ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1031/25 Справа № 205/2973/23 Суддя у 1-й інстанції - Басова Н. В. Суддя у 2-й інстанції - Агєєв О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Агєєва В.О.,

суддів: Гапонова А.В., Никифоряка Л.П.,

за участю секретаря судового засідання Драгомерецької А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпро цивільну справу №205/2973/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 26 серпня 2024 року, ухвалене у складі судді Басової Н.В., -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до Ленінського районного суду м.Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила визнати об`єктами права спільної сумісної власності подружжя легковий автомобіль VOLKSWAGEN TOUAREG, 2014 року випуску, НОМЕР_1 , 2967 куб.см., універсал-В, державний номер НОМЕР_2 , та легковий автомобіль CHEVROLET BOLT ЕV, 2019 року випуску, 150 кВт, державний номер НОМЕР_3 ; визнати недійсним договір купівлі-продажу легкового автомобіля VOLKSWAGEN TOUAREG, 2014 року випуску, 2967 куб.см., універсал-В, державний номер НОМЕР_4 , від 03 лютого 2023 року №5879/23/010805, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , оформленого ТОВ «Агентство незалежних експертиз» в ТСЦ 1244; визнати за позивачем право власності на легковий автомобіль VOLKSWAGEN TOUAREG, 2014 року випуску, НОМЕР_1 , 2967 куб.см., універсал-В, державний номер НОМЕР_4 , в порядку поділу спільного майна подружжя, судові витрати покласти на відповідача.

В обґрунтування позову, зазначила, що у період з 17 червня 2017 року по 12 липня 2023 року з відповідачем ОСОБА_2 перебувала у зареєстрованому шлюбі. В період шлюбу, за спільні кошти, сторони придбали легковий автомобіль VOLKSWAGEN TOUAREG, 2014 року випуску, НОМЕР_1 , 2967 куб.см., універсал-В, державний номер НОМЕР_4 , та легковий автомобіль CHEVROLET BOLT, 2019 року випуску, державний номер НОМЕР_3 .

З січня 2023 року позивач з відповідачем фактично припинили шлюбні відносини і стали мешкати окремо. В цей час відповідач ОСОБА_2 , шляхом обману, під наміром ремонту автомобіля VOLKSWAGEN TOUAREG забрав у неї ключі від автомобіля, а згодом їй стало відомо, що відповідач переоформив обидва автомобілі на свою колишню дружину, відповідача 2 - ОСОБА_3 , з метою уникнення їх поділу. Пропозицію позивача вирішити питання поділу майна у добровільному порядку, відповідач не бажає обговорювати, а тому вона вважає, що існують всі законні підстави для задоволення позову.

Рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 26 серпня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано недійсним договір купівліпродажу №5879/23/010805 автомобіля VOLKSVAGEN TOUAREG, 2014 року випуску, НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_4 , укладений 03 лютого 2023 року між ТОВ «Агентство незалежних експертиз та ОСОБА_3 .

Визнано за ОСОБА_1 і ОСОБА_2 в порядку поділу майна право власності по 1/2 частині автомобіля марки VOLKSVAGEN TOUAREG, 2014 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_4 .

В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 звернулась з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила рішення суду в частині вимог, у задоволенні яких відмовлено, скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов до невірних висновків щодо поділу спільного майна подружжя, не врахував, що відповідач ОСОБА_2 здійснив відчуження спірних автомобілів без згоди позивача, і безпідставно відмовив у визнанні цих автомобілів спільною власністю подружжя, не врахувавши при розподілі частку відчуженого автомобіля CHEVROLET BOLT, 2019 року випуску, державний номер НОМЕР_3 .

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідачаОСОБА_2 адвокат Курячий А.М. проти доводів апеляційної скарги заперечував, зазначив, що рішення суду першої інстанції винесено з додержанням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

У судовому засіданні представник позивача Антоненко А.О. підтримала доводи апеляційної скарги, просила її задовольнити.

Представник ОСОБА_3 адвокат Курячий А.М., в судовому засіданні заперечував проти доводів скарги, просив її відхилити.

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в судове засідання апеляційного суду не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялись у встановленому законом порядку.

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явились в судове засідання, оскільки, відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача, представника відповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає вказаним вимогам закону.

