МАКАРІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" березня 2025 р. Справа №370/3007/24

Провадження № 2/370/1234/24

Макарівський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Сініциної О.С.,

з участю секретаря судового засідання Гребінської Н.П.

позивача ОСОБА_1

представника відповідача держави України в особі КМУ Дякіної А.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в селищі Макарові Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до держави України в особі Кабінету Міністрів України та держави Російська Федерації в особі Міністерства юстиції Російської Федерації про відшкодування матеріальної і моральної шкоди,

у с т а н о в и в:

У жовтні 2024 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Держави України в особі Кабінету Міністрів України та держави Російська Федерації в особі Міністерства юстиції Російської Федерації про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, в якому просив стягнути з відповідачів солідарно на його користь матеріальної шкоди у розмірі 4 356 953 грн та з держави Російської Федерації в особі Міністерства юстиції РФ моральну шкоду у розмірі 100 000 грн.

Обґрунтовуючи позов, позивач зазначив, що 10 липня 2020 року він розпочав будівництво пекарні потужністю 2,5 т на добу за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується повідомленням про початок виконання будівельних робіт; описом документів, що надано до ЦНАП для виконання адміністративної послуги.

Також позивач долучив копію Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 07 квітня 2017 року № 84578460 щодо підтвердження права власності на земельну ділянку кадастровий номер ;02:005:0152, площею 0,3893 га, адреса розташування: Київська область, Бучанський (Макарівський) район, с. Березівка. Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 22.09.2022 № 310504984 щодо права власності позивача на об`єкт: пекарня потужності 2,5 тон на добу, загальною площею 1200,64 кв.м, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

У період з 11 липня 2020 року по 24 лютого 2022 року позивач збудував приміщення пекарні загальною площею 1200 кв.м, навіс, встановив огорожу, виконав благоустрій території.

24 лютого 2024 року РФ розпочала військову агресію проти України. У період з 27 лютого 2022 року по 31 березня 2024 року с. Березівка було у тимчасовій окупації РФ.

28 лютого 2022 року Збройні Сили України, використовуючи авіацію атакували колону військової техніки Збройних Сил РФ, яка рухалася по трасі Е40 Київ-Чопа в селі Березівка в напрямку Києва.

Ударами авіації ЗСУ навпроти, належної позивачу пекарні, була знищена колона військової техніки ЗС РФ. Під час цих ударів внаслідок детонації військових боєприпасів, які перевозили військові РФ, було пошкоджене приміщення пекарні та прилегла територія (паркан, благоустрій) та повністю знищено одну господарську будівлю.

На підтвердження цих обставин, позивач долучив флеш-накопичував із фото та відео, як докази пошкодження його пекарні. Суд з урахуванням думки учасників, а також, на підставі частини третьої статті 82 Цивільного процесуального кодексу України визнав ці обставини, загальновідомими, що не потребують доказування.

Зі змісту, долученого до матеріалів справи, висновку головного судового експерта відділу будівельних досліджень та оціночної діяльності Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС від 23 листопада 2023 року № СЕ-19-22/10110-БТ, вбачається, що вартість відновлювальних робіт складає 4 356 953 грн.

Також, позивач вказав, що на будівництво покарні витратив усі свої заощадження, накопичені впродовж свого життя. Для будівництва пекарні присвятив понад два роки, в результаті збройної агресії його майно було знищено, через що, він зазнав психологічної травми, сильного душевного болю та страждань.

У життя позивача війна принесла страшений негативний досвід і тривалі моральні страждання, у зв`язку з чим, просить стягнути з РФ моральну шкоду у розмірі 100 000 грн, оскільки саме РФ розпочала безпідставну війну та є за це відповідальною.

Суд ухвалою від 28 жовтня 2024 року прийняв позов до розгляду та відкрив провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Підготовче судове засідання призначив на 02 грудня 2024 року.

Встановив відповідачам п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали для подання відзиву на позовну заяву.

Виклик відповідача РФ в особі Міністерства юстиції РФ здійснив через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України 12 листопада 2024 року.

Через неявку учасників у судове засідання 02 грудня 2024 року, судове засідання, відкладено на 20 січня 2024 року.

Від відповідача держави України в особі КМУ 25 грудня 2024 року до суду надійшов відзив на позовну заяву із запереченням проти задоволення позовних вимог.

Від позивача 07 січня 2025 року до суду надійшла відповідь на відзив.

Оскільки представник відповідача держави України в особі КМУ не отримав копію відповіді на відзив, судове засідання, призначене на 20 січня 2025 року було відкладено на 17 лютого 2025 року

Зі свого боку, суд зобов`язав відповідача позовну заяву з доданими документами надіслати відповідачу РФ в особі Міністерства юстиції РФ на електронну адресу.

На підтвердження цього, ОСОБА_1 надав суду відповідні докази у вигляді скірншоту відправлення з електронної адреси позивача від 20 січня 2025 року о 14 год 06 хв, вкладені файли: позовна заява, відзив відповідача на позовну заяву, відповідь на відзив.

Від представника відповідача держави України в особі КМУ 11 лютого 2025 року надійшли заперечення на відповідь на відзив.

Під час розгляду справи у судовому засіданні 17 лютого 2025 року та 07 березня 2025 року суд з`ясував обставини, якими позивач обґрунтовував свої позовні вимоги та заперечення проти їх задоволення представника відповідача держави України в особі КМУ.

Відповідач РФ в особі Міністерства юстиції РФ правом на подання відзиву та своїх заперечень не скористався.

Так, позивач у судових засіданнях підтримав свої позовні вимоги та просив їх задовольнити у повному обсязі.

Зокрема, посилався, що оскільки Цивільний кодекс України не містить положення, які б застосовувались у випадку шкоди, заподіяної під час збройного конфлікту між державами, а тому необхідно застосувати аналогії закону, а саме: положення, що визначають відповідальність держави як учасника цивільних відносин за шкоду, завдану фізичній або юридичній особі незаконними діями органу державної влади при здійсненні своїх повноважень, яка відшкодовується незалежно від вини за статтею 1173 Цивільного кодексу України. А також положеннями статті 1187 Цивільного кодексу щодо відповідальності за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, до яких належить, зокрема, діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням вибухонебезпечних речовин.

Внаслідок використання обома сторонами бойових дій військової зброї, пошкоджене належне йому нерухоме майно, а тому згідно із частиною першою статті 1190 Цивільного кодексу України відповідачі мають нести солідарну відповідальність за завдану матеріальну шкоду.

Позивач також зауважив, що «сторони конфлікту не вжили усіх розумних заходів з тим, щоб уникнути завдання шкоди цивільним об`єктам», чим порушили норми міжнародного гуманітарного права.

Представник відповідача держави України в особі КМУ заперечуючи проти задоволення позовних вимог, зазначила, що позивач не надав доказів щодо протиправності рішень, дій чи бездіяльності особи органів державної влади України, що могли б завдати шкоду позивачу.

Крім того, звернула увагу, що саме Російська Федерація, яка вторглася на територію України є відповідальною, зокрема, за знищені, пошкоджені цивільні об`єкти, що є воєнним злочином. Зі свого боку, держава України виконала свій позитивний обов`язок щодо розроблення порядку виплати компенсації за пошкоджені об`єкти нерухомого майна. Вважає, позовні вимоги до держави України в особі КМУ безпідставними.

Заслухавши учасників, дослідивши матеріали справи суд дійшов таких висновків.

Згідно із пунктом 6 статті 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Тлумачення як статті 3 Цивільного кодексу України загалом, так і пункту 6 статті 3 Цивільного кодексу України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад.

Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (частина перша статті 599 Цивільного кодексу України).

