РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 березня 2025 року

м. Рівне

Справа № 562/3175/24

Провадження № 22-ц/4815/313/25

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчук Н. М.,

суддів: Хилевича С. В., Шимківа С. С.

секретар судового засідання Андрошулік І. А.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Здолбунівська міська рада Рівненської області

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 19 листопада 2024 року у складі судді Кушніра О.Г., постановлене в м. Здолбунів Рівненської області, повний текст рішення складено 27 листопада 2024 року,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Здолбунівської міської ради Рівненської області про визнання права власності на нерухоме майно. Свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що з 1980 року їй належав дерев`яний гараж по АДРЕСА_1 . У 2001 році їй надано дозвіл на місці існуючого дерев`яного гаража збудувати цегляний гараж та відділом архітектури і будівництва Здолбунівської районної державної адміністрації було виготовлено план будівництва індивідуального гаража, який погоджено у відповідності до законодавства. Згідно технічного паспорту, виготовленого КП «Здолбунівське МБТІ», будівництво гаража проведено, однак належним чином зареєструвати право власності на гараж у неї немає можливості. Просила визнати за нею право власності на гаражне приміщення без номера по АДРЕСА_1 .

Рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 19 листопада 2024 року у задоволенні вказаного позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції вмотивоване законодавчо закріпленим принципом належності конкретного способу захисту цивільного права, який залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення, і це право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам, при чому вимога захисту цивільного права чи інтересу має забезпечити їх поновлення, а в разі неможливості такого поновлення гарантувати особі отримання відповідного відшкодування, та обґрунтоване відсутністю належних і достовірних доказів на підтвердження звернення позивача до органів державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень і відмови йому в такій реєстрації, а відтак позивачем не доведено порушення його прав при здійсненні вказаної державної реєстрації на гараж по АДРЕСА_1 .

Вважаючи рішення суду незаконним, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі пояснює, що з 1980 років їй належав дерев`яний гараж по АДРЕСА_1 . Додає, що у листопаді 2001 року на підставі її заяви на ім`я міського голови було надали дозвіл на місці існуючого дерев`яного гаража збудувати цегляний гараж. Зазначає, ця заява була погоджена головним архітектором міста та головним санітарним лікарем Здолбунівського району, а у 2001 році у відділі архітектури і будівництва Здолбунівської районної державної адміністрації їй було виготовлено план будівництва індивідуального гаража по АДРЕСА_1 , який погоджений у відповідності до вимог законодавства, яке діяло на момент його складання, і на той момент цих документів було достатньо, що зумовлює набуття за нею права власності на вищезазначений гараж. Наголошує, що відмовляючи в задоволенні вимог про визнання права власності, суд першої інстанції виходив з того, що належних та допустимих доказів законного володіння земельною ділянкою, на якій збудовано гараж, на прийняття вказаного об`єкту в експлуатацію, відповідно до Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів», затвердженого постановою КМУ № 461 від 13 квітня 2011 року, суду не надано. Вказує, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом не взято до уваги той факт, що будівництво проведено у 2001 році, тобто за 10 років до прийняття вищевказаного Порядку, а відтак нею і не могли бути надані суду докази на виконання цього Порядку. З наведених підстав просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення її позову.

Відзиву на апеляційну скаргу не подано.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що 10 листопада 2001 року ОСОБА_1 звернулася до міського голови міста Здолбунів Рівненської області із заявою про надання дозволу на будівництво нового цегляного гаража розміром 4х6 м на місці існуючого дерев`яного. Заява погоджена районною санепідемстанцією та головним архітектором за умови дотримання Державних будівельних норм, а також виготовлено відповідний план на будівництво індивідуального гаража за адресою: АДРЕСА_2 .

На замовлення ОСОБА_1 23 жовтня 2023 року Комунальним підприємством «Здолбунівське міське бюро технічної інвентаризації» виготовлено технічний паспорт на гараж №б/н, розташований по АДРЕСА_1 , згідно якого гараж побудований у 2023 році та має такі розміри: висота - 2,75 м, площа основи - 25,3 кв.м., об`єм - 70 куб.м.

При цьому, поданий позивачкою технічний паспорт не містить висновків відповідних компетентних органів про дотримання забудовником Державних будівельних норм, стандартів та правил.

Відсутні належні та допустимі докази законного володіння земельною ділянкою, на якій збудовано гараж, та прийняття вказаного об`єкту в експлуатацію відповідно до Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою КМУ №461 від 13 квітня 2011 року.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 просила визнати за собою право власності на вказаний гараж, мотивуючи свою вимогу тим, що належним чином зареєструвати право власності на гараж у неї немає можливості.

За змістом статей 317, 318 ЦК України власнику належить право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 321 цього Кодексу).

Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором.

Право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу визначено статтею 16 ЦК України. Здійснення власником свого права власності передусім полягає у безперешкодному, вільному та на власний розсуд використанні всього комплексу правомочностей власника, визначених законом: володіння, користування, розпорядження майном.

Відповідно до ч.1 ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно ст.3 цього Закону будь-які дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав (в т.ч. права власності) на нерухоме майно, що підлягають державній реєстрації, можуть вчинятись, якщо такі права зареєстровані згідно із вимогами цього Закону, тобто зареєстровані в державному реєстрі прав. Статтею 11 цього Закону передбачено, що державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та процедура державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у «Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року №1127.

Державні реєстратори зобов`язані надавати до відома заявників інформацію про перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав.

Згідно з п.п.6, 9, 12, 18, 19, 57 Порядку державна реєстрація прав проводиться за заявою заявника шляхом звернення до суб`єкта державної реєстрації прав або нотаріуса, крім випадків, передбачених цим Порядком. Разом із заявою заявник подає оригінали документів, необхідних для відповідної реєстрації, та документи, що підтверджують сплату адміністративного збору та/або внесення плати за надання інформації з Державного реєстру прав. Розгляд заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, здійснюється державним реєстратором, який установлює черговість розгляду заяв, що зареєстровані в базі даних заяв на це саме майно, а також відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства та відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами та їх обтяженнями.

За результатом розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор приймає рішення щодо державної реєстрації прав або щодо відмови в такій реєстрації. Державний реєстратор за результатом прийнятого рішення щодо державної реєстрації прав відкриває та/або закриває розділи в Державному реєстрі прав, вносить до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідні відомості про речові права та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав.

При зверненні до суду з цим позовом, ОСОБА_1 не надано доказів звернення до органів державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень і доказів відмови в такій реєстрації.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Спосіб захисту права чи інтересу може бути визначено як вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи результату, право чи інтерес якої порушені, правового результату.

При цьому спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що у такий спосіб буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам необхідно зважати і на його ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15.11.1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини наголосив, що зазначена норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, передбачених Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені у правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дали би змогу компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції та надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.

Таким чином, належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16).

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Аналогічну правову позицію викладено, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 року у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 року у справі №905/1926/16 та від 30.01.2019 року у справі № 569/17272/15-ц.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано. Доводи апеляційної скарги апеляційним судом оцінюються критично, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Оцінюючи встановлені обставини справи в сукупності та взаємозв`язку із нормами закону, якими ті врегульовані, апеляційний суд приходить до переконання про недоведеність належними, достатніми, допустимими і достовірними доказами порушення прав позивачки при здійсненні процедури державної реєстрації на гараж по АДРЕСА_1 , яка передбачена законом для захисту майнових інтересів позивачки.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв`язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 19 листопада 2024 року залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 28 березня 2025 року.

Головуючий Ковальчук Н. М.

Судді: Хилевич С. В.

Шимків С. С.