Справа № 308/8382/21
П О С Т А Н О В А

Іменем України

18 березня 2025 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючої - судді Кожух О.А.,

суддів - Мацунича М.В., Собослоя Г.Г.,

за участі секретаря - Гусонька З.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу заступника керівника Закарпатської обласної прокуратури на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 21 березня 2024 року (повний текст рішення складено 01.04.2024, головуючий суддя Дегтяренко К.С.) у справі №308/8382/21 за позовом керівника Ужгородської окружної прокуратури до Ужгородської міської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, скасування державної реєстрації на земельну ділянку, витребування земельної ділянки,

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2021 року керівник Ужгородської окружної прокуратури в інтересах держави звернувся в суд із позовом до Ужгородської міської ради, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про визнання незаконним і скасування рішення органу місцевого самоврядування, витребування земельної ділянки на користь територіальної громади міста Ужгород.

Позовні вимоги мотивовано тим, що рішенням Ужгородської міської ради від 25.07.2019 за № 1616 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність» ОСОБА_1 затверджено проект із землеустрою щодо відведення земельної ділянки за кадастровим номером :42:001:0633, площею 0,0600 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 з передачею її у власність.

Вказану земельну ділянку за договорами купівлі-продажу від 04.12.2019 відчужено ОСОБА_2 .

Позивач зазначає, що в ході моніторингу реєстру речових прав на нерухоме майно встановлено, що громадянин ОСОБА_1 вже скористався своїм право на отримання безоплатно у власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на підставі наказу Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області від 04.10.2017 за № 3192-сг щодо передачі у власність земельної ділянки за кадастровим номером :55:001:0766 у розмірі 0,0608 га.

Таким чином, позивач вважає рішення за № 1616 від 25.07.2019 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність» Ужгородської міської ради в частині передачі ОСОБА_1 земельної ділянки за кадастровим номером :42:001:0633, площею 0,0600 га для будівництва та обслуговування господарських будівель і споруд у приватну власність прийнято всупереч вимогам земельного законодавства України, у зв`язку з чим воно підлягає визнанню незаконним, а земельна ділянка витребуванню на користь територіальної громади.

Оскільки право власності на земельну ділянку набуте всупереч суспільним інтересам на підставі незаконного рішення, характеризується дефектом волі територіальної громади міста як власника нерухомого майна, тому звернення прокурора до суду в інтересах держави є обґрунтованим і свідчить про наявність виключних підстав спрямованих на відновленні законності при вирішенні суспільно - значимого питання щодо порядку та правомірності розпорядження земельної ділянки шляхом скасування відповідного рішення ради та витребування земельної ділянки на користь територіальної громади міста.

Посилаючись на дані обставини, керівник Ужгородської окружної прокуратури просив:

-визнати незаконним та скасувати рішення Ужгородської міської ради за № 1616 від 25.07.2019 в частині затвердження проекту із землеустрою ОСОБА_1 щодо земельної ділянки за кадастровим номером :42:001:0633, площею 0,0600 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд з передачею її у власність;

-витребувати від ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків якої, НОМЕР_1 , земельну ділянку , за кадастровим номером :42:001:0633, площею 0,0600 га на користь територіальної громади міста Ужгород.

19.07.2023 позивачем було змінено позовні вимоги щодо предмета спору у справі, оскільки відповідно до інформації з Держаного реєстру речових прав на нерухоме майно встановлено, що речові права на земельну ділянку :42:001:0633 припинено у зв`язку з об`єднанням об`єктів нерухомого майна.

Зазначає, що вказану земельну ділянку об`єднано із земельною ділянкою за кадастровим номером :42:001:0632 площею 0,0747 га та об`єднаній земельній ділянці присвоєно номер :42:001:0734 (загальна площа 0.1734 га), про що 15.02.2023 внесено відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Таким чином, на даний час земельної ділянки за кадастровим номером :42:001:0633, площею 0,1 га як об`єкту речових прав не існує, а вона є частиною новоствореної земельної ділянки за кадастровим номером :42:001:0734 та належить на праві власності відповідачу ОСОБА_2 .

Позивач зазначає, що оскільки у заяві про зміну предмету позову не змінюються первісні обставини, на підставі яких подано позов, відсутні підстави для висновку про те, що у вказаній заяві змінюються підстави позову. Крім того, у позовних вимогах допущено описку щодо площі спірної земельної ділянки та помилково вказано «0,0600 га» замість вірної «0,1 га».

Остаточно керівник Ужгородської окружної прокуратури просив суд :

-визнати незаконним та скасувати рішення Ужгородської міської ради за № 1616 від 25.07.2019 в частині затвердження проекту із землеустрою ОСОБА_1 щодо земельної ділянки за кадастровим номером :42:001:0633, площею 0,1 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд з передачею її у власність;

-скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та Державному земельному кадастрі державну реєстрацію земельної ділянки за кадастровим номером :42:001:0734 площею 0.1734 га;

-витребувати від ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , земельну ділянку в координатах, межах та конфігурації, що була визначена за кадастровим номером :42:001:0633, площею 0,1 га на користь територіальної громади міста Ужгород.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 21 березня 2024 року у задоволенні позову - відмовлено.

Вказане рішення суду мотивоване тим, що на час придбання ОСОБА_2 земельної ділянки з кадастровим номером :42:001:0633 її тодішній власник ОСОБА_1 мав право її відчужити. Крім того, зазначена земельна ділянка вибула з володіння її першого власника з волі останньої шляхом прийняття Ужгородською міською радою рішення про затвердження технічної документації та передачі її у власність. Суд вважає, що витребування від ОСОБА_2 , яка є добросовісним набувачем нерухомого майна, земельної ділянки за кадастровим номером :42:001:0633, площею 0,1 га на користь територіальної громади міста Ужгорода призведе до порушення «справедливого балансу» між необхідністю забезпечення загальних інтересів суспільства та необхідністю захисту основоположних прав ОСОБА_2 як власника, що у встановленому законом порядку набула у власність земельну ділянку, на якій має намір збудувати індивідуальний житловий будинок, та становитиме непропорційне втручання у право на мирне володіння майном, що є порушенням ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги

Не погоджуючись із вказаним рішенням заступник керівника Закарпатської обласної прокуратури Максим Горковенко подав апеляційну скаргу. Посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування судом норми матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовну заяву прокурора задовольнити.

Вказує на ті ж обставини набуття права власності на земельну ділянку ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що і у позовній заяві.

Враховуючи, що своє право на безоплатне отримання у власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд ОСОБА_1 вже використано раніше, то безоплатне отримання земельної ділянки площею 0,1 га та подальше її відчуження на користь ОСОБА_2 відбулось з порушенням вимог законодавства.

Щодо мотивів місцевого суду відносно балансу між суспільним інтересом та правом особи володіти своїм майном, позивач в апеляційній скарзі зазначив, що звернення прокурора до суду фактично спрямоване на задоволення суспільної потреби по відновленню законності при вирішенні суспільно важливого питання щодо збереження комунальних земель для потреб громади, оскільки внаслідок зловживання ОСОБА_1 правом було порушено суспільний інтерес на законність у цій сфері.

В свою чергу ОСОБА_2 , будучи відповідачем у судовому провадженні, отримуючи процесуальні документи та володіючи інформацією про незаконне набуття права власності на земельну ділянку, свідомо вчинила дії до утворення нового об`єкту речового права шляхом об`єднання спірної земельної ділянки з іншою, тим самим створила умови для уникнення від повернення земельної ділянки її власнику територіальній громаді.

До апеляційної скарги додано науковий висновок щодо правової природи рішень органів місцевого самоврядування у сфері розпорядження землями комунальної власності та можливості їх оскарження прокурором Інституту держави і права ім.. В.М. Корецького НАН України.

Позиція інших учасників справи

На вказану апеляційну скаргу Ужгородською міською радою подано відзив, у якому просить апеляційну скаргу Закарпатської окружної прокуратури залишити без задоволення, а рішення Ужгородського міськрайонного суду від 21.03.2024 без змін.

У відзиві Ужгородська міська рада зазначає, що не є належним способом захисту порушеного права пред`явлення вимоги про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, якщо позивачем також заявлена вимога про витребування майна, оскільки її задоволення охоплює собою всі наслідки незаконності рішення.

Зазначає про те, що прокурор, заявляючи позовну вимогу про витребування майна, діє в інтересах держави в особі територіальної громади власника спірного майна в особі Ужгородської міської ради.

Просить врахувати, що позивачем за позовом про витребування власником свого майна із чужого незаконного володіння може бути лише власник майна, який на момент подання позову не володіє цим майном, а також особа, яка хоча і не є власником, але в якої майно перебувало у володінні за законом або договором, зокрема на підставі цивільно-правових договорів, а також на інших підставах, встановлених законом.

У відзиві та у додаткових поясненнях на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_2 просить рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 21.03.2024 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Вказує, що право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння.

ОСОБА_2 , набула право власності на зазначену земельну ділянку на підставі договору купівлі-продажу. При посвідченні договору, нотаріусом було перевірено належність права власності продавцю ОСОБА_1 , відсутність заборон, обтяжень, щодо зазначеної земельної ділянки. З моменту набуття права власності за відплатним договором, ОСОБА_2 відкрито та за цільовим призначенням використовує вказану земельну ділянку.

У подальшому вказана земельна ділянка об`єднана із іншою земельною ділянкою належною ОСОБА_2 , в одну земельну ділянку, та на даний час ОСОБА_2 на праві приватної власності належить земельна ділянка з кадастровим номером :42:001:0734, площею 0,1747 га, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Вказана земельна ділянка використовується ОСОБА_2 згідно цільового призначення, на підставі будівельного паспорту (Реєстраційний номер в ЄДЕССББ ВР01:6216-6849-5596-0736 реєстраційний номер 358/03-06/23 від 18 грудня 2023 року виданого управлянням містобудування та архітектури Ужгородської міської ради), повідомлення про початок будівельних робіт (Реєстраційний номер в ЄДЕССББ ЗК74 від 09.02.2024 року), здійснюється будівництво індивідуального житлового будинку.

Згідно Пояснюючої записки до проекту, що є невід`ємною частиною будівельного паспорту, враховуючи, що ділянка знаходиться в передгірської зоні, рельєф ділянки складний (між крайніми точками ділянки перепад по висоті складає більше 11 метрів), а сейсмічність ділянки 7 балів, запропоновані відповідні архітектурно-планувальні та конструктивні рішення.

Зокрема у зв`язку із значним перепадом висот в межах ділянки (11м), необхідністю збереження допустимого поздовжнього ухилу житлової вулиці, розташованої вище по схилу, а також для організації стоку поверхневих вод запроектовано систему підпірних стінок. Підпірні стінки є частиною архітектурно-просторового рішення будинку. Поперечні стінки з`єднані із стіною на межі з сусідньою ділянкою, яка служитиме огородженням та унеможливить зсув ґрунту на сусідні ділянки.

У повній відповідності до будівельного паспорту, ОСОБА_2 здійснює будівництво господарським способом. Згідно технічного паспорту на час обстеження 28.11.2024 споруджено залізобетонні фундамент та опорні стіни, що складає 9% готовності об`єкта нерухомого майна, на який зареєстровано право власності, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав.

Дана обставина підтверджує, що ОСОБА_2 понесла значні фінансові витрати по спорудженню житла на власній земельній ділянці, в процесі якого створила нове майно, а отже набула право власності на нього згідно ст .331 ЦК України.

Вказує, що отримання дозвільних документів та будівельні роботи проведені після винесення рішення судом першої інстанції.

