ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 527/2365/24 Номер провадження 22-ц/814/471/25Головуючий у 1-й інстанції Павлійчук А. В. Доповідач ап. інст. Панченко О. О.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2025 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Панченка О.О.,

суддів Одринської Т.В., Пікуля В.П.

при секретарі Філоненко О.В.

за участю представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Левицького В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Глобинського районного суду Полтавської області від 29 серпня 2024 рокупостановлену у складі головуючого судді Павлійчук А.В., дата складання повного тексту ухвали не зазначена, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів,-

В С Т А Н О В И В :

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Зміст заяви

У серпні 2024 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів.

В заяві про забезпечення позову ОСОБА_2 зазначив, що на початку січня 2024 року він домовився з ОСОБА_1 про відчуження йому належного відповідачу СТО з житловим будинком розташованого у АДРЕСА_1 .

Продавець ОСОБА_1 особисто наполіг на передачі йому авансової плати за майбутній продаж СТО у сумі 1 мільйон гривень. Для виконання попередньої домовленості про купівлю СТО, 10 січня 2024 року, він передав відповідачу, як аванс за майбутній договір купівлі-продажу нерухомого майна, кошти у розмірі 1000 000 (один мільйон) гривень, що підтверджено продавцем (відповідачем у справі) ОСОБА_1 відповідною розпискою про отримання ним грошових коштів у вказаній сумі.

Відповідач повідомив, що особисто виготовить всі необхідні для нотаріального посвідчення майбутнього договору купівлі-продажу СТО документи та повідомить про час і місце укладення вказаного договору. Цього ж дня відповідач передав йому ключі від всього нерухомого майна та допустив позивача і його родину до користування вказаним нерухомим майном.

20 лютого 2024 року ОСОБА_1 знову просив передати йому кошти у сумі 208000 гривень для, нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу. Цього ж дня він передав відповідачу зазначену суму коштів, а ОСОБА_1 склав відповідну розписку про отримання цих коштів.

Вказаним нерухомим майном позивач користувався з 10 січня 2024 року по 14 березня 2024 року.

В цей час відповідач наполягав на сплаті йому окремо грошових кошів за користування майном, а саме: сплату податкових зобов`язань у сумі 2000 грн., та за використану електроенергію в сумі 5000 грн.

Так 1 лютого 2024 року він додатково сплатив відповідачу 7000 грн., 1 березня 7000 грн., 1 квітня 7000 грн.

Через деякий час, у квітні 2024 року, відповідач почав наполягати на передачі йому решти суми за купівлю СТО - 900000 грн., ще до будь-якого нотаріального оформлення правочину, повідомивши позивача, що всі необхідні документи він вже виготовив і кошти йому потрібні вже зараз, порушуючи цим їх попередню домовленість про сплату решти коштів за купівлю СТО лише у нотаріуса під час підписання договору купівлі-продажу.

З метою укладення згаданого правочину позивач прибув до нотаріуса яка роз`яснила, що кошти необхідно сплачувати після укладення договору купівлі-продажу, і пояснила, що продавець повинен надати весь пакет документів на нерухоме майно нотаріусу для проведення відповідних перевірок майна та осіб сторін договору, перевірки можливості вчинення правочину, виготовлення відповідних документів нотаріусом.

Лише після цього можливо буде укласти вказаний правочин щодо відчуження нерухомого майна. Однак відповідач до нотаріуса не прибув, передати документи нотаріусу відмовився.

Оцінивши всі факти щодо вже переданих відповідачеві більш ніж значних сум коштів як авансової сплати за купівлю СТО, передачі йому більше 200000 грн. для нотаріального оформлення до виконання нотаріусом будь-яких дій, факт отримання відповідачем коштів за електроенергію, факти наполягання відповідачем сплати його податкових зобов`язань, факт наполягання відповідачем сплати 900000 грн. до будь яких нотаріальних дій, позивач прийшов до висновку, що відповідач намагається ошукати його, відмовитися укладати договір купівлі-продажу нерухомого майна, спричинити позивачу значні матеріальні збитки.

Таким чином відповідач своїми діями унеможливив укладення описаного вище договору купівлі-продажу нерухомого майна.

Короткий зміст судового рішення

Ухвалою Глобинського районного суду Полтавської області від 29 серпня 2024 року заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову задоволено частково.

Накладено арешт на все належне рухоме та нерухоме майно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканця АДРЕСА_2 , а також на кошти, що належать ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В іншій частині в задоволенні заяви відмовлено.

Ухвала місцевого суду мотивована тим, що відповідно до до ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення позову істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Враховуючи роз`яснення викладені в п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 22.12.2006 року, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Невжиття заходу забезпечення позову може призвести до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, створить перешкоди у поновленні прав позивача, зробить неможливим ефективний захист прав через судову тяганину та значні витрати.

Заявник навів достатні підстави і надав належні докази вважати, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог, а тому наявна обґрунтована необхідність застосування зазначених заборон.

Короткий зміст вимог та доводів апеляційної скарги

Не погодившись із таким судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати ухвалу Глобинського районного суду Полтавської області від 29 серпня 2024 рокута ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову.