Судом встановлено, що 17 червня 2017 року Маріупольським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Рішенням Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 12 липня 2023 року шлюбі між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

В процесі розгляду справи судом згідно ухвали Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 квітня 2023 року щодо надання інформації та копії документів встановлено, що за ОСОБА_2 в період з 17 червня 2017 року по 23 травня 2023 року було зареєстровано транспортний засіб VOLKSVAGEN TOUAREG, 2014 року випуску, НОМЕР_1 , ном. знак НОМЕР_4 , дата реєстрації 09 серпня 2018 року, 03 лютого 2023 року перереєстровано на ОСОБА_3 на підставі договору купівлі- продажу від 03 лютого 2023 року №5879/23/010805 (укладений ТОВ Агентство незалежних експертиз).

Транспортний засіб JEEP COMPASS, 2017 року випуску, 3C4NJDABXHT667912, НОМЕР_5 , дата реєстрації 24 вересня 2021 року, 21 липня 2022 року перереєстровано на ОСОБА_4 за договором купівлі-продажу від 21 липня 2022 року №1249/2022/3286568 (укладений в ТСЦ МВС №1249).

Транспортний засіб CHEVROLET BOLT, 2019 року випуску, 1G1FZ6S00K4138416, АЕ1872ZА, дата реєстрації 23 червня 2022 року, перереєстровано 02 лютого 2023 року на ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 02 лютого 2023 року №1244/2023/3637500 (укладений в ТСЦ МВС № 1244) (т.1, а.с.131-139).

Згідно звіту №0203/01 від 02 березня 2023 року про оцінку ринкової вартості легкового автомобіля, проведеною Правобережною Товарною Біржою, ринкова вартість легкового автомобіля, універсал-В, модель VOLKSVAGEN TOUAREG, 2014 року випуску, 2967 куб.см., станом на дату оцінки становить 1 091 440 грн. (т.1, а.с.22-39).

Відповідно до звіту №0203/02 від 02 березня 2023 року про оцінку ринкової вартості легкового автомобіля, проведеною Правобережною Товарною Біржою, ринкова вартість легкового автомобіля CHEVROLET BOLT, 2019 року випуску, станом на дату оцінки становить 998 465 грн. (т.1, а.с.40-55).

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з тих обставин, що ОСОБА_2 було укладено договір щодо спільного майна всупереч ч.ч.2, 3 ст.65 СК України, оскільки позивач згоду на продаж автомобіля не надавала, а ОСОБА_2 в судовому засіданні не надано доказів, що спірний автомобіль був придбаний за рахунок майна, яке йому належало на праві особистої приватної власності. При цьому суд визнав за позивачем право власності на спірне рухоме майно (VOLKSVAGEN TOUAREG,) в розмірі 1/2 частки, оскільки позивачем не внесено на депозит суду грошові кошти для компенсації відповідачу вартості різниці у вартості часток.

Колегія суддів не може повністю погодитись з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно зі ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 3 статті 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу

Положеннями ст.60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми ст.60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року в справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року в справі № 372/504/17-ц (провадження № 14-325цс18), від 22 вересня 2020 року в справі № 214/6174/15-ц (провадження № 14-114цс20).

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Тлумачення ст. 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно з законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Згідно зі ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч.1 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частиною 1 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Аналогічні положення містяться у частині другій ст.372 ЦК України.

Відповідно до положень ст.71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному із подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному із подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України.

Аналіз змісту положень ст.71 СК України дає підстави для висновку, що частини четверта та п`ята цієї статті виступають як єдиний правовий механізм захисту інтересів того з подружжя, який погоджується на компенсацію належної йому частки у спільному майні за рахунок іншого з подружжя, з подальшим припиненням права власності на цю частку.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Вимогами ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України установлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст.77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст.79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України).

За змістом ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

Вирішуючи питання про поділ спільного майна, суд вірно виходив з того, що спірні автомобілі були придбані сторонами за час шлюбу, за спільні кошти подружжя, а тому на час їх придбання були об`єктами їх спільної сумісної власності.

Спростовує презумпцію спільності майна подружжя той із подружжя, який заперечує, що майно, набуте у період шлюбу, є спільним сумісним майном (див.: постанову Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17, провадження №14-325цс18; постанову Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі №595/324/17, провадження №61-38303св18).