Просить врахувати ряд правових висновків Великої Палати Верховного Суду - у постанові від 04.07.2023 у справі №373/626/17 щодо легітимності мети втручання у право мирного володіння в контексті статті 1 Першої протоколу до Конвенції; у постанові від 02.11.2021 у справі № 925/1351/19 щодо розкриття критерію пропорційності, згідно якого велике значення має визначення судами добросовісності/недобросовісності набувача майна; правові висновки Верховного Суду - у постанові від 18.09.2024 у справі №751/1620/23 щодо обраного способу захисту - витребувати можна лише те майно, яке є в наявності та фактично перебуває у незаконному володінні відповідача. Якщо ж майно, яке перебуває у чужому володінні, видозмінилося, було перероблене чи знищене, а позивач довів, що вказане майно йому належить, то в такому випадку стягується вартість майна. Інакше виконати судове рішення про задоволення позову буде неможливо; у постанові від 11.12.2024 у справі №523/6336/16-ц щодо добросовісності набувача; у постанові від 31.01.2025 року у справі №638/8634/23 щодо пов`язаності принципу «пропорційності» із принципом верховенства права.

Також просить врахувати висновки, що зробив ЄСПЛ у рішенні від 06.02.2025 у справі «Ukrkava, TOV v. Ukraine».

У додаткових поясненнях у справі представник апелянта Горковенко М.В. вважає, що відсутні підстави для прийняття апеляційним судом нових доказів, наданих представником ОСОБА_2 .

Зазначає, що ОСОБА_2 , знаючи про наявність даного судового провадження, свідомо вчиняла дії до утворення нового об`єкту речового права шляхом об`єднання спірної земельної ділянки з іншою; намірено вживала заходи щодо забудови фундаментом спірної земельної ділянки та державної реєстрації 9% готовності об`єкта нерухомого майна під час дії заходів по забезпеченню позову та свідомого ігнорувала судове провадження по розгляду даного земельного спору. Вважає такі дії ОСОБА_2 зловживанням процесуальними правами.

Зазначає, що наведена відповідачем судова практика жодним чином не спростовує численні висновки Верховного Суду, на які посилається прокурор у позовній заяві, апеляційній скарзі та інших процесуальних документах.

Щодо способу захисту та пропорційності втручання у право власності просить врахувати висновки Верховного Суду України у постанові від 16.12.2015 у справі № 6-2510цс15 та висновки Верховного Суду: у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц (пункт 93), від 29.05.2019 у справі № 367/2022/15-ц (пункт 63); від 12.06.2019 у справі №487/10128/14-ц (пункт 125.6.3); від 27.10.2020 по справі № 381/375/19; від 28.06.2023 у справі № 148/621/22 від 09.02.2023 у справі № 483/2263/19; та ін..

Межі розгляду справи та явка учасників справи

Відповідно до ч.ч.1-3 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 2. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Представник Ужгородської міської ради, до електронного кабінету якої судова повістка була доставлена 27.02.2025, Шоляк О.Й. та ОСОБА_2 в судове засідання не з`явились. Колегія зазначає, що судові повістки, які неодноразово направлялись на адресу ОСОБА_1 , повертались на адресу апеляційного суду із відміткою «адресат відсутній за зазначеною адресою», або «вибув». Відповідно до ч. 2 ст 372 ЦПК України, колегія судів розглянула справу за відсутності осіб, які не з`явились в судове засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, позицію представника Закарпатської обласної прокуратури, представника Лавкай Е.Л., дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та доводи представника відповідача, колегія суддів дійшла таких висновків.

Фактичні обставини справи та застосовані норми права

Встановлено, що рішенням Ужгородської міської ради від 25.07.2019 за № 1616 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність» ОСОБА_1 затверджено проект із землеустрою щодо відведення земельної ділянки за кадастровим номером :42:001:0633, площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 з передачею її у власність (а.с.15 т.1).

Також встановлено, що згідно наказу Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області від 04.10.2017 за № 3192-сг ОСОБА_1 передано у власність земельну ділянку зa кадастровим номером :55:001:0766 у розмірі 0,0608 га із земель сільськогосподарського призначення державної власності із зміною цільового призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_2 (а.с.16 том 1), що підтверджується також Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.22 т. 1).

Згідно з вказаної інформаційної довідки у ОСОБА_1 на праві приватної власності знаходиться також земельна ділянка з кадастровим номером :55:001:0766, площею 0,0608 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_2 на підставі наказу №3192-сг від 04.10.2017, видавник Головне управління Держгеокадастру у Закарпатській області. (а.с. 22 том 1).

04.12.2019 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі продажу земельної ділянки з кадастровим номером :42:001:0633, площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 , ціна договору склала 167 800 грн (а.с. 17-19 т. 1).

Таким чином право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим номером :42:001:0633 припинено 04.12.2019 на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: 1338 від 04.12.2019.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 18.07.2023, відомості щодо нерухомого майна, а саме земельна ділянка з кадастровим номером :42:001:0633, після зняття арешту з майна з 09.02.2022 - відомості щодо вказаного об`єкту нерухомого майна закрито 15.02.2022, у зв`язку з об`єднання об`єктів нерухомого майна (а.с. 36 т. 2).

Згідно з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 18.07.2023, за ОСОБА_2 15.02.2022 зареєстровано право власності на земельну ділянку площею 0,1747 га з кадастровим номером :42:001:0734, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 39 т. 2).

19.07.2023 позивачем подано заяву про зміну предмета позову.

Позивач просив:

1. Визнати незаконним та скасувати рішення Ужгородської міської ради за № 1616 від 25.07.2019 в частині затвердження проекту із землеустрою ОСОБА_1 щодо земельної ділянки за кадастровим номером :42:001:0633, площею 0,1 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд з передачею її у власність.

2. Скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та Державному земельному кадастрі державну реєстрацію земельної ділянки за кадастровим номером :42:001:0734 площею 0.1734 га.

3. Витребувати від ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , земельну ділянку в координатах, межах та конфігурації, що була визначена за кадастровим номером :42:001:0633, площею 0,1 га на користь територіальної громади міста Ужгород.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

У відповідності до ст.ст. 2, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється, зокрема, на засадах диспозитивності. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У даній справі прокурор просив, зокрема, визнати незаконним та скасувати рішення Ужгородської міської ради за № 1616 від 25.07.2019 в частині затвердження проекту із землеустрою ОСОБА_1 , скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та Державному земельному кадастрі державну реєстрацію земельної ділянки за кадастровим номером :42:001:0734 площею 0.1734 га.. Суд першої інстанції виснував, що зазначена позовна вимога не є ефективним способом захисту та не призведе до відновлення порушеного права.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Так, за змістом ст.ст. 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання. Перелік способів захисту, визначений у ч. 2 ст.16 ЦК України не є вичерпним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абз. 12 ч. 2 вказаної статті). За змістом ч. 1 ст. 2 ЦПК України метою цивільного судочинства є саме ефективний захист прав та інтересів позивача.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що, як правило, суб`єкт може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту його права чи інтересу. Такий спосіб здебільшого випливає із суті правового регулювання відповідних спірних правовідносин (постанови від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16; від 06.02.2019 у справі № 522/12901/17-ц, від 02.07.2019 у справі № 48/340, від 01.10.2019 у справі № 910/3907/18, від 28.01.2020 у справі № 50/311-б, від 19.05.2020 у справі № 922/4206/19, від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18, від 22.06.2021 у справі № 200/606/18, від 22.06.2021 у справі № 334/3161/17).

Застосування способу захисту має бути об`єктивно виправданим і обґрунтованим, тобто залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання, оспорення та спричинених відповідними діяннями наслідків. Відповідну позицію послідовно підтверджує Велика Палата Верховного Суду (зокрема, постанови від 05.06.2018 у справі № 338/180/17; від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16; від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц; від 31.08.2021 у справі № 903/1030/19; від 14.12.2021 у справі № 643/21744/19; від 25.01.2022 у справі № 143/591/20; від 13.07.2022 у справі № 363/1834/17; від 21.09.2022 у справі № 908/976/19; від 28.09.2022 у справі № 483/448/20, від 18.01.2023 у справі № 488/2807/17).

Велика Палата Верховного Суду вже виснувала, що набуття особою володіння нерухомим майном полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за цією особою. Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Метою такого позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. Рішення суду про витребування з володіння відповідача нерухомого майна є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно; такий запис вноситься у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою (див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.112018 у справі № 488/5027/14-ц; від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13-ц; від 12.02.2020 у справі № П/811/1640/17; від 30.06.2020 у справі № 19/028-10/13; від 16.02.2021 у справі № 910/2861/18; від 16.09.2021 у справі № 910/2861/18; від 14.12.2021 у справі № 344/16879/15-ц; від 06.07.2022 у справі № 914/2618/16; від 14.12.2022 у справі № 477/2330/18; від 18.11.2023 у справі № 488/2807/17).

Як неодноразово зазначала Велика Палата Верховного Суду, формування земельних ділянок їх володільцем, зокрема внаслідок поділу та об`єднання, з присвоєнням їм кадастрових номерів, зміною інших характеристик не впливає на можливість захисту права власності чи інших майнових прав у визначений цивільним законодавством спосіб, зокрема і шляхом витребування цих ділянок (постанови від 29.05.2019 у справі № 367/2022/15-ц; від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц; від 18.04.2023 у справі № 357/8277/19).

Отже, якщо спірною земельною ділянкою, на думку прокурора, неправомірно заволоділа інша, ніж їхній власник, особа, то вимога про витребування цієї ділянки відповідає належному способу захисту права власника. Належними відповідачами за таким позовом є особи, за якими зареєстроване право власності на відповідні ділянки, тобто первинний набувач, кінцева набувачка та особа, за якою зареєстроване інше речове право, які можуть бути позбавлені відповідних прав на нерухоме майно внаслідок задоволення зазначеної вимоги (постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц; від 01.03.2023 у справі № 522/22473/15-ц).

Позивач із дотриманням правил ст.ст. 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння кінцевого набувача. Для такого витребування не потрібно заявляти вимоги про визнання незаконними та недійсними рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, рішень, записів про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за незаконним володільцем, самої державної реєстрації цього права, договорів, інших правочинів щодо спірного майна, і тим більше документів (свідоцтв, державних актів тощо), що посвідчують відповідне право. Такі вимоги є неналежними, зокрема неефективними, способами захисту права власника. Їхнє задоволення не відновить володіння позивачем його майном. Тому не допускається відмова у віндикаційному позові, наприклад, із тих мотивів, що рішення органу влади, певний документ, рішення, відомості чи запис про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно не визнані незаконними, або що позивач їх не оскаржив (зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц; від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16; від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17; від 22.01.2020 у справі № 910/1809/18, від 30.06.2020 у справі № 19/028-10/13; від 22.06.2021 у справі № 200/606/18, від 16.09.2021 у справі № 910/2861/18; від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц, від 06.07.2022 у справі № 914/2618/16, від 21.09.2022 у справі № 908/976/19, від 15.02.2023 у справі № 910/18214/19).

З огляду на зазначене, за наявності вимоги про витребування спірної земельної ділянки, вимога про визнання незаконним та скасування рішення Ужгородської міської ради за № 1616 від 25.07.2019 в частині затвердження проекту із землеустрою ОСОБА_1 , не є належною.

Близьку за змістом правову позицію висловлено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2023 у справі № 373/626/17.

Обрання позивачем неналежного, зокрема неефективного, способу захисту прав є самостійною підставою для відмови у позові (зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19, від 22.06.2021 у справі № 200/606/18, від 28.09.2021 у справі № 761/45721/16-ц, від 14.12.2021 у справі № 643/21744/19, від 06.07.2022 у справі № 914/2618/16, від 21.09.2022 у справі № 908/976/19, від 15.02.2023 у справі № 910/18214/19, від 01.03.2023 у справі № 522/22473/15-ц).

Колегія суддів апеляційного суду не бере до уваги, посилання відповідача на висновок науково-правової експертизи Інституту держави і права імені В.М. Корецького НАН України від 07.02.2022 за № 126/44 щодо правової природи рішень органів місцевого самоврядування у сфері розпорядження землями комунальної власності та можливості їх оскарження прокурором. Так, статтею 114 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають право подати до суду висновок експерта у галузі права щодо застосування аналогії закону чи аналогії права, а також щодо змісту норм іноземного права згідно з їх офіційним або загальноприйнятним тлумаченням, практикою застосування і доктриною у відповідній іноземній державі. Висновок експерта у галузі права не може містити оцінки доказів, вказівок про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про переваги одних доказів над іншими, про те, яке рішення має бути прийнято за результатами розгляду справи.

Відповідно до статті 115 ЦПК України, висновок експерта у галузі права не є доказом, має допоміжний (консультативний) характер і не є обов`язковим для суду. Суд може посилатися в рішенні на висновок експерта у галузі права як на джерело відомостей, які в ньому містяться, та має зробити самостійні висновки щодо відповідних питань.

З наведеного вбачається, що висновки мають виключно консультативний характер і не є обов`язковими для суду.

Актуальна судова практика свідчить про те, що вимога про визнання недійсним, чи про визнання незаконним та скасування рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування може бути ефективним способом захисту зокрема тоді, коли саме відповідне рішення є перешкодою для власника у реалізації його права власності, проте не є належною у спорі про витребування земельних ділянок.

Отже, висновок суду першої інстанцій про відмову у задоволенні вимоги про визнання незаконним та скасування рішення Ужгородської міської ради за № 1616 від 25.07.2019 в частині затвердження проекту із землеустрою ОСОБА_1 , є правильним.

Вимоги про скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та Державному земельному кадастрі державної реєстрації земельної ділянки за кадастровим номером :42:001:0734 площею 0.1734 га. є похідними та взаємопов`язаними від вимоги про витребування у ОСОБА_2 на користь територіальної громади м. Ужгорода земельної ділянки з кадастровим номером :42:001:0633, яка увійшла до складу зазначеної земельної ділянки, в задоволенні яких судом першої інстанції було відмовлено позивачу.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05.09.2019 в справі № 638/2304/17).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи. Зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08.11.2023 в справі № 761/42030/21)

За чинною на час розгляду цієї справи судом першої інстанції редакцією частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню.

У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними.

Скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку загальною площею 0.1734 га, кадастровий номер :42:001:0734, та одночасне припинення права приватної власності ОСОБА_2 на неї, буде порушувати права ОСОБА_2 на іншу належну їй земельну ділянку у складі об`єднаної, правомірність набуття яких у власність не оспорюється.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у частині вирішення вимоги про витребування земельної ділянки, апеляційний суд виходить із наступного.

Віндикаційний позов - це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння. Тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) фізично - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «юридично» - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом.

Власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (ст. 387 ЦК України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його у особи, яка не мала права відчужувати це майно. Разом з тим, ст. 330 ЦК України передбачає можливість добросовісному набувачеві набути право власності на майно, відчужене особою, яка не мала на це права, як самостійну підставу набуття права власності (та водночас, передбачену законом підставу для припинення права власності попереднього власника відповідно до приписів ст. 346 ЦК України). Так, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 ЦК України майно не може бути витребуване в нього.

Стаття 388 ЦК України містить сукупність підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Відповідно до ч. 1 вказаної норми, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Тобто, можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність, насамперед, від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19).

Отже, оцінці у справі, яка переглядається, підлягають не лише обставини вибуття майна з власності територіальної громади, а й обставини набуття цього майна ОСОБА_2 у контексті добросовісності останнього набувача.

Обгрунтовуючи доводи позовної заяви та апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у даній справі, прокурор вказував, зокрема, на відсутність волі власника спірної земельної ділянки на її вибуття з тих підстав, що ОСОБА_1 , отримавши у власність земельну ділянку з кадастровим номером :55:001:0766, реалізував своє право на безоплатне отримання земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), а тому не мав правових підстав для повторного отримання безплатно у власність земельної ділянки з таким же цільовим призначенням.

Так, законодавчо визначений порядок набуття права власності громадянами на земельну ділянку із земель державної та комунальної власності потребує наявності, з одного боку, волевиявлення осіб до отримання земельної ділянки у формі подання заяви, з іншого - прийняття рішення про її передачу органом державної влади або місцевого самоврядування.

Поряд з цим, відомостей що ОСОБА_1 саме зловживаючи своїми правами набув спірну земельну ділянку з кадастровим номером :42:001:0633, площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 , а саме шляхом подачі недостовірної інформації про те, що він не використав своє право на безоплатну приватизацію земельної ділянки для будівництва, тобто вказуючи про наявність в діях особи кримінального правопорушення, в матеріалах справи відсутні.

Спірна земельна ділянка не вибула із комунальної власності Ужгородської міської ради поза її волею внаслідок обману, насильства, чи зловмисної домовленості представника власника з другою стороною, бо докази про зворотне у матеріалах справи відсутні.

Викладене свідчить, що на момент розгляду даної справи судами першої та апеляційної інстанцій відсутні належні докази (відповідні судові рішення, що набрали законної сили), які б підтверджували стверджувані прокурором обставини вибуття спірної земельної ділянки із власності держави поза волею власника саме шляхом зловживання своїми правами ОСОБА_1 ..

Що ж до обставин набуття спірної земельної ділянки у власність ОСОБА_2 , колегією суддів враховано, що за змістом ч. 5 ст. 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача й є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна (постанова Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 907/50/16).

У даній справі встановлено, що ОСОБА_2 набула права власності на спірну земельну ділянку, придбавши її у ОСОБА_1 за відплатним договором.

Колегією суддів взято до уваги, що на момент укладення нотаріально посвідченого договору купівлі - продажу земельної ділянки в Єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно були відсутні відомості щодо обтяжень земельної ділянки, яку відповідачка набула у власність.

Спірна земельна ділянка на момент вибуття з володіння територіальної громади та укладення договору купівлі продажу не належала до об`єктів критичної інфраструктури; до об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави; до об`єктів та земель оборони; до об`єктів або територій природно-заповідного фонду; до гідротехнічних споруд; до пам`яток культурної спадщини, які не підлягали приватизації.

Досліджуючи вказані обставини, суд зазначає, що спірна земельна ділянка не належить до тих, які загальновідомо не можуть перебувати у власності фізичних осіб, а тому набувач ОСОБА_2 не діяла в умовах очевидності, а також не може знати чи передбачати, того що відповідач ОСОБА_1 раніше уже скористався своїм право на отримання безоплатно у власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку до цього.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 09.12.2024 по справі №754/446/22, вказав, що добросовісний набувач не повинен перевіряти історію придбання нерухомості та робити висновки щодо правомірності попередніх переходів майна, а може діяти, покладаючись на такі відомості, за відсутності обставин, які з точки зору розумного спостерігача можуть викликати сумнів у достовірності цих відомостей (див.: п. 6.50 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02.11.2021 у справі № 925/1351/19).

Добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність) з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (див.: п. 46.2 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01.04.2020 у справі № 610/1030/18; п. 7.15 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2021 у справі № 922/2416/17).

Добросовісний набувач не може відповідати у зв`язку із порушеннями інших осіб, допущеними в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає такий статус всупереч приписам статті 388 ЦК України, а, відтак, втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар (див.: п. 6.53 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02.11.2021 у справі № 925/1351/19).

Якщо спірне майно є об`єктом нерухомості, то для визначення добросовісності його набувача, крім приписів ЦК України, слід застосовувати спеціальну норму пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якої державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (див. близькі за змістом висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (п. 37), від 2 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (п. 6.45), від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (п. 53)). Отже, якщо добросовісна особа, тобто та, яка не знала та не могла знати про існування обтяжень речових прав на це майно або про наявність на нього речових прав третіх осіб, придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, то вона вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не могла знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. Такі висновки сформульовано в постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 922/3537/17 (п. 37, 38); від 01.04.2020 у справі № 610/1030/18 (п. 46.1, 46.2); від 15.06.2021 у справі № 922/2416/17 (п. 7.15, 7.16); від 06.07.2022 у справі № 914/2618/16 (п. 54).

На час порушення питання про передачу ОСОБА_1 у власність земельної ділянки за кадастровим номером :42:001:0633, площею 0,1 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд Ужгородською міською радою відомості, що вказаний громадянин вже скористався своїм право на отримання безоплатно у власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку не були перевірені. Рішенням від 25.07.2019 за № 1616 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність» таку ділянку передано у власність ОСОБА_1 ..

Апеляційним судом враховано, що прокурором стверджується про наявність ознак того, що набуваючи у власність спірну земельну ділянку за відплатним договором, об`єднуючи належні їй земельні ділянки разом зі спірною ОСОБА_2 діяла недобросовісно.

Разом з тим, як правильно встановив суд першої інстанції, відповідач ОСОБА_2 , набула право власності на земельну ділянку за договором купівлі-продажу від 04.12.2019 у відповідача ОСОБА_1 який на той час був власником земельної ділянки. Очевидних підстав, які б свідчили про сумнівність законності такого права у відповідача ОСОБА_2 , не було і бути не могло. Вона не могла знати про відсутність у нього законних підстав набуття права власності на спірну земельну ділянку. Іншого, позивачем не доведено.

На час придбання ОСОБА_2 цієї земельної ділянки її тодішній власник ОСОБА_1 мав право її відчужити, що позивачем не спростовано. Крім того, зазначена земельна ділянка вибула з володіння її першого власника з волі останньої шляхом прийняття Ужгородською міською радою рішення про затвердження технічної документації та передачі її у власність.

А тому вона є добросовісним набувачем спірної земельної ділянки, оскільки протилежне не встановлено.

Крім цього, як вбачається з досліджених матеріалів справи, вказана земельна ділянка використовується ОСОБА_2 згідно цільового призначення, на підставі будівельного паспорту (Реєстраційний номер в ЄДЕССББ ВР01:6216-6849-5596-0736 реєстраційний номер 358/03-06/23 від 18 грудня 2023 року виданого управлянням містобудування та архітектури Ужгородської міської ради), наявне повідомлення про початок будівельних робіт (Реєстраційний номер в ЄДЕССББ ЗК74 від 09.02.2024), та відповідно здійснюється будівництво індивідуального житлового будинку.

Вказані дозвільні документи отримані після об`єднання таких земельних ділянок.

При цьому, колегія суддів зазначає, що будь-яких обмежень щодо вчинення відповідних дій, про які зазначала прокурор в суді апеляційної інстанції, у ОСОБА_2 не було.

Так, встановлено, що з даним позовом керівник Ужгородської окружної прокуратури звернувся 01.07.2021. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 05.07.2021 було вжито заходи забезпечення даного позову та постановою старшого державного виконавця відділу ДВС у м. Ужгороді від 19.07.2021 на земельну ділянку з кадастровим номером :42:001:0633 було накладено арешт (а.с.52-56 т. 1). В подальшому, внаслідок невиконання прокуратурою ухвали суду про залишення позовної заяви без руху, ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 27.07.2021, яка була залишена без змін постановою Закарпатського апеляційного суду від 07.12.2021, позовну заяву було повернуто позивачу та скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою від 05.07.2021 (а.с.73-74, 84-89 т.1). Постановою Верховного Суду від 25 січня 2023 року вказані судові рішення скасовано, а справу передано до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження (а.с.202-204 т. 1).

Провадження у даній справі було відкрито 21.02.2023 (а.с.212-213 т. 1).

Як зазначалось вище, право власності на земельну ділянку площею 0,1747 га з кадастровим номером :42:001:0734 за адресою: АДРЕСА_1 , яка утворилась внаслідок об`єднання двох земельних ділянок, які належали ОСОБА_2 (в тому числі, земельної ділянки з кадастровим номером :42:001:0633) було зареєстровано за ОСОБА_2 15.02.2022.

