УХВАЛА

31 березня 2025 року

м. Київ

справа № 353/701/24

провадження № 61-3831ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Сакари Н. Ю.

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Футерко Василь Любомирович, на постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 20 лютого 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів та стягнення (оплату) додаткових витрат на дитину,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2024 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до відповідача ОСОБА_2 , в якому з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь 81 174, 77 грн неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів за період прострочення сплати з 01 серпня 2018 року по 30 червня 2024 року, а також 4 900, 00 грн додаткових витрат на дитину.

Рішенням Тлумацького районного суду Івано-Франківської області

від 12 грудня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2 450, 00 грн додаткових витрат на дитину ОСОБА_3 , 63 084, 41 грн неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів на утримання дитини ОСОБА_3 за період прострочення з 01 серпня 2018 року по 30 червня 2024 року. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Додатковим рішенням Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 24 грудня 2024 року (провадження №2-др/353/2/24) стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 14 400, 00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Додатковим рішенням Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 24 грудня 2024 року (провадження №2-др/353/3/24) стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 4 450, 00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 20 лютого 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.Рішення Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 12 грудня 2024 року в частині стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення. Додаткові рішення Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 24 грудня 2024 року (провадження № 2-др/353/2/24, № 2-др/353/3/24) скасовано.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за період прострочення з 01 вересня 2018 року по

30 червня 2024 року включно в розмірі 7 493, 17 грн та судові витрати пов`язані з оплатою правничої допомоги в розмірі 1 329, 12 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 у дохід держави судовий збір за подачу позовної заяви в розмірі 111, 79 грн.Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати пов`язані з оплатою правничої допомоги в розмірі 8 078, 53 грн. Компенсовано ОСОБА_2 за рахунок коштів державного бюджету України в порядку, передбаченому кабінетом Міністрів України, судовий збір сплачений за подачу апеляційної скарги в розмірі 1 649, 10 грн.

24 березня 2025 року через підсистему Електронний суд представник

ОСОБА_1 - адвокат Футерко В. Л. подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 20 лютого 2025 року у справі № 353/701/24.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, з огляду на таке.

Згідно зі статтею 129 Конституції України та статей 2, 17 ЦПК України однією з основних засад цивільного судочинства є забезпечення апеляційного перегляду справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до Рекомендацій № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи

від 07 лютого 1995 року, скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу.

Європейський суд з прав людини у Рішенні від 05 квітня 2018 року (справа «Зубац проти Хорватії», № 40160/12) вказав на обмеженість доступу до судів вищої інстанції. Так, право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати обмеженням, які дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, і таке регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб.

Спосіб застосування пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод до апеляційних та касаційних судів залежить від особливостей судового провадження, про яке йдеться, і необхідно враховувати всю сукупність процесуальних дій, проведених в рамках національного правопорядку, а також роль судів касаційної інстанції в них; умови прийнятності касаційної скарги щодо питань права можуть бути суворіші, ніж для звичайної скарги (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Леваж Престасьон Сервіс» проти Франції», рішення Європейського суду з прав людини у справі «Шамоян проти Вірменії»).

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, враховуючи те, що провадження здійснюється судом після розгляду справи судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Конституційний Суд України у Рішенні від 22 листопада 2023 року

№ 10-р(ІІ)/2023 визнав таким, що відповідає Конституції України (є конституційним), пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України. При цьому Конституційний Суд України звернув увагу, що зазначений припис має правомірну мету - додержання принципу остаточності судового рішення (res judicata) як одного з аспектів вимоги юридичної визначеності. Пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України містить домірні засоби законодавчого внормування процесуальних відносин щодо відкриття касаційного провадження.

Відповідно до пункту 3 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи про стягнення аліментів, збільшення та зменшення їх розміру, припинення стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства).

Отже, справа, на судове рішення у якій подана касаційна скарга, належить до категорії малозначних в силу закону.

Крім того, тлумачення статті 19 ЦПК України свідчить, що малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, незалежно від того чи визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції. Оскільки частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена в розділі 1 Загальних положень ЦПК України, то вона поширюються й на стадію касаційного провадження.

Касаційна скарга містить посилання на обставини передбачені підпунктом «б» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню, яке обґрунтовано тим, що ухвалою Березнівського районного суду Рівненської області

від 26 серпня 2024 року відкрито провадження у цивільній справі № 353/704/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав.

Зазначив, що встановлені постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 20 лютого 2025 року обставини щодо несвоєчасної сплати відповідачем аліментів на утримання дитини та їх характер, нарахування неустойки (пені) за періоди прострочення сплати аліментів та її розмір не можуть бути спростовані при розгляді зазначеної справи № 353/704/24.

Верховний Суд відхиляє доводи зазначені заявником на обґрунтування підпункту «б» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, оскільки останні за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів і встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц вказала, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Зазначене свідчить про те, що посилання заявника на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню, є необґрунтованими.

Оскаржене судове рішення ухвалене за результатами встановлення обставин конкретної справи та оцінки судами попередніх інстанцій наявних у цій справі доказів. Позивач мала можливість доводити свої вимоги в судах двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію щодо вирішення спору.

Касаційний перегляд вважається екстраординарним, з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції, які обмежено питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. Повноваження суду касаційної інстанції не можуть використовуватися для здійснення нового судового розгляду справи.

Верховний Суд, як суд касаційної інстанції у цивільних справах із перегляду в касаційному порядку судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, має виконувати повноваження щодо усунення порушень норм матеріального та/або процесуального права, виправлення судових помилок і недоліків, а не нового розгляду справи та нівелювання ролі судів першої та апеляційної інстанцій у чиненні правосуддя та розв`язанні цивільних спорів (абзац п`ятий пункту 7.7. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).

Унормування процесуальних відносин у спосіб визначення в Кодексі підстав для касаційного перегляду судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, можливе як виняток і лише у разі, коли це обумовлено потребами, що є значущими для дієвості та ефективності правосуддя, зокрема потребою розв`язання Верховним Судом як найвищим судом у системі судоустрою України складного юридичного питання, яке має фундаментальне значення для формування судами єдиної правозастосовної практики (абзац другий пункту 7.8. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).

Зазначений припис Кодексу також має правомірну мету - додержання принципу остаточності судового рішення (res judicata) як одного з аспектів вимоги юридичної визначеності (пункт 7.9. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).

Під час вирішення питання про відкриття касаційного провадження (зокрема й про відмову у відкритті провадження) у справі не надається правова оцінка законності та обґрунтованості оскаржуваного судового рішення, а виключно встановлюється наявність чи відсутність підстав для їх касаційного оскарження відповідно до вимог статей 389, 394 ЦПК України.

Згідно з положеннями частини першої статті 394 ЦПК України одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

З урахуванням наведеного, оскільки касаційну скаргу подано на судове рішення, ухвалене у малозначній справі; наявність випадків, передбачених підпунктами а) - г) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, колегією суддів не встановлено, тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, частиною першою, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Футерко Василь Любомирович, на постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 20 лютого 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів та стягнення (оплату) додаткових витрат на дитину.

Копію ухвали про відмову у відкритті касаційного провадження направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: О. М. Осіян

О. В. Білоконь

Н. Ю. Сакара