Усталеним як в цивілістичній доктрині, так і судовій практиці під принципами виконання зобов`язань розуміються загальні засади згідно? ? яких здійснюється виконання зобов`язання. Як правило виокремлюється декілька принципів виконання зобов`язань, серед яких: належне виконання зобов`язання; реальне виконання зобов`язання; справедливість добросовісність та розумність (частина третя статті 509 Цивільного кодексу України).

Принцип належного виконання полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмету; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці.

У статті 540 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов`язанні беруть участь кілька кредиторів або кілька боржників, кожний із кредиторів має право вимагати виконання, а кожний із боржників повинен виконати обов`язок у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства.

Відповідно до статті 541 Цивільного кодексу України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання.

Системний аналіз статей 540 та 541 Цивільного кодексу України дозволяє зробити висновок, що при існуванні множинності осіб у зобов`язанні виникають часткові зобов`язання. Тому кредитор у частковому зобов`язанні має право вимагати виконання, а кожний із боржників повинен виконати свій обов`язок у рівній частці. Натомість солідарне зобов`язання виникає у випадках, встановлених договором або законом, зокрема, у разі неподільності предмета зобов`язання.

Законодавець передбачає виникнення солідарних зобов`язань лише у випадках наявності множинності осіб у зобов`язаннях, як правило, на боці боржника. Тобто, якщо частина перша статті 541 Цивільного кодексу України передбачає виникнення і солідарного обов`язку, і солідарної вимоги, однак за змістом норм Цивільного кодексу України переважно йдеться про виникнення саме солідарного обов`язку.

Так, про солідарні пасивні зобов`язання йдеться:

- при встановленні відповідальності за збитки, завдані членами органу юридичної особи та іншими особами, які відповідно до закону чи установчих документів виступають від імені юридичної особи, внаслідок порушення своїх обов`язків щодо представництва (частина четверта статті 92 Цивільного кодексу України);

- при встановленні відповідальності учасників повного товариства його зобов`язаннями (частина перша статті 119 Цивільного кодексу України, частина перша статті 124 Цивільного кодексу України), учасників товариства з додатковою відповідальністю (частина друга статті 151 Цивільного кодексу України);

- при відшкодуванні збитків та моральної шкоди, що завдані довірителю у зв`язку із вчиненням правочину внаслідок зловмисної домовленості між його представником та другою стороною (частина друга статті 232 Цивільного кодексу України);

- при відповідальності боржника і поручителя перед кредитором ж солідарних боржників, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (частина перша статті 554 Цивільного кодексу України), осіб, які спільно дали поруку (частина третя статті 554 Цивільного кодексу України);

- коли продавець (постачальник) та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов`язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу (частина перша статті 808 Цивільного кодексу України);

- за договором комерційної субконцесії при встановленні відповідальності користувача та субкористувача перед правоволодільцем за завдану йому шкоду (частина третя статті 1119 Цивільного кодексу України);

за вимогами, що пред`являються до користувача як виробника продукції (товарів) правоволодільця, правоволоділець відповідає солідарно з користувачем (статті 1123 Цивільного кодексу України);

- за спільними зобов`язаннями, що виникли не з договору простого товариства, або якщо договір простого товариства пов`язаний зі здійсненням підприємницької діяльності, учасники відповідають солідарно (частини перша, друга статті 1138 Цивільного кодексу України);

- з моменту припинення договору простого товариства його учасники несуть солідарну відповідальність за невиконаними спільними зобов`язаннями щодо третіх осіб (частина третя статті 1141 Цивільного кодексу України);

- особи, спільними діями або бездіяльністю яких було завдано шкоди, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим (стаття 1190 Цивільного кодексу України);

- коли набувачами за договором довічного утримання є кілька фізичних осіб, їх обов`язок перед відчужувачем є солідарним (частина третя статті 746 Цивільного кодексу України);

- коли за договором найму житла наймачами є кілька осіб, їхні обов`язки за договором є солідарними (частина третя статті 816 Цивільного кодексу України).

Законодавець при конструюванні відповідних правових норм так чи інакше текстуально використовує поняття «солідарності», тобто вказує, що певний обов`язок має солідарний характер, що повністю узгоджується із вимогами частини першої статті 541 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини першої статті 541 Цивільного кодексу України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання.

Втім, у цьому випадку, правовідносинах за участі відповідачів: держави України в особі Кабінету Міністрів України та держави Російська Федерації в особі Міністерства юстиції Російської Федерації відсутній закон чи договір, що передбачають солідарну відповідальність, зокрема, і на випадок заподіяння шкоди джерелом підвищеної небезпеки.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог у частині стягнення солідарно з відповідачів матеріальної шкоди необхідно відмовити.

Слід зауважити, що 24 лютого 2022 року Російська Федерація розпочала широкомасштабний наступ на територію України. У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022 в Україні запроваджено воєнний стан з 05.30 год 24 лютого 2022 року, який неодноразово був продовжений.

Згідно із статтею 1 Закону України «Про оборону України», збройна агресія це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України.

Збройна агресія російської федерації проти України розпочалася в лютому 2014 року, коли були зафіксовані перші випадки порушення збройними силами Російської Федерації всупереч міжнародно-правовим зобов`язанням Російської Федерації порядку перетину державного кордону України в районі Керченської протоки та використання нею своїх військових формувань, дислокованих у Криму відповідно до Угоди між Україною і російською федерацією про статус та умови перебування Чорноморського флоту російської федерації на території України від 28 травня 1997 року, для блокування українських військових частин. На початковій стадії агресії особовий склад окремих російських збройних формувань не мав розпізнавальних знаків.

Держава Україна залишається об`єктом збройної військової агресії з боку РФ. Вказані обставини відповідно до вимог частини третьої статті 82 Цивільного процесуального кодексу України такими, що не потребують доказування.

Так, відповідно до статті 32 Конвенції про захист цивільного населення під час війни, 1949 року забороняється застосування будь-яких заходів, які можуть завдати фізичних страждань або призвести до знищення осіб, що перебувають під захистом, які є під їхньою владою. Ця заборона поширюється не лише на вбивства, тортури, тілесні покарання, калічення та медичні чи наукові досліди, які не викликані потребою лікування особи, що перебуває під захистом, а й на будь-яке інше брутальне поводження з боку як цивільних, так і військових властей.

Також відповідно до статті 48 Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I від 8 червня 1977 року), для забезпечення поваги й захисту цивільного населення та цивільних об`єктів сторони, що перебувають у конфлікті, повинні завжди розрізняти цивільне населення й комбатантів, а також цивільні й воєнні об`єкти та відповідно спрямовувати свої дії тільки проти воєнних об`єктів.

Визначення нападів та сфера застосування регулюються статтею 49 Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, згідно із якою "Напад" означає акти насильства щодо противника незалежно від того, здійснюються вони під час наступу чи під час оборони.

Зокрема, стаття 51 Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року передбачає, що цивільне населення користуються загальним захистом від небезпек, що виникають у зв`язку з воєнними операціями.

Статтею 52 Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року встановлено, що цивільні об`єкти не повинні бути об`єктом нападу або репресалій. Цивільними об`єктами є всі ті об`єкти, які не є воєнними об`єктами, як вони визначені в пункті 2.

Напади повинні суворо обмежуватися об`єктами. Що стосується об`єктів, то воєнні об`єкти обмежуються тими об`єктами, які через свій характер, розміщення, призначення або використання вносять ефективний вклад у воєнні дії і повне або часткове руйнування, захоплення чи нейтралізація яких за існуючих у даний момент обставин дає явну воєнну перевагу.

Крім того на підставі статті 57 Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року при проведенні воєнних операцій повинна постійно виявлятися турбота про те, щоб оберігати цивільне населення, цивільних осіб і цивільні об`єкти.