На той час судового провадження, а отже і спору щодо земельної ділянки з кадастровим номером :42:001:0633, як і будь яких обтяжень цієї земельної ділянки - не було.

Після відкриття провадження у справі із заявою про вжиття заходів забезпечення позову керівник Ужгородської окружної прокуратури не звертався.

У відповідності до будівельного паспорту ОСОБА_2 здійснює будівництво господарським способом. Згідно технічного паспорту (Реєстраційний номер у Реєстрі будівельної діяльності: ТІ01:1402-9040-9739-1640) виготовленим ФОП ОСОБА_4 , на час обстеження 28.11.2024 споруджено залізобетонні фундамент та опорні стіни, що складає 9% готовності об`єкта нерухомого майна, на який за ОСОБА_2 зареєстровано право власності (а.с.239 т. 2), що не може бути не враховано апеляційним судом.

Надані представником відповідача ОСОБА_2 до додатковий пояснень докази були отримані після ухвалення рішення місцевим судом, відтак не могли бути подані до суду першої інстанції.

Згідно Пояснюючої записки до проекту, що є невід`ємною частиною будівельного паспорту, оскільки ділянка знаходиться в передгірської зоні, рельєф ділянки складний (між крайніми точками ділянки перепад по висоті складає більше 11 метрів), а сейсмічність ділянки 7 балів, запропоновані відповідні архітектурно-планувальні та конструктивні рішення. У зв`язку із значним перепадом висот в межах ділянки (11м), необхідністю збереження допустимого поздовжнього ухилу житлової вулиці, розташованої вище по схилу, а також для організації стоку поверхневих вод запроектовано систему підпірних стінок. Підпірні стінки є частиною архітектурно-просторового рішення будинку. Поперечні стінки з`єднані із стіною на межі з сусідньою ділянкою, яка служитиме огородженням та унеможливить зсув ґрунту на сусідні ділянки.

При цьому, колегія суддів враховує також ту обставину, що договір купівлі продажу земельної ділянки був укладений у 2019 році, з позовом до суду прокурор звернувся у 2021 році, відповідач по справі ОСОБА_2 , як в суді першої інстанції, так і станом на час розгляду справи в апеляційному суді стверджує, що здійснює будівництво індивідуального житлового будинку, та вказані обставини підтверджуються дослідженими доказами.

Вказані обставини не є предметом судового розгляду за вимогами заявленими позивачем, поряд з цим, апеляційний суд враховує, що дані обставини підтверджують, що відповідач ОСОБА_2 є добросовісним набувачем, та понесла фінансові витрати по спорудженню житла на земельній ділянці, в процесі якого створила нове майно, набула право власності на нього згідно ст. 331 ЦК України.

Колегія зазначає, що земельна ділянка, про витребування якої заявлено позов, не є у тому стані, в якому вона вибула з власності територіальної громади м. Ужгорода на земельній ділянці споруджено залізобетонні фундамент та опорні стіни.

Крім того, відповідач набув право власності на об`єкт нерухомості, розташований на спірній земельній ділянці, правомірно, оскільки держава офіційно визнала таке право шляхом проведення його реєстрації.

При цьому, втручання у право на мирне володіння відповідачем ОСОБА_2 своїм майном повинно бути оцінено з дотриманням критеріїв правомірного втручання позивача у право ОСОБА_2 на мирне володіння таким майном (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція)).

У практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) (наприклад, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються.

У постанові від 31.01.2025 у справі №638/8634/23 Верховний Суд (п.п.55-57) вказав: принцип «пропорційності» пов`язаний із принципом верховенства права: принцип верховенства права є фундаментом, на якому базується принцип «пропорційності», натомість принцип «пропорційності» є умовою реалізації принципу верховенства права і водночас його необхідним наслідком. Судова практика Європейського суду з прав людини розглядає принцип «пропорційності» як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема й у питаннях захисту права власності. Дотримання принципу «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Вжиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв`язання проблеми суспільства, і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, необхідно визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети.

Зазначене узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 17.10.2018 у справі № 681/203/17-ц, від 01.06.2020 у справі № 185/777/17.

ЄСПЛ неодноразово констатував у схожих фактичних обставинах порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції (зокрема: GLADYSHEVA v. RUSSIA, № 7097/10, ЄСПЛ, 06 грудня 2011 року; PCHELINTSEVA AND OTHERS v. russia, № 47724/07, 58677/11, 2920/13, 3127/13, 15320/13, ЄСПЛ, від 17 листопада 2016 року).

Органи державної влади не забезпечили належної експертизи щодо законності правочинів з нерухомим майном. Проте відповідач не повинна була передбачати наявність ризику того, що право власності на квартиру може бути припинено у зв`язку з бездіяльністю влади у рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном (ALENTSEVA v.russia, № 31788/06, § 72-77, ЄСПЛ, від 17 листопада 2016 року).

Відмовляючи у задоволенні позову прокурора, суд першої інстанції, дослідивши та оцінивши всі надані докази, дійшов обґрунтованого висновку про те, що задоволення позовних вимог про витребування спірної земельної ділянки у ОСОБА_2 , яка є добросовісним набувачем, без компенсації призведе до порушення статті 1 Конвенції, оскільки в такому випадку на неї буде покладено надмірний індивідуальний тягар.

За встановлених обставин справи, ОСОБА_2 , яка на відповідний час діяла у правовідносинах із набуття права власності на земельну ділянку добросовісно і не вчиняла протиправних дій, не може за відсутності будь-якої її вини зазнавати негативних наслідків, у тому числі, нести майнову відповідальність у вигляді позбавлення права власності на земельну ділянку через помилки державних органів, що відповідає наведеній вище практиці ЄСПЛ та положенням Конвенції.

У випадку задоволення позову відповідач ОСОБА_2 буде позбавлена права власності на майно без компенсації. Органи державної влади не забезпечили належної експертизи щодо законності правочинів з нерухомим майном. Проте відповідач ОСОБА_2 не повинна була передбачати наявність ризику того, що право власності на майно може бути припинено в зв`язку з бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання помилок.

