Справа № 545/4526/22
Провадження № 2/545/51/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28.03.2025 Полтавський районний суд Полтавської області в складі:

головуючого судді Стрюк Л.І.,

з участю секретаря Гаврися В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Полтаві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів за договором позики,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_4 звернувся до суду 27.09.2022 з позовом про стягнення грошових коштів за договором позики, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 21 вересня 2011 року між ним та ОСОБА_3 був укладений у формі розписки договір позики, згідно з яким останній отримав у борг 9000 доларів США, які зобов`язувався повернути не пізніше 21 вересня 2019 року. Проте відповідач у встановлений строк зобов`язання не виконав, а лише сплачував незначну частину винагороди за користуванням його грошовими коштами (процентів), що становить 16778грн. Сума позики на час укладання договору складала в гривнях 71763,30грн, відповідно до офіційного курсу НБУ на момент укладення договору 797,30грн за 100 доларів США, але з моменту укладення договору і до дня звернення до суду офіційний курс долара зріс у 8 (800%) разів, тому просив стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 9810 доларів США та 101033,80грн, судові витрати в сумі 5507грн.

Відповідач відзив на позов не подав.

Відповідно до розпорядження в.о. керівника апарату суду №674 від 17.11.2023 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи, оскільки рішенням Вищої ради правосуддя №947/0/15-23 від 03.10.2023 суддя ОСОБА_5 звільнений з посади судді у зв`язку з поданням заяви про відставку.

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.11.2023 справу розподілено на суддю Стрюк Л.І.

Ухвалою від 03.06.2024 у зв`язку зі смертю ОСОБА_4 залучено до участі у справі його правонаступників - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

22.08.2024 позивач ОСОБА_1 та законний представник позивача ОСОБА_2 ОСОБА_6 подала заяву про збільшення позовних вимог, в яких просили стягнути з ОСОБА_3 на користь позивачів 9000 доларів США основного боргу; 1350 доларів США 3% річних (за курсом НБУ складає 55816,97грн); 129167,80грн процентів за користування грошовими коштами та судові витрати.

У судовому засіданні представник позивачів збільшені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив задовольнити; проти застосування позовної давності заперечував, оскільки з 2019 року був запроваджений карантин, а з 2022 року введений військовий стан.

Відповідач у судовому засіданні пояснив, що він повертав борг частинами на карту ОСОБА_4 , а іншу частину боргу - 3700 доларів США його мати віддала готівкою, проте докази погашення боргу у нього відсутні, оскільки він перебував у дружніх стосунках з позикодавцем і повністю довіряв йому. Вважає, що на момент звернення до суду борг відсутній.

Представник відповідача судовому засідання підтримав позицію відповідача, просив застосувати позовну давність та відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Заслухавши думку учасників, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно зі ст. 1047 ЦК договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Встановлено, що 21.09.2011 ОСОБА_3 отримав у ОСОБА_4 9000 доларів США у борг, у присутності двох свідків, які зобов`язувався повернути до 21.09.2019, що підтверджується розпискою (а.с.12).

Отже, сторонами дотримано вимог закону щодо форми та умов договору позики, визначених у ст. 1047 ЦК України.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За правилами ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність оригінала боргової розписки у позивача (кредитора), свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

Зазначений висновок узгоджується із висновками, викладеними Верховним Судом у постанові від 31 жовтня 2018 року № 707/2606/16-ц.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем на рахунок ОСОБА_4 з 2013 по 2016 роки перераховувалися кошти на загальну суму 16778грн, що не заперечується позивачами та їхнім представником (а.с.25-33).

Суд відхиляє твердження представника позивача, що відповідачем було сплачено на рахунок позивача частину винагороди за користування його коштами в сумі 16 778грн, оскільки укладеною між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 розпискою від 21.09.2011 не встановлений розмір процентів, передбачений ч.1 ст. 1048 ЦК України, а тому суд вважає, що сплачені відповідачем кошти слід віднести на погашення основного боргу.

Суд не бере до уваги покази відповідача що погашення залишку суми боргу його матір`ю позивачу, оскільки відповідачем на не надано підтверджень щодо вказаного факту.

