Справа №504/5334/23
Провадження №2/504/733/25
Комінтернівський районний суд Одеської області
10.02.2025с-ще Доброслав
Комінтернівський районний суд Одеської області у складі:
Головуючого судді - Барвенка В.К.,
секретаря Ориник М.В.,-
ВСТАНОВИВ:
Представник позивача ТОВ «Керуюча компанія «Смартсервіс» звернувся до суду із вказаним позовом до відповідача, яким просить суд:
В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що 24.12.2021 року між ТОВ «КК «Смартсервіс» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання послуг з управління і утримання багатоквартирного житлового будинку, споруд та прибудинкової території ЖК «СМАРТ СІТІ» № 66/2.
Відповідно до п. 1 цього Договору: «Управитель зобов`язується надавати споживачу послуги з управління і утримання багатоквартирного житлового будинку, споруд та прибудинкової території, а також ремонт приладдя і обладнання, яке використовується для обслуговування потреб Споживача (далі послуга з управління) в багатоквартирному житловому будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 (далі - будинок), а Споживач зобов`язується забезпечити своєчасну оплату таких послуг за встановленим тарифом у строк та на умовах, що передбачені цим Договором».
За п. 2 Договору: «Послуга з управління полягає у забезпеченні управителем належних умов проживання і задоволення господарсько-побутових потреб мешканців будинку шляхом утримання і ремонту спільного майна будинку та його прибудинкової території.
Послуга з управління включає але не обмежується наступним:
утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема прибирання, електроосвітлення внутрішньо будинкових приміщень та прибудинкової території, виконання санітарно- технічних робіт обслуговування внутрішньо будинкових систем постачання (крім обслуговування внутрішньо будинкових систем, шо використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо;
купівлю та забезпечення електропостачання, газопостачання, водопостачання та водовідведення для функціонування спільного майна багатоквартирного будинку;
поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку.
Повний перелік послуг, у тому числі обов`язковий перелік послуг, зазначено у Кошторисі витрат на управління будинком та прибудинкової території.
Послуга з управління надається відповідно до вимог законодавства України».
Суд звертає увагу на відсутність додатку до Договору від 02.09.2022 року № 60Є-56 під назвою «Кошторис витрат на управління будинком та прибудинкової території», як це передбачено п. 2. Такий додаток, відповідно до абз. 2 п. 2 ч. 3 ст. 10 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 9 листопада 2017 року № 2189-VIII є невід`ємною частиною договору про надання послуг з управління багатоквартирним будинком.
Разом з цим, у Додатку № 2 до Договору наведено Перелік послуг і тарифи на послуги з управління і утримання багатоквартирного житлового будинку, споруд та прибудинкової території житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , а саме:
- Послуги з управління і утримання багатоквартирного житлового будинку, споруд та прибудинкової території;
- Технічне обслуговування ліфтів;
- Вивіз та утилізація твердих побутових відходів;
- Опалення;
- Утримання котельні;
- Електроенергія;
- Холодна вода;
Відповідно до наданих позивачем квитанцій (рахунків до сплати за послуги), які виставлялися відповідачу, ТОВ «КК «Смартсервіс» вимагає від ОСОБА_1 оплати наданих їй у період з 24.12.2021 року по 31.10.2023 року наступних послуг:
- Прибирання території та місць ЗК;
- Утримання будинку;
- Обслуговування котельні
- Засорення труб
- Опалення
- Вивіз відходів;
- Диз.паливо;
Правовідносини між виконавцем комунальних послуг та споживачем врегульовані Законом України «Про житлово-комунальні послуги», відповідно до п.п. 1, 2 ст. 12 якого: «Надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах.
Договори про надання житлово-комунальних послуг укладаються відповідно до типових або примірних договорів, затверджених Кабінетом Міністрів України або іншими уповноваженими законом державними органами відповідно до закону. Договори про надання комунальних послуг можуть затверджуватися окремо для різних моделей організації договірних відносин (індивідуальний договір, індивідуальний договір з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем, колективний договір) та для різних категорій споживачів (індивідуальний споживач (співвласник багатоквартирного будинку, власник будівлі, у тому числі власник індивідуального садибного житлового будинку), колективний споживач)».
Учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг за ч. 1 ст. 6 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» є споживачі (індивідуальні та колективні), управитель та виконавці комунальних послуг. Однак в даному разі правовідносини між сторонами склалися за відсутності управителя, шляхом підписання прямого договору.
Згідно з ч. 2 ст. 6 цього Закону України «Про житлово-комунальні послуги»: «Виконавцями комунальних послуг є:
1) послуг з постачання та розподілу природного газу постачальник, який на підставі ліцензії провадить діяльність із постачання природного газу, та оператор газорозподільної системи, до якої приєднані об`єкти газоспоживання споживача;
2) послуг з постачання та розподілу електричної енергії енергопостачальник або інший суб`єкт, визначений законом;
3) послуг з постачання теплової енергії теплопостачальна організація;
4) послуг з постачання гарячої води суб`єкт господарювання, який є власником (або володіє і користується на інших законних підставах) теплової, тепловикористальної або теплогенеруючої установки, за допомогою якої виробляє гарячу воду, якщо споживачами не визначено іншого постачальника гарячої води;
5) послуг з централізованого водопостачання суб`єкт господарювання, що провадить господарську діяльність з централізованого водопостачання;
6) послуг з централізованого водовідведення суб`єкт господарювання, що провадить господарську діяльність з централізованого водовідведення;
7) послуг з управління побутовими відходами адміністратор послуги з управління побутовими відходами, а у разі його відсутності - визначений у встановленому законодавством порядку суб`єкт господарювання, який здійснює збирання та перевезення побутових відходів».
Відповідач не спростував узгодження ним умов надання послуг: «Технічного обслуговування ліфтів», «Обслуг.ліфта»; «Утримання котельні», «Вивіз та утилізація твердих побутових відходів», виконання санітарно технічних робіт, як от усунення засорення труб.
Суд також зауважує, що надання таких послуг не підлягає ліцензуванню.
Цивільне законодавство України визначає, що зобов`язання можуть виникати з правових актів, правочинів (договорів) та деліктів.
Відповідно до ч. 1 ст. 901 ЦК України: «За договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором».
За п. 3 ст. 12 Законом України «Про житлово-комунальні послуги»: «Істотними умовами договору про надання житлово-комунальної послуги є: 1) перелік послуг; 2) вимоги до якості послуг; 3) права і обов`язки сторін; 4) відповідальність сторін за порушення договору; 5) ціна послуги; 6) порядок оплати послуги; 7) порядок і умови внесення змін до договору, в тому числі щодо ціни послуги; 8) строк дії договору, порядок і умови продовження його дії та розірвання».
Всупереч наведеним вимогам, Договір не регулює надання послуг «Диз.паливо», та не визначає ціни такої послуги.
Порядок визначення цін (тарифів) на житлово-комунальні послуги наведено у ст. 10 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», зокрема у ч. 1, 2 вказано: «Ціни (тарифи) на житлово-комунальні послуги встановлюються за домовленістю сторін, крім випадків, коли відповідно до закону ціни (тарифи) є регульованими. У такому разі ціни (тарифи) встановлюються уповноваженими законом державними органами або органами місцевого самоврядування відповідно до закону.
Вартість послуг з управління багатоквартирним будинком визначається за домовленістю сторін, крім випадку обрання управителя органом місцевого самоврядування.
Якщо управитель визначений органом місцевого самоврядування на конкурсних засадах, ціна послуги з управління багатоквартирним будинком визначається на рівні ціни, запропонованої в конкурсній пропозиції переможцем конкурсу».
Дана норма кореспондує з пунктом 31 Правил надання послуги з управління багатоквартирним будинком, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 5 вересня 2018 року № 712, відповідно до якого: «Ціна послуги з управління визначається за домовленістю сторін, а у разі визначення управителя на конкурсних засадах виконавчим органом місцевої ради, на території якої розташовані багатоквартирні будинки, або іншим органом суб`єктом владних повноважень, якому делеговано функції із здійснення управління об`єктами житлово-комунального господарства, забезпечення їх утримання, ефективної експлуатації та необхідного рівня і якості послуг на рівні ціни, запропонованої в конкурсній пропозиції переможцем конкурсу».