Дії органу місцевого самоврядування, який отримавши погодження та документи, прийняв рішення про надання земельної ділянки відповідачу ОСОБА_1 , знаходяться поза волею і контролем відповідача ОСОБА_2 , яка, як набувач права власності за договором, покладалася на законність набуття ОСОБА_1 у власність земельної ділянки. Відтак майно не може бути витребувано у добросовісного набувача, втручання у право володіння буде непропорційним.

Володіння відповідачем на праві власності майном, яке уже збудовано на земельній ділянці, за наявності витребування спірної земельної ділянки, на думку колегії суддів, спричинить у майбутньому наявність у відповідача проблем, пов`язаних з користуванням своїми правами власності на таке майно.

Заперечуючи проти висновків суду першої інстанції щодо витребування майна у відповідача ОСОБА_2 , як добросовісного набувача, у апеляційній скарзі прокурор послався на постанови Верховного Суду від 28.06.2023 у справі № 148/621/22, від 09.02.2023 у справі № 483/2263/19, від 29.03.2023 у справі № 684/933/18, вказуючи що такі стосуються аналогічних обставин до даної справи.

Однак, висновки Верховного Суду, сформульовані у таких справах, не можуть бути застосовані у даній справі у зв`язку з відмінністю спірних правовідносин, зокрема такі стосувались витребування земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства; укладення договору купівлі-продажу земельних ділянок в межах обставин наведених в таких справах здійснювалися у проміжку часу до одного тижня, або укладались ряд таких договорів.

Доводи апеляційної скарги прокурора про неврахування судом правових висновків Верховного Суду не заслуговують на увагу, оскільки в наведених ним справах були встановлені інші фактичні обставини, а будь-які приписи, зокрема і приписи Конвенції, слід застосовувати з урахуванням обставин кожної конкретної справи, оцінюючи поведінку обох сторін спору, а не лише органів державної влади та місцевого самоврядування.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.07.2023 у справі № 373/626/17 зауважила, що для того, щоб захід втручання у право мирного володіння земельною ділянкою узгоджувався з гарантіями ст.1 Першого протоколу до Конвенції, мало встановити лише те, що виділення такої ділянки у приватну власність не відповідало певним вимогам закону. У кожному такому випадку слід також встановити, чи є легітимна мета відповідного втручання, а також, чи є втручання у право мирного володіння земельною ділянкою за обставин конкретної справи пропорційним відповідній меті.

У п. 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.12.2022 у справі № 461/12525/15-ц зроблено висновок, що розглядаючи справи щодо застосування положень ст. 388 ЦК України у поєднанні з положеннями ст.1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном, а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо.

Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення ст.1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач - внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява №29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07).

Можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, від волевиявлення власника щодо вибуття майна, від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем, а також від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно).

Такі висновки Велика Палата Верховного Суду зробила в постанові від 02.11.2021 у справі № 925/1351/19.

У рішенні ЄСПЛ у справі «Рисовський проти України» (заява № 29979/04, пункт 70) Суд підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування». Він зазначив, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.

Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Верховний Суд послідовно наголошує, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України). Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції).

Пунктами 32-35 рішення ЄСПЛ від 24 червня 2003 року «Стретч проти Сполученого Королівства» визначено, що майном у зазначеній статті 1 Першого протоколу до Конвенції, вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади. За висновком ЄСПЛ у зазначеній справі, «наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила». Оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, у такому випадку мало місце «непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції».

У рішенні ЄСПЛ у справі «Пайн Велі Девелопмент ЛТД» та інші проти Ірландії» від 23 жовтня 1991 року зазначено, що статтю 1 Першого протоколу до Конвенції можна застосувати до захисту «правомірних очікувань» щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною власності. «Правомірні очікування» виникають у особи, якщо нею було дотримано всіх вимог законодавства для отримання відповідного рішення уповноваженого органу, а тому вона мала усі підстави вважати, що таке рішення є дійсним, та розраховувати на певний стан речей.

Правомірні очікування особи мирно володіти майном за наявності відповідного рішення органу публічної влади є об`єктом правового захисту згідно із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції та національного законодавства України.

Подібні за змістом висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.07.2023 у справі 912/2797/21.

У постанові Верховного Суду від 15.03.2023 в справі № 725/1824/20 зроблено висновок, що конструкція, за якою добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний і надмірний тягар.

Отже, приймаючи до уваги фактичні обставини справи, колегія суддів вважає, що можливі позитивні наслідки витребування у ОСОБА_2 спірної земельної ділянки для захисту інтересів територіальної громади не переважають дотримання прав власника, яка законним шляхом за плату набула у власність нерухоме майно, покладаючись на добросовісність дій продавця, та у випадку задоволення позову буде вимушена самостійно шукати способи компенсації понесених нею у зв`язку із придбанням такого майна витрат.

Факт незаконного відчуження та допущення продажу спірної земельної ділянки не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача, проте, вочевидь, є підставою для виникнення обов`язку в органів місцевого самоврядування здійснити все необхідне, щоб відшкодувати збитки, завдані таким відчуженням.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

З огляду на фактичні обставини цієї справи, витребування майна від добросовісного набувача не вказує на правомірність заходу втручання у право на мирне володіння майном та дотримання справедливого балансу між інтересами держави, пов`язаними з цим втручанням, та інтересами особи, яка зазнає такого втручання, відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Зважаючи на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про неможливість витребування спірної земельної ділянки у добросовісного набувача. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки фактично дублюють доводи позову, на які судом першої інстанції було надано вичерпні відповіді.

Рішення ухвалено судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, у відповідності до ст. 375 ЦПК України, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу заступника керівника Закарпатської обласної прокуратури залишити без задоволення.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 21 березня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення. Касаційну скаргу на постанову апеляційного суду може бути подано безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 28 березня 2025 року.

Головуюча

Судді