Якщо ж заява одного з подружжя про те, що річ була куплена за її особисті кошти, не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Тобто тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

ОСОБА_2 не спростував презумпцію спільності права власності подружжя на вказане нерухоме майно. Він не оскаржує рішення суду ні в частині встановлених фактичних обставин справи щодо визначення статусу спірних автомобілів, як спільного сумісного майна з позивачем на час їх придбання, ні в частині визнання судом недійсним договору купівлі-продажу автомобіля VOLKSVAGEN TOUAREG. Відповідач вважає рішення суду щодо визнання за позивачем права власності на 1/2 частини даного рухомого майна правильним.

Між тим колегія суддів зазначає, що доводи апеляційної скарги позивача, про те що задовольняючи (частково) позовні вимоги, в частині визнання права власності за позивачем на 1/2 частку спірного автомобіля VOLKSVAGEN TOUAREG, без врахування вартості автомобіля CHEVROLET BOLT, щодо якого позивач вимог не заявляє, та який також було відчужено відповідачем в період шлюбу без згоди позивача (не в інтересах сім`ї), суд фактично визнав за відповідачем ОСОБА_2 право у спільному сумісному майні, збільшивши його часку в ньому до 2/3 замість 1/2.

Велика Палата Верховного Суду зауважувала, що найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, зокрема й неподільне. Це відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, провадження № 12-80гс20 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц, провадження № 14-67цс20 (пункт 82)).

Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18, провадження № 12-204гс19 (пункт 63)).

Суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання (пункт 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21)).

Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них надалі вчиняти узгоджені дії для вичерпання конфлікту.

Спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (пункт 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20)).

З урахуванням наведеного, те що позивач готовий сплатити відповідачу ОСОБА_2 різницю у вартості, реалізованих ним без згоди позивача автомобілів, що належали колишньому подружжю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності, в розмірі 99 846,50грн., при визнанні за нею ( ОСОБА_1 ) права власності на автомобіль VOLKSVAGEN TOUAREG в цілому, і не ставить питання щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля CHEVROLET BOLT, колегія суддів вважає, що саме такий спосіб захисту порушеного права (за встановлених фактичних обставин справи) виключить у сторін потребу, після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання, та/або необхідність визначати порядок користування даним майном, не буде породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них надалі вчиняти узгоджені дії для вичерпання конфлікту, а також необхідність повторного звернення до суду.

Відповідач ОСОБА_2 в суді не довів, з наданням належних та допустимих доказів, що договори купівлі-продажу вказаних вище автомобілів були вчинені ним в інтересах сім`ї, з відома позивача. В цілому погодився з ухваленим судовим рішенням по справі і не оскаржує його.

Таким чином, суд першої інстанції, правильно встановивши фактичні обставини справи, наведеного вище не врахував, та прийшов, на думку колегії суддів суду апеляційної інстанції, до помилкового висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року; SERYVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909|04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до пунктів 3 та 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Отже, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу позивача слід задовольнити частково, оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове про часткове задоволення вимог.

Згідно ч.13 ст.141 України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Задовольняючи апеляційну скаргу позивача, з урахуванням вимог ст. 141 ЦПК України, ставок судового збору, передбачених ст.4 Закону України «Про судовий збір», апеляційний суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь позивача судові витрати, а саме судовий збір за розгляд справи в судах першої та апеляційної інстанції у розмірі по 6978,40грн. з кожного.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 26 серпня 2024 року у справі № 205/2973/23 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 26 серпня 2024 року у справі №205/2973/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя скасувати та ухвалити нове.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу легкового автомобіля VOLKSWAGEN TOUAREG, 2014 року випуску, 2967 куб.см., універсал-В, державний номер НОМЕР_4 , від 03 лютого 2023 року №5879/23/010805, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , оформленого ТОВ «Агентство незалежних експертиз» в ТСЦ 1244.

Визнати за ОСОБА_1 в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на легковий автомобіль VOLKSWAGEN TOUAREG, 2014 року випуску, НОМЕР_1 , 2967 куб.см., універсал-В, державний номер НОМЕР_4 .

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсацію різниці вартості часток в сумі 99 846 (дев`яносто дев`ять тисяч вісімсот сорок шість) грн. 50 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 6978 (шість тисяч дев`ятсот сімдесят вісім) грн. 40 коп.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 6978 (шість тисяч дев`ятсот сімдесят вісім) грн. 40 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий О.В. Агєєв

Судді: А.В. Гапонов

Л.П. Никифоряк

Повне судове рішення складено 26.03.2025

Головуючий суддя О.В. Агєєв