Дата документу 31.03.2025
Справа № 501/4345/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2025 року Іллічівський міський суд Одеської області у складі:

головуючого - судді Пушкарського Д.В.,

за участю:

секретаря судового засідання Карпової Ю.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про усунення перешкод в здійсненні права власності, шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

До Іллічівського міського суду Одеської області звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , в якому просив визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим осередком АДРЕСА_1 .

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 є співвласниками житлового осередку з підсобними приміщеннями АДРЕСА_1 відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 29.08.2014 (а.с.7). В зазначеному житловому приміщенні відповідачі не проживають, комунальні платежі не сплачують та з реєстраційного обліку добровільно знятись не бажають.

Також, відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у вказаному житловому приміщенні не проживають, оплату комунальних послуг не здійснюють, добровільно знятись з реєстраційного обліку не бажають.

Позивач стверджує, що наявність реєстрації відповідачів у спірному житловому приміщенні створює йому незручності у користуванні житлом.

Посилаючись на положення ст.ст.321, 383, 391, 405 ЦК України, позивач просив позов задовольнити та визнати відповідачів такими, що втратили право користування вищевказаним житловим приміщенням (а.с.3-5).

Позивач ОСОБА_1 про час та місце розгляду справи повідомлений в установленому законом порядку, до судового засідання не з`явився, розгляд справи просив проводити за його відсутності. Правом на уточнення позовних вимог не скористався (а.с.5, 24).

Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , про час та місце розгляду справи повідомлені в установленому законом порядку, до судового засідання не прибули, судова повістка повернулась до суду з відміткою: «адресат відсутній за вказаною адресою», що відповідно до п.3 ч.8 ст.128 ЦПК України вважається днем вручення повістки. Відзив на позов суду не надали (а.с.25-30).

Суд, дослідивши письмові докази, долучені до матеріалів справи, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Положеннями ч.1 ст.13, ч.2 ст.264 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до положень ч.1, 7 ст.80 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

З копії паспорту громадянина України серії НОМЕР_1 встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 з 20.10.2004 (а.с.6).

Зі свідоцтва про право власності на житло від 29.08.2014, розпорядження органу приватизації та технічного паспорту на житловий осередок встановлено, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є співвласниками житлового осередку з підсобними приміщеннями №502 по АДРЕСА_2 . Частка кожного із зазначених осіб у праві власності становить 1/8 (а.с.7-13).

На підтвердження того, що відповідачі ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , не проживають у будинку з 03.02.2021 року, позивач в якості доказу подав до суду акт про фактичне не проживання особи за місцем реєстрації (а.с.13).

За змістом положень ст.47 Конституції України, ст.9 ЖК України кожен має право на житло і ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Із змісту положень ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

За змістом ч.1 ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Приписами ч.1 ст.156 ЖК України визначено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені у частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме: подружжя, їх діти і батьки. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Аналогічну положення визначені у ст.405 ЦК України, згідно яких члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Отже, положення наведеної норми права дає підстави для висновку, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік, а також відсутність поважних причин не проживання за адресою такого житлового приміщення.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Щодо позовних вимог про визнання ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, то суд зазначає наступне.

Зі свідоцтва про право власності на житло від 29.08.2014 року, розпорядження органу приватизації та технічного паспорта на житловий осередок встановлено, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є співвласниками житлового осередку з підсобними приміщеннями №502 по АДРЕСА_2 . Частка кожного із зазначених осіб у праві власності становить 1/8 (а.с.7-13).

Відповідно до статті 321 ЦК України, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Статтею 346 ЦК України визначено підстави припинення права власності, а саме: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викуп пам`яток культурної спадщини; примусове відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; реквізиція; конфіскація; припинення юридичної особи чи смерті власника.

Із змісту положень ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

За змістом ч.1 ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Приписами ч.1 ст.156 ЖК України визначено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені у частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме: подружжя, їх діти і батьки. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Враховуючи, що спірний квартирний осередок є спільним майном позивача та відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , то відповідачі не втратили право користування житловим осередком АДРЕСА_1 в силу вимог статей 319, 321 ЦК України, оскільки їх право власності є непорушним, а його обмеження можливе лише у передбачених законом випадках.

Підстави для обмеження їхнього права користування житлом, позивачем у позові не визначені, а правом на уточнення позовних вимог позивач не скористався, що встановлено судом та підтверджується матеріалами справи.

Отже, позовні вимоги ОСОБА_1 у цій частині не ґрунтуються на вимогах закону та матеріалах справи, а тому суд дійшов висновку про відмову в їх задоволенні.

Щодо позовних вимог про визнання ОСОБА_3 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, то суд зазначає наступне.

Як встановлено зі змісту позовної заяви, її вимоги обґрунтовуються необхідністю застосування до даних правовідносин ст.405 ЦК України.

Позивач, на підтвердження своїх позовних вимог надав суду акт про фактичне не проживання відповідачів, зокрема, ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , в будинку АДРЕСА_2 .

Разом з тим, у зазначеному акті про причини відсутності відповідачів у спірному житлі не йдеться, а тому він не може вважатися належним та допустимим доказом неповажності причин відсутності відповідачів у спірному житлі понад один рік.

В той же час, позивачем не надано доказів того, що спірне житло, право користування яким просить визнати втраченим позивач, не є єдиним житлом зазначених відповідачів, як і не надано доказів того, що відповідачі втратили інтерес до належного позивачу спірного житла.

Наведені обставини свідчать про недоведеність позивачем факту не проживання ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 у спірному житлі понад один рік без поважних причин, що за правилом ч.2 ст.405 ЦК України є визначальним при вирішенні позову власника до члена своєї сім`ї.

Позивачем не надано доказів створення йому (позивачу) перешкод у користуванні нерухомим майном. Клопотань про надання суду відповідних доказів чи витребування доказів судом позивачем не заявлено, що підтверджується матеріалами справи.

Приймаючи до уваги викладені обставини, з урахуванням змісту позовних вимог, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову щодо визнання ОСОБА_3 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Доводи позивача щодо несплати комунальних послуг не є підставою для позбавлення відповідачів права користування майном.

Доводи позивача щодо того, що відповідачі не можуть добровільно знятися з реєстрації, є безпідставними, оскільки реєстрація/зняття здійснюється за заявою одного із співвласників та відносно себе, і не є підставою для позбавлення права користування житлом.

Отже, вимоги ОСОБА_1 у цій частині позову не ґрунтуються на вимогах закону та матеріалах справи, а тому суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову у цій частині.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.263-265 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , про усунення перешкод в здійсненні права власності, шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, відмовити в повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Одеського апеляційного суду або через Іллічівський міський суд Одеської області тридцяти днів із дня його проголошення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набуває законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя