Справа №469/286/23
Провадження № 22-ц/812/465/25
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

01 квітня 2025 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Царюк Л.М.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу

Акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк»

на рішення Березанського районного суду Миколаївської області від 28 січня 2025 року, ухвалене у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Гапоненко Н.О., дата складання повного текст не зазначена, у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості

В С Т А Н О В И В:

У березні 2023 року Акціонерне товариство комерційний банк ПриватБанк (далі АТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Обґрунтовуючи позовні вимоги вказували, що ОСОБА_1 звернулась до АТ КБ «ПриватБанк»» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву №б/н від 05 серпня 2011 року, на підставі чого позивач відкрив на ім`я відповідачки кредитний картковий рахунок, на якому було встановлено кредитний ліміт, який згодом збільшений до 130000 грн. Також відповідач отримав кредитну картку, за допомогою якої використовував кредитні кошти. Відповідач при користуванні кредитними коштами зобов`язався здійснювати погашення кредиту та процентів внесенням щомісяця коштів на кредитний рахунок у розмірі не менше мінімального обов`язкового платежу. У зв`язку з порушенням відповідачем зобов`язань за кредитним договором, а саме ненаданням своєчасно Банку грошових коштів, станом на 09 лютого 2023 року заборгованість склала 40379,68 грн., у тому числі: заборгованість за тілом кредиту 33016, 29 грн., заборгованість за простроченими відсотками 7363, 39 грн. Тому позивач просив стягнути з відповідача вказану заборгованість та судові витрати.

Рішенням Березанського районного суду Миколаївської області від 28 січня 2025 року у задоволенні позову АТ КБ «Приват Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалюючи рішення суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача про стягнення заборгованості, яка виникла унаслідок протиправних дій стосовно відповідача, не підлягають задоволенню, оскільки в ході судового розгляду було встановлено, що вони є необґрунтованими, не підтверджені належними та допустимими доказами.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк», що рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права та просить його скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Так, вказує, що в основу рішення суду першої інстанції покладені лише, завіряння відповідача, що вона транзакцію не здійснювала, дані по картам третім особам не передавала.

Виходячи з рішення суду першої інстанції, при здійснені транзакцій в мережі інтернет, власнику платіжної карти, достатньо лише заявити, що вони здійснені невстановленими особами і що він не передавав відповідної інформації третім особам і на підставі цього, відповідальність за здійснення цих транзакцій суди покладають на Банк.

Зазначає, що позивач не згоден з цим твердженням суду з огляду на наступне.

Відповідно до інформації з комплексів банка транзакцію з кредитної картки відповідача проведено з введенням інформації яку відповідач не має право розголошувати, а саме: введення коду інтернет-платежу - "3-D Secure", який надходійшов на її фінансовий телефон. Витяг з комплексу Банка "Адмінка PanLike" в якому відображається спосіб авторизації клієнтом операції додається.

При цьому зміни фінансового номеру телефону ОСОБА_1 та паролю входу до платіжного застосунка відповідача - Системи Приват24 під час шахрайства не відбулося.

Таким чином, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що проведення платежів з картки ОСОБА_1 проводилось з виконанням авторизації цих платежів з боку відповідача (введення коду інтернет-платежу - «3-D Secure").

Також звертає увагу на той факт, що відповідач сам підтверджує, що вона звернулась до Банку вже після того як відбулась платіжна операція за її карткою.

Колегія суддів не приймає та залишила без розгляду долучену до апеляційної скарги Анкету-заяву клієнта фізичної особи про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг та Заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, яка підписана ОСОБА_1 , витяг з комплексу «Адмінка PanLike» по карті відповідача 5168ххххххххх5863 від 21.02.2022 року з огляду на положення статей 83, 367 ЦПК України щодо подання доказів, зокрема в апеляційній інстанції, зважаючи на те, що в порушення вказаних норм процесуального закону будь-яких клопотань щодо долучення цього доказу апеляційному суду не заявлялось, а також не наводилося обґрунтовування причин неподання його разом із позовною заявою.

Сторони про розгляд справи повідомлені належним чином.

За приписами частини 1 статті 369 ЦПК України (в редакції на час подачі апеляційної скарги) апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина 1 стаття 4 ЦПК України).

Згідно зі статтею 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає в повній мірі.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню до виконання як договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

Згідно вимог частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частини першої статті 1054 ЦК України).

Кредитний договір укладається у письмовій формі (частина перша статті 1055 ЦК України). Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства (частини перша та друга статті 207 ЦК України в редакції, чинній на момент укладення кредитного договору).

Публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги (частини перша та друга статті 633 ЦК України).

Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору (частина першій статті 634 ЦК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 (провадження № 14-131цс19) відступлено від висновку Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у раніше прийнятій постанові від 24 вересня 2014 року (провадження № 6-144цс14) та зроблено висновок, що: «у переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. У разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У заяві позичальника від 18 лютого 2011 року процентна ставка не зазначена. Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. В даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (18 лютого 2011 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (20 лютого 2017 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання з підстав та у розмірах, встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України, позивач не пред`явив. Пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, кредитор має право вимагати виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, Велика Палата Верховного Суду погоджується із висновком судів попередніх інстанцій, що він вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 січня 2020 року у справі № 643/5521/19 (провадження №61-20093св19) зазначено, що: «в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Встановивши, що анкета-заява від 18 березня 2011 року не містить визначення домовленості сторін про сплату відсотків, апеляційний суд дійшов правильного висновку про відсутність підстав для покладення на відповідача обов`язку по сплаті заборгованості за відсотками пеню, комісію і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами, а відтак, суми надходжень, які банком були розподілені на погашення складових заборгованостей підлягають зарахуванню на погашення саме тіла кредиту. Судова практика у цій категорії справ є незмінною, що не може свідчити про порушення прав банку (правова позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19)».

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що 05 серпня 2011 року ОСОБА_1 підписала Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг (а.с.42), у якій погодилась з тим, що ця заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, та що вона ознайомилась та погодилась з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді.

Анкета-заява не містить відомостей про встановлений кредитний ліміт, проценти, строки та порядок повернення кредиту, інших платежів.

Позивачем надано до анкети-заяви Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» (а.с.48) та витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку (а.с.49-74), розміщений на сайті www.privatbank.ua, які відповідачем не підписані.

В подальшому відповідач на підставі укладеного договору про надання банківських послуг отримав від Банку кредитні кошти у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Розмір кредитного ліміту неодноразово змінювався, що підтверджується довідкою позивача (а.с. 40) та випискою за картковим рахунком на ім`я ОСОБА_1 (а.с. 7-39).

Кредитна картка - це іменний (з ідентифікатором власника) грошовий оплатно -розрахунковий банківський документ, який використовується для надання споживчого кредиту.

З метою використання кредитних коштів Банк надавав у розпорядження відповідача кредитні картки, зокрема 30 вересня 2021 року останній отримав кредитну карту типу «Універсальна Gold» № НОМЕР_1 , з терміном дії 01/24, що засвідчує довідка, видана позивачем (а.с. 41).

Згідно з наданим позивачем станом на 09 лютого 2023 року заборгованість склала 40379,68 грн., у тому числі: заборгованість за тілом кредиту 33016, 29 грн., заборгованість за простроченими відсотками 7363, 39 грн.

Ухвалюючи рішення суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача про стягнення заборгованості, яка виникла унаслідок протиправних дій стосовно відповідача, не підлягають задоволенню, оскільки в ході судового розгляду було встановлено, що вони є необґрунтованими, не підтверджені належними та допустимими доказами.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду погоджується у повній мірі з огляду на наступне.

Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог, саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України року кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).

За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України.

Як на підставу задоволення своїх вимог, позивач посилається на порушення відповідачем своїх зобов`язання за кредитним договором щодо своєчасного повернення кредитних коштів.

Заперечуючи проти позову відповідачка наполягає на тому, що стала жертвою шахраїв, які незаконно заволоділи кредитними грошовими коштами, що надавалися банком у можливе користування в межах встановленого кредитного ліміту.

Судом також встановлено, що 21 березня 2022 року з картки, яка належить відповідачу, відбулося зняття (транзакція) грошових коштів у сумі 33000,00 грн. та 60000,00 грн., 23 березня 2022 року здійснено операцію по поверненню 60000,00 грн. (а.с.20), що підтверджується випискою за договором.

На момент вказаної транзакції заборгованість відповідача за кредитним договором була відсутня, залишок власних коштів станом на 25.02.2022 року складав 0,04 грн.; до 21 березня 2022 року та після 21 березня 2022 року відповідачем операції зняття, перерахування коштів з картки не здійснювались.

21 березня 2022 року відповідач звернулась до ВП №8 Миколаївського РУП ГУНП в Миколаївській області з заявою, в якій просила вжити заходи до невідомих осіб, які шахрайським шляхом з відкритого на її ім`я в АТ КБ ПриватБанк карткового рахунку НОМЕР_2 заволоділи належними їй грошовими коштами в сумі 93000,00 грн., що вбачається заяви відповідача та витягу з єдиного реєстру досудових розслідувань від 22 березня 2022 року щодо реєстрації кримінального провадження №0000024 за заявою відповідача від 21 березня 2022 року (а.с.101, 102).

12 травня 2022 року відповідач звернулась із заявою до позивача, в якій повідомила, що 21 березня 2022 року з її карткового рахунку без її відома невідома особа шахрайським шляхом заволоділа коштами в загальній сумі 93000,00 грн., з яких їй в подальшому банком повернуто 60000,00 грн.; просила скасувати нарахування відсотків за використання кредитного ліміту (а.с.104).

Згідно з відповіддю АТ КБ ПриватБанк від 18 травня 2022 року № 20.1.0.0.0/7-220513/6215, оскаржувані операції 21 березня 2022 року за рахунком відповідача було здійснено переказ коштів шляхом коректного введення номеру картки відповідача, терміну її дії та CVV2 коду; наведено положення п. 2.1.4.5.1, 2.1.4.12.9, 2.1.4.12.5 Умов і Правил надання банківських послуг, повідомлено, що чинним законодавством не надано повноважень банку здійснювати повернення проведеного переказу, тому банк не може повернути переказані кошти (а.с.105).