Одним із правил війни є пропорційність. Застосування зброї може бути спрямоване лише на військові цілі (особи або об`єкти) але слід усвідомлювати, що навіть при застосуванні зброї виключно по військовим цілям, може бути «супутній збиток» або «супутні втрати». В це поняття вкладають поєднання будь-яких травм цивільного населення, смерті цивільних осіб або пошкодження цивільного майна внаслідок застосування зброї по противнику.

Міжнародне гуманітарне право хоч і не виключає ці втрати але накладає обмеження на них при проведенні військової операції слід переконатися, що очікувані «супутні втрати» не перевищують отриманої конкретної та прямої воєнної переваги під час застосування зброї по противнику.

Тест на пропорційність при прийнятті рішення вимагає, щоб командувач до нападу постійно здійснював аналіз обстановки, військ противника, своїх військ, часу доби та місцевості, наявних ресурсів, запланованої операції, порівнюючи передбачуваний збиток для цивільного населення та цивільних об`єктів від очікуваної воєнної переваги. Воєнна перевага, отримана від нападу, повинна перевищувати передбачуваний супутній збиток.

Вочевидь, що 28 лютого 2022 року перевищувала воєнна перевага у Збройних Сил України під час авіаційного удару по клоні військової техніки країни агресора, яка рухалась у бік столиці України та була зупинена за 30 км від Києва, а саме на початку широкомасштабного вторгнення РФ на територію України, коли з боку РФ здійснювались спроби завдання стратегічного удару по столиці в рамках запланованої битви за Київ та бажання агресора провести «коротку війну».

Військова агресія та окупація Російською Федерацією територій України є не тільки порушенням суверенітету й територіальної цілісності України, але й порушенням основоположних принципів та норм міжнародного права. Така військова агресія супроводжується злочинами геноциду проти народу України, а також іншими військовими злочинами збройних сил та вищого керівництва Російської Федерації.

Так, відповідно до Резолюції Генеральної Асамблеї ООН ES-11/1 від 02 березня 2022 року військова агресія російської федерації була засуджена як така, що порушує статтю 2 (4) Статуту ООН, а також суверенітет, незалежність та територіальну цілісність України. Крім того, Російську Федерацію було зобов`язано припинити застосування сили проти України та вивести свої збройні сили за межі міжнародно визнаних кордонів України.

Також Генеральна Асамблея ООН прийняла Резолюцію ES-12/1 від 24 березня 2022 року, якою додатково засуджує військову агресію Росії проти України, вимагає від Російської Федерації припинення військових дій, в тому числі проти атак проти цивільних осіб та цивільних об`єктів, а також засуджує всі порушення міжнародного гуманітарного права та порушення прав людини та вимагає безумовного дотримання міжнародного гуманітарного права, включно із Женевськими Конвенціями 1949 року та Додаткового протоколу І 1977 року до них.

Відповідно до Постанови Верховної Ради України від 14 квітня 2022 року про заяву Верховної Ради України «Про вчинення російською федерацією геноциду в Україні» визнано геноцидом Українського народу дії збройних сил, політичного і військового керівництва російської федерації під час збройної агресії проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року.

Преамбулою Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» встановлено, що Україна згідно з Конституцією України є суверенною і незалежною державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною. Перебування на території України підрозділів збройних сил інших держав з порушенням процедури, визначеної Конституцією та законами України, Гаазькими конвенціями 1907 року, IV Женевською конвенцією 1949 року, а також всупереч Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї 1994 року, Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією 1997 року та іншим міжнародно-правовим актам є окупацією частини території суверенної держави Україна та міжнародним протиправним діянням з усіма наслідками, передбаченими міжнародним правом.

Російська Федерація припинила бути членом Ради Європи у контексті процедури, розпочатої відповідно до статті 8 Статуту Ради Європи. Відповідна Резолюція Ради Європи CM/Res(2022)2 про припинення членства РФ у Раді Європи, прийнята Комітетом Міністрів 16 березня 2022 року. Комітет Міністрів Ради Європи констатував, що агресія РФ проти України є серйозним порушенням РФ своїх зобов`язань за статтею 3 Статуту Ради Європи.

