Справа № 489/2243/25
Провадження №2/489/1854/25
УХВАЛА

про відмову у відкритті провадження у справі

01 квітня 2025 року м. Миколаїв

Ленінський районний суд м. Миколаєва у складі головуючого судді Микульшиної Г.А., розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Інгульського відділу державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання дій відділу ДВС протиправними, скасування постанови про відкриття виконавчого провадження, зобов`язання відшкодування понесених збитків,

встановив:

30.03.2025 позивач ОСОБА_1 звернувся через електронну пошту до суду із позовом до Інгульського відділу державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання дій відділу ДВС протиправними, скасування постанови про відкриття виконавчого провадження, зобов`язання відшкодування понесених збитків.

В обґрунтування позову зазначає, що працівником відповідача державним виконавцем Маніло Н.В. винесено незаконну та протиправну постанову про відкриття виконавчого провадження № 7753243 від 18.03.2025, відкритого на підставі виконавчого листа № 2/489/478/23 (489/649/22) від 09.05.2024, виданого Ленінським районним судом м. Миколаєва про стягнення з ОСОБА_1 на користь держави 18 286,05 грн. Вважає, що оскаржувана постанова порушує права позивача та його малолітніх дітей. Також в останньому абзаці позову зазначає, що додаткове клопотання про відшкодування майнової та моральної шкоди буде подано ним до суду після встановлення фактичних обставин, отримання відзиву на заяву та подання відповідних доказів.

Позовна заява на підставі протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями від 31.03.2025 передана судді Микульшиній Г.А.

Ознайомившись з матеріалами позовної заяви та доданими до неї документами, суд дійшов висновку, що у відкритті провадження у справі слід відмовити з наступних підстав.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Статтею 125 Конституції України передбачено, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних і суспільних інтересів.

Судова юрисдикція це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

З поділу системи судів загальної юрисдикції за принципом спеціалізації пов`язане поняття цивільної юрисдикції, яку розуміють як компетенцію суду вирішувати справи в порядку цивільного судочинства.

Предметна юрисдикція це розмежування компетенції цивільних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їхнього відання законодавчими та іншими нормативно-правовими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.

Згідно з частиною першою статті 1 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

У статті 3 вказаного Закону передбачено перелік рішень, що підлягають примусовому виконанню на підставі таких виконавчих документів: 1) виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України; 2) ухвал, постанов судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, справах про адміністративні правопорушення, кримінальних провадженнях у випадках, передбачених законом; 3) виконавчих написів нотаріусів; 4) посвідчень комісій по трудових спорах, що видаються на підставі відповідних рішень таких комісій; 5) постанов державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанов державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанов приватних виконавців про стягнення основної винагороди; 6) постанов органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом; 7) рішень інших державних органів та рішень Національного банку України, якізакономвизнані виконавчими документами; 8) рішень Європейського суду з прав людини з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», а також рішень інших міжнародних юрисдикційних органів у випадках, передбачених міжнародним договором України; 9) рішень (постанов) суб`єктів державного фінансового моніторингу (їх уповноважених посадових осіб), якщо їх виконання за законом покладено на органи та осіб, які здійснюють примусове виконання рішень.

Тобто примусовому виконанню підлягають не лише виконавчі документи, видані судами у передбачених законом випадках на виконання судових рішень, але й рішення інших органів.

При виконанні судових рішень учасники справи мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів ДВС, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.

Так частиною першою статті 74 Закону № 1404-VIII установлено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно з частиною першою статті 448 ЦПК України скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

Справи за скаргами на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи посадової особи ДВС розглядаються судом за загальними правилами ЦПК України з особливостями, встановленими статтею 450 цього Кодексу, за участю державного виконавця або іншої посадової особи органу ДВС чи приватного виконавця, рішення, дія чи бездіяльність яких оскаржуються.

За результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу (частина перша статті 451 ЦПК України).

Тобто як право на звернення у порядку цивільного судочинства зі скаргою, так і порядок її розгляду та постановлення ухвали пов`язані з наявністю судового рішення, ухваленого за правилами ЦПК України, та його примусовим виконанням.

З матеріалів позову вбачається, що ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою, у якій просить визнати протиправною та скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження № 7753243 від 18.03.2025, відкритого на підставі виконавчого листа № 2/489/478/23 (489/649/22) від 09.05.2024, виданого Ленінським районним судом м. Миколаєва про стягнення з ОСОБА_1 на користь держави 18 286,05 грн. Жодного обґрунтування щодо вимоги про зобов`язання відповідача відшкодувати позивачу збитків у позові не зазначено, лише в останньому абзаці позову зазначено, що додаткове клопотання про відшкодування майнової та моральної шкоди буде подано ОСОБА_1 до суду після встановлення фактичних обставин, отримання відзиву на заяву та подання відповідних доказів. Позовна заява названа самим позивачем «про скасування постанови про відкриття виконавчого провадження № 77532843».

Оскільки жодних обґрунтувань вимог про зобов`язання відповідача відшкодувати позивачу збитків у позові не зазначено, а про таке зазначено лише в прохальній частині позову, суд не може вирішити чи підлягають такі вимоги до розгляду в порядку позовного провадження в порядку ЦПК України, врахувавши при цьому висновки об`єднаної палати КЦС ВС від 31.07.2023 у справі № 216/5508/20 (провадження № 61-13сво23), щодо того, що позовні вимоги про відшкодування матеріальної та моральної шкоди (не збитків), завданої неналежним виконанням державним виконавцем своїх обов`язків, можуть бути розглянуті в порядку позовного провадження (статті 1174, 1166, 1167 ЦК України).

Отже позивач оскаржує дії державного виконавця щодо виконання ним судового рішення.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Таким чином позовна заява ОСОБА_1 не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства в позовному провадженні.

Ураховуючи вищенаведене та приймаючи до уваги, що позивачем заявлено вимоги, які не підлягають розгляду в позовному провадженні в порядку ЦПК України, вважаю за необхідне, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України, відмовити у відкритті провадження у вказаній цивільній справі, роз`яснивши ОСОБА_1 його право звернутися до суду із скаргою в порядку розділу VII ЦПК України «Судовий контроль за виконанням судових рішень» в частині вимог про визнання дій відділу ДВС протиправними, скасування постанови про відкриття виконавчого провадження та у разі задоволення скарги звернутись до суду із позовом про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої неналежним виконанням державним виконавцем своїх обов`язків, обґрунтувавши вимоги відповідним чином (статті 1174, 1166, 1167 ЦК України).

На підставі викладеного та керуючись ст.186, 260, 353 ЦПК України, суд

ухвалив:

Відмовити у відкритті провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Інгульського відділу державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання дій відділу ДВС протиправними, скасування постанови про відкриття виконавчого провадження, зобов`язання відшкодування понесених збитків.

Роз`яснити ОСОБА_1 право звернутися до суду із скаргою в порядку розділу VII ЦПК України «Судовий контроль за виконанням судових рішень» в частині вимог про визнання дій відділу ДВС протиправними, скасування постанови про відкриття виконавчого провадження та у разі задоволення скарги звернутись до суду із позовом про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої неналежним виконанням державним виконавцем своїх обов`язків, обґрунтувавши вимоги відповідним чином (статті 1174, 1166, 1167 ЦК України).

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана до Миколаївського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її постановлення. Учасник справи, якому повну ухвалу суду не було вручено у день її постановлення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому повної ухвали суду.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Повний текст ухвали складено 01.04.2025.

Суддя Г.А. Микульшина