Відповідно до ч.2 ст.533 ЦК України якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Як вбачається з виписок про рух коштів по банківському рахунку позивача, відповідач частково сплачував кошти в рахунок погашення боргу, а саме:

15.11.2013 800грн (що за курсом НБУ становить 100,09 доларів США);

19.12.2013 800грн (що за курсом НБУ становить 100,09 доларів США);

24.01.2014 800грн (що за курсом НБУ становить 100,09 доларів США);

15.02.2014 800грн (що за курсом НБУ становить 92,69 доларів США);

26.03.2014 800грн (що за курсом НБУ становить 75,64 доларів США);

23.04.2014 800грн (що за курсом НБУ становить 69,49 доларів США);

27.05.2014 800грн (що за курсом НБУ становить 68,08 доларів США);

24.06.2014 800грн (що за курсом НБУ становить 67,27 доларів США);

24.09.2014 800грн (що за курсом НБУ становить 61,80 доларів США);

30.01.2015 798грн (що за курсом НБУ становить 49,39 доларів США);

28.03.2015 798грн (що за курсом НБУ становить 33,94 долари США);

30.04.2015 798грн (що за курсом НБУ становить 37,91 доларів США);

26.05.2015 798грн (що за курсом НБУ становить 37,77 доларів США);

24.06.2015 798грн (що за курсом НБУ становить 37,07 доларів США);

31.07.2015 798грн (що за курсом НБУ становить 36,92 доларів США);

26.08.2015 798грн (що за курсом НБУ становить 35,27 доларів США);

03.10.2015 798грн (що за курсом НБУ становить 37,73 долари США);

22.10.2015 798грн (що за курсом НБУ становить 35,29 доларів США);

01.12.2015 798грн (що за курсом НБУ становить 33,31 доларів США);

25.12.2015 798грн (що за курсом НБУ становить 34,75 доларів США);

27.01.2016 800грн (що за курсом НБУ становить 32,11 доларів США), всього на загальну суму 1 176,7 доларів США.

Отже, заборгованість за договором позики становить 7 823,3 долари США (9000 1176,7 = 7 823,3).

Таким чином, оцінивши наявні у справі докази, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, зважаючи на те, що відповідачем частково погашено суму боргу в розмірі 1 176,7 доларів США, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме - у розмірі 7 823,3 долари США

Щодо стягнення з відповідача трьох відсотків річних в сумі 1350 доларів США (за курсом НБУ складає 55816,97грн) суд зазначає таке.

Статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості.

Так, відповідно до наведеної норми, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу.

Отже, за змістом наведеної норми закону, нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства (частина перша статті 14 ЦК України).

Критерії правомірності примусу суб`єкта цивільного права до певних дій (бездіяльності) пов`язуються з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов`язковими для такого суб`єкта ( постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 320/8618/15-ц (провадження № 61-4393сво18)).

У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення.

Верховний Суд неодноразово викладав висновки щодо застосування пункту

18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України до зобов`язань, які виникли на підставі окремих договорів. Зокрема, вказувалося, що на кредитний договір розповсюджується дія пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 жовтня 2023 року у справі № 706/68/23 (провадження № 61-8279св23)).

Тлумачення пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України свідчить, що законодавець передбачив особливості у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань. Така особливість проявляється: в періоді існування особливих правових наслідків. Таким є період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування; в договорах, на які поширюються специфічні правові наслідки. Такими є договір позики, кредитний договір, і в тому числі договір про споживчий кредит; у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання).

Такі наслідки полягають в тому, що позичальник звільняється від відповідальності, визначеної частиною другою статті 625 ЦК України, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. У разі якщо неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Отже, до спірних правовідносин, які виникли у зв`язку із невиконанням відповідачем грошових зобов`язань, що випливають договору позики, підлягають застосуванню вимоги пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України.

Таким чином, стягненню підлягають три проценти річних у розмірі

568,86 доларів США, які нараховані на залишок суми боргу в сумі 7 823,3 долари США, за період з моменту прострочення виконання зобов`язання з 22 вересня 2019 року до 23 лютого 2022 року включно.

Викладене узгоджується із правовими висновками, зокрема, викладеними у постановах Верховного Суду від 12.02.2025 у справі №758/5318/23 (провадження №61-15103св24), від 28.11.2024 у справі № 756/8788/22 (провадження № 61-7585св24), від 27 листопада 2024 року у справі № 759/4324/23 (провадження № 61-11727св24).

Щодо стягнення суми процентів за користування грошовими коштами від суми позики на підставі статті 1048 ЦК України суд приходить до таких висновків.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Облікова ставка встановлюється Національним банком України виключно для національної валюти. Національний банк України не визначає мінімальної вартості іноземних валют, що є прерогативою відповідних органів іноземних держав. Тому право позикодавця вимагати сплати процентів від суми позики на рівні облікової ставки Національного банку України на підставі частини першої статті 1048 ЦК України може бути реалізовано, якщо позика надана у гривні.

Під час вирішення питання про можливість нарахування та стягнення процентів від суми позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки Національного банку України, згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України, необхідно мати на увазі, що такі проценти нараховуються у разі: 1) якщо у договорі позики не зазначені проценти або не вказано, що він безпроцентний; 2) предметом договору позики є грошові кошти у національній валюті України гривні; 3) період нарахування процентів від суми позики є період дії договору позики в межах строку, протягом якого позичальник може правомірно не сплачувати кредитору борг (що відбувається у разі повернення боргу періодичними платежами), оскільки на період після закінчення цього строку позика не надавалась.

У випадку отримання позики в іноземній валюті без обумовленої сторонами у договорі такої складової грошового зобов`язання, як розмір і порядок сплати процентів від суми позики, положення частини першої статті 1048 ЦК України не можуть бути застосовані, з огляду на відсутність передбаченого ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором механізму (формули) їх застосування та нарахування.

Конвертація суми позики в іноземній валюті для визначення розміру процентів на рівні облікової ставки Національного банку України в національну валюту України гривню буде суперечити частинам першій, третій статті 1049 ЦК України щодо обов`язку позичальника.

Такі висновки щодо застосування статті 1048 ЦК України Велика Палата Верховного Суду зробила у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

З урахуванням зазначеного, суд приходить до висновку, що оскільки предметом позики були кошти в іноземній валюті без обумовленої сторонами у договорі такої складової грошового зобов`язання як розмір і порядок сплати процентів від суми позики отже, у задоволенні позовних вимог в цій частині слід відмовити.

Посилання представника відповідача на те, що позивачем при зверненні до суду з позовом пропущено строк позовної давності, судом відхиляються з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ст.ст. 253,254 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку.

Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю (ч.1 ст.258 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Тобто початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Судом встановлено, що договір позики укладений 21.09.2011 строком дії до 21.09.2019, позивач звернувся до суду з позовом 27.09.2022.

Відповідно до пункту 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.

Отже, строк позовної давності щодо звернення до суду з позовною вимогою про стягнення заборгованості за договором позики продовжено на строк дії воєнного стану.

Щодо правонаступництва права вимоги за договором позики суд приходить до таких висновків.

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 позивач ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.87).

Згідно із ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припиняються внаслідок його смерті.

Відповідно до ст.ст. 1218,1219 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Не входять до складу спадщини права та обов`язки, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: особисті немайнові права; право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 цього Кодексу.

За змістом зазначених норм у разі смерті фізичної особи, за зобов`язанням у правовідносинах, що допускають правонаступництво в порядку спадкування, обов`язки померлої особи за загальним правилом переходять до іншої особи її спадкоємців, таким чином відбувається передбачена законом заміна сторони за зобов`язанням.

Відповідно до довідки приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Карташової С.І. №44/02-14 від 12.04.2024 спадкоємцями померлого ОСОБА_4 є мати ОСОБА_1 та син ОСОБА_2 , спадкова справа заведена 02.05.2023 за №15/2023 та зареєстрована у Спадковому реєстрі за № 72320554 (зворот а.с.99).

Згідно із ст. 1278 ЦК України частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними, якщо спадкодавець у заповіті сам не розподілив спадщину між ними.

Отже, з відповідача на користь позивачів підлягає стягненню в рівних частинах заборгованість за договором позики від 21.09.2011 в розмірі 7 823,3 долари США та 3% річних в сумі 568,86 доларів США, а всього 8 392,16 доларів США.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 9-13, 17, 81, 258-259, 263-265 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) в рівних частинах на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 ) та ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) заборгованість за договором позики від 21.09.2011 в розмірі 7 823,3 долари США та 3% річних в сумі 568,86 доларів США, а всього 8 392,16 доларів США по 4 196,08 доларів США кожному.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Полтавського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошенняшляхом подачі апеляційної скарги.

Суддя: Л. І. Стрюк