Згідно із частиною дев`ятою статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на російську федерацію як на державу, що здійснює окупацію. Держава Україна всіма можливими засобами сприятиме відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди Російською Федерацією.

Російська федерація, здійснивши збройну агресію щодо України, окупувавши частину території України, порушила чисельну кількість міжнародних норм та правил, в тому числі норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975 року та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і російською федерацією.

Пунктом 2 Будапештського меморандуму Російська Федерація взяла на себе зобов`язання разом зі Сполученим Королівством Великої Британії та Північної Ірландії і Сполученими Штатами Америки утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом Організації Об`єднаних Націй.

Таким чином, держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземними судами як гарантію уникнення відповідальності за вчинені злочини проти життя та здоров`я людини, а також нанесення шкоди її майну.

Щодо вимог позову про відшкодування моральної шкоди з Російської Федерації, суд дійшов такого висновку.

Згідно із статтею 23 Цивільного кодексу України моральна шкода, зокрема, полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із душевними стражданнями, у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, а також ушкодженням здоров`я. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до статті 1167 Цивільного кодексу, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову.

Отже, визначальним є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суд встановлює наявність факту заподіяння позивачу моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею).

Окрім того, відповідно до статті 12 Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності (2004), що відображає звичаєве міжнародне право, держава не має права посилатися на судовий імунітет у справах, пов`язаних із завданням шкоди здоров`ю, життю та майну, якщо така шкода повністю або частково завдана на території держави суду та якщо особа, яка завдала шкоду, у цей час перебувала на території держави суду.

Отже, судовий імунітет російської федерації не підлягає застосуванню з огляду на порушення Російською Федерацією державного суверенітету України, а отже, не є здійсненням Російською Федерацією своїх суверенних прав, що охороняються судовим імунітетом.

Крім того у своїй постанові від 14.04.2022 року у справі № 308/9708/19 Верховний Суд також дійшов висновку, що на Російську Федерацію не поширюється судовий імунітет, оскільки вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави - України, що закріплено в Статуті ООН. Зокрема, Верховний Суд встановив, що такими діями Російська Федерація вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих статтею 2 Статуту ООН.

За таких обставин, беручи до уваги, що внаслідок збройної агресії з боку Російської Федерації на територію України була пошкоджена пекарня, на будівництво якої позивач витратив значні заощадження та зусилля, через що, він зазнав психологічної травми, сильного душевного болю та страждань, з урахуванням вимог розумності і справедливості, суд дійшов висновку, що розмір компенсації моральної шкоди у розмірі 100 000 грн є обґрунтованим та доведеним, а тому в цій частині позовних вимог необхідно задовольнити.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2-13, 76-81, 89, 259, 263-265, 273, 354-355 Цивільного процесуального кодексу України, суд

у х в а л и в:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до держави України в особі Кабінету Міністрів України та держави Російська Федерації в особі Міністерства юстиції Російської Федерації про відшкодування матеріальної і моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з держави Російська Федерація в особі Міністерства юстиції Російської Федерації на користь ОСОБА_1 (РНКОПП НОМЕР_1 ) моральну шкоду в розмірі 100 000 (один мільйон) гривень.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а якщо воно не проголошувалося з дати складання повного його тексту.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складений 31 березня 2025 року.

Інформація сторін:

- ОСОБА_1 , адреса реєстрації:

АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ;

- Держава Україна в особі Кабінету Міністрів України, адреса розташування: вул. Михайла Грушевського, будинок 12/2, м. Київ, 01008, ;

- держава Російська Федерація в особі Міністерства юстиції Російської Федерації, адреса розташування: вул. Житня, будинок 14, будівля 1, м. Москва, 119991, код 83.

Суддя О.С. Сініцина