У своїй апеляційній скарзі апелянт посилаються на невідповідність висновків суду обставинам справи та неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи. Зокрема, зазначає, що саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

29.11.2024 року ОСОБА_2 надав суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в якому просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а ухвалу Глобинського районного суду Полтавської області від 29 серпня 2024 року залишити в силі.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Відповідно до частини 1 статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, приходить до наступного висновку.

Встановлені обставини справи

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів.

Також ОСОБА_2 звернувся до суду з заявою про забезпечення позову, та просив суд накласти арешт на все належне рухоме та нерухоме майно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканця АДРЕСА_2 , а також на кошти, що йому належать або підлягають передачі чи сплаті ним, і є в нього або в інших осіб.

Задовольняючи частково заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову, місцевий суд виходив з того, що заявник навів достатні підстави і надав належні докази вважати, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог, оскільки між сторонами дійсно виник спір до вирішення якого, у разі не забезпечення позову, може бути порушено права заявника (позивача за позовом).

Колегія суддів вважає такий висновок місцевого суду вірним, з огляду на наступне.

Застосування норм права, що регулюють спірні правовідносини

Відповідно до частин 1 і 2 статті 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Зазначена правова норма прямо визначає як форму і порядок звернення до суду із заявою про вжиття заходів забезпечення позову, так і підстави для його забезпечення.

Загальною підставою для вжиття заходів забезпечення позову є наявність обставин, які свідчать або дозволяють достовірно припустити, що невжиття таких заходів може істотно утруднити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Частиною 3 статті 150 ЦПК України передбачено, що заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

З аналізу статей 150-153 ЦПК України можна дійти висновку, що забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог. При цьому забезпечення позову спрямоване, перш за все, проти несумлінних дій відповідача, який може сховати майно, продати, знищити або знецінити його тощо.

Зазначена правова норма прямо визначає як форму і порядок звернення до суду із клопотанням про вжиття заходів забезпечення позову, так і підстави для його забезпечення.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.

Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки у відповідно до заявлених позовних вимог. Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може привести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.

При цьому, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками даного судового процесу.

Як роз`яснено в п. 1, п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22.12.2006 року № 9, єдиною підставою для забезпечення позову є відповідне клопотання у формі мотивованої заяви будь-якої з осіб, котрі беруть участь у справі. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір і існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів

Тобто, предметом даного спору є стягнення грошових коштів.

З матеріалів справи вбачається, що на початку січня 2024 року він домовився з ОСОБА_1 про відчуження йому належного відповідачу СТО з житловим будинком розташованого у АДРЕСА_1 .

Продавець ОСОБА_1 отримав авансову плату за майбутній продаж СТО у сумі 1 мільйон гривень, для виконання попередньої домовленості про купівлю СТО. 10 січня 2024 року позивач передав відповідачу, як аванс за майбутній договір купівлі-продажу нерухомого майна, кошти у розмірі 1000 000 (один мільйон) гривень, що підтверджено продавцем ОСОБА_1 відповідною розпискою про отримання грошових коштів у вказаній сумі.

20 лютого 2024 року ОСОБА_1 знову були передані кошти у сумі 208000 гривень для, нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу. ОСОБА_1 склав відповідну розписку про отримання цих коштів, але зазначені дії позивача не призвели до укладення нотаріально посвідченого договору купівлі продажу вищевказаного майна.

З огляду на викладене є обґрунтовані підстави припускати, що подальше відчуження майна призведе до неможливості фактичного виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог.

Такий висновок узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 12.02.2020 року у справі №381/4019/18.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку про те, що є безпідставними доводи апеляційної скарги щодо відсутності порушеного права ОСОБА_2 .

Колегія суддів зазначає, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не лише під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову в разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, навпаки, - ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде співмірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Встановивши, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання можливого рішення суду про задоволення позову, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність передбачених законом підстав для задоволення заяви про забезпечення позову, а визначений вид забезпечення, з урахуванням встановлених фактичних обставин у контексті цієї справи, є обґрунтованим, достатнім та співмірним видом забезпечення позову в цій справі.

При вирішенні питання стосовно майна, що є єдиним житлом особи, судам необхідно враховувати принцип непорушності права приватної власності, проголошений статтею 41 Конституції України. Вказаний принцип закріплено також у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Першому протоколі до неї, які визначають непорушність права власності та право особи на безперешкодне користування своїм майном.

Оскільки право на житло є непорушним, тому в даній справі, з урахуванням встановлених судом обставин щодо дій відповідача, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанцій про необхідність накладення арешту на вказане майно, що узгоджується з вимогами законодавства.

Крім того, колегія суддів вказує, що забезпечення позову є тимчасовим обмеженням щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача. Таке тимчасове обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не містять підстав для скасування оскаржуваної ухвали суду, а є власним суб`єктивним тлумаченням норм права та обставин справи, яким суд першої інстанції при постановленні ухвали дав відповідну правову оцінку.

Відповідно до ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

З огляду на викладене та керуючись ч. 1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу - без задоволення, а ухвалу суду - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 374, 375, 382 ЦПК України апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Глобинського районного суду Полтавської області від 29 серпня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 20 березня 2025 року.

Головуючий О.О. Панченко

Судді Т.В. Одринська

В.П. Пікуль