Відповідно до частини першої статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами НБУ та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Частиною першою статті 1068 ЦК України передбачено, що банк зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка.

Відповідно до статті 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунку клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» платіжною карткою є електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду карти, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором.

Держателем такого платіжного засобу є фізична особа, яка на законних підставах використовує спеціальний платіжний засіб для ініціювання переказу коштів з відповідного рахунку в банку або здійснює інші операції із застосуванням зазначеного спеціального платіжного засобу.

Неналежним переказом для цілей цього Закону вважається рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини ініціатора переказу, який не є платником, відбувається її списання з рахунка неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому суми переказу в готівковій чи майновій формі. Неналежним платником є особа, з рахунка якої помилково або неправомірно переказана сума коштів, а неналежним отримувачем особа, якій без законних підстав зарахована сума переказу на її рахунок або видана їй у готівковій формі.

Відповідно до статті 14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» користувач спеціального платіжного засобу зобов`язаний використовувати його відповідно до вимог законодавства України і умов договору, укладеного з емітентом, та не допускати використання спеціального платіжного засобу особами, які не мають на це права або повноважень.

Відповідно до частин сьомої дев`ятої розділу VI «Загальні вимоги до безпеки здійснення платіжних операцій та управління ризиками» Положення про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 05 листопада 2014 року № 705, емітент або визначена ним юридична особа під час отримання повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний ідентифікувати користувача і зафіксувати обставини, дату, годину та хвилини його звернення на умовах і в порядку, установлених договором. Емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього електронного платіжного засобу.

Емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Емітент у разі повідомлення користувачем про незавершену операцію з унесення коштів через платіжні пристрої банку-емітента на рахунки, відкриті в банку-емітенті, після подання користувачем емітенту відповідного документа, що підтверджує здійснення цієї операції, негайно зараховує зазначену в цьому документі суму коштів на відповідний рахунок.

Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Лише наявність обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, є підставою для його притягнення до цивільно-правової відповідальності.

Зазначені норми є спеціальними для спірних правовідносин.

Таким чином, користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій у разі відсутності доказів сприяння ним втраті, використанню ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15, у постанові Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі № 202/10128/14-ц (провадження № 61-1856св17) від 13 вересня 2019 року у справі № 501/4443/14-ц (провадження № 61-10469св18), від 20 листопада 2019 року у справі № 577/4224/16-ц (провадження № 61-30583св18) та інших.

Встановивши, що жодними доказами не підтверджується, що ОСОБА_1 в період спірного списання грошових коштів реєструвалася у системі інтернет-банкінгу «Приват24» та використовував її з метою доступу до відкритих на її ім`я у АТ КБ «Приватбанк» карткових рахунків, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність обставин, які безспірно доводять, що відповідач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Те, що відповідач не вчиняла дій по втраті, незаконному використану ПІНу або інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції свідчить і прослуханий апеляційним судом запис телефонної розмови на лінії клієнтської підтримки «3700» 10 21.01.2022 р. о 14 :18: 57, де клієнт повідомила про зняття коштів. З якого вбачається, що навіть під час телефонної розмови з оператором «3700» з картки відповідача, з врахуванням того, що карту була заблоковано банківською установою, з її рахунку було списано 60 000 грн.

На підставі належним чином оцінених доказів, наданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин, суд першої інстанції враховуючи вказані норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, зокрема, несанкціоноване списання грошових коштів з рахунку ОСОБА_1 , дійшов правильного висновку про те, що відсутні правові підстави для стягнення з останньої заборгованості за кредитом, оскільки заборгованість у відповідачки виникла у зв`язку з несанкціонованим списанням з її карткового рахунка грошових коштів.

Доводи апеляційної скарги про те, що спірні операції по списанню грошових коштів з рахунку відповідача супроводжувались авторизацією/акцептуванням введенням ПІН-коду в терміналі банка та введення паролю при вході до Приват24 з узгодженням операцій через фінансовий телефон відповідача за останньою операцією не заслуговують на увагу з огляду на відсутність доказів на підтвердження, що користувач ОСОБА_1 своїми діями чи бездіяльністю сприяла незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дала змогу третім особам ініціювати платіжні операції з коштами, які перебували на його картковому рахунку. Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідач відразу сповістив про несанкціоноване зняття коштів з її карткового рахунку на гарячу лінію банку та звернувся із заявою до правоохоронних органів.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до відповіді на відзив та заперечень та які були предметом дослідження в суді першої інстанції, яким суд надав відповідну правову оцінку з урахуванням всіх фактичних обставин справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства України, і з якою погоджується колегія суддів.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги не спростовують обґрунтованих висновків суду, а тому апеляційна скарга на підставі статті 375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду, яке ухваленням з додержанням норм матеріального та процесуального права - залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» залишити без задоволення, а рішення Березанського районного суду Миколаївської області від 28 січня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 01 квітня 2025 року.