Закон України «Про житлово-комунальні послуги» дозволяє укладення індивідуальних договорів про надання комунальних послуг, але вимагає їх відповідності типовим договорам, затвердженим Кабінетом Міністрів України (п. 2 ч. 2 ст. 8, ч. 2 ст. 12, ч. 4 ст. 13 та абз. 3 п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).
Договір вочевидб не відповідає Типовому договору про надання послуги з управління багатоквартирним будинком, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 5 вересня 2018 року № 712, зокрема в частині встановлення переліку обов`язків управителя щодо порядку затвердження та зміни кошторису; інформування споживача про фактичні витрати та виконані (надані) роботи (послуги) з утримання і ремонту спільного майна багатоквартирного будинку та його прибудинкової території; обробки скарг споживачів щодо надання комунальних послуг; окремого обліку доходів і витрат за будинком та надання співвласникам відповідної інформації, звітності перед співвласниками, наявності Додатку 4 «Вимоги до якості послуги з управління будинком», в якому мають бути узгоджені періодичність та якість надання послуг, тощо, але наслідки такої невідповідності не є предметом розгляду даної справи.
Суд також звертає увагу на те, що передбачене абз. 8 п. 3 Договору від 24.12.2021 року № 66-2 право управителя в односторонньому порядку змінити ціну послуги прямо заборонено ч. 1 та п. 13 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року № 1023-XII. Зміна цін/тарифів на комунальні послуги відбувається тільки після узгодження з уповноваженим органом (ч. 4, 5 ст. 10 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).
Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
За ч. 1 ст. 628, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. З цього випливає, що недосягнення сторонами у належній формі згоди хоча б по одній з істотних умов договору може стати наслідком визнання такого договору неукладеним.
Як вже було зазначено судом, перелік послуг, вимоги до якості та ціна послуг є істотними умовами договору про надання житлово-комунальної послуги (п. 3 ст. 12 Законом України «Про житлово-комунальні послуги»).
Суд не вбачає з наявних у справі доказів домовленостей між позивачем та відповідачем щодо надання послуг «Диз.паливо».
Відсутні у справі і докази, що відповідач оплачував раніше (акцептував) таку послугу як «Дизтопливо».
Ст. 16 ЦК України не передбачено такий спосіб захисту як визнання договору неукладеним. Вимога про встановлення факту неукладення договору не призводить до поновлення порушених прав, така вимога не може бути предметом спору та самостійно розглядатися в окремій справі. Вимога про визнання договору неукладеним є нічим іншим як встановленням факту, що має юридичне значення. Пункт 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9 з цього приводу роз`яснює: «Відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено.
У зв`язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації.
Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено.
Рішенням суду не може бути зобов`язано сторони здійснити державну реєстрацію правочину, оскільки це суперечить загальним засадам цивільного законодавства свободі договору (пункт 3 частини першої статті 3 ЦК). Норма частини третьої статті 182 ЦК щодо можливості оскарження до суду відмови у державній реєстрації, ухилення від державної реєстрації, відмови від надання інформації про реєстрацію застосовується лише щодо дій (бездіяльності) органів, які здійснюють таку реєстрацію.

Вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Суди мають відмовляти в позові з такою вимогою. У цьому разі можуть заявлятися лише вимоги, передбачені главою 83 книги п`ятої ЦК».

Також Велика Палата Верховного Суду у своїй Постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц прийшла до наступного висновку: «Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. Разом із тим Велика Палата Верховного Суду констатує, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення».

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що договір між ТОВ «КК «Смартсервіс» та ОСОБА_1 в частині надання послуг «Диз.паливо» є неукладеним.

Разом з цим, ст. 217 ЦК України встановлює, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що доводи позивача є частково обґрунтованими, і тому з відповідача слід стягнути заборгованість за виключенням нарахованої заборгованості за послугу «Дизтопливо» (10922,57 грн.- 277,66 грн.- 188,40 грн.- 134,00 грн.=10322,51 грн.).

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно до 94,5% задоволених вимог позову, а саме в сумі 2536 грн.38 коп., сплата якого підтверджена платіжною інструкцією від 29.11.2023 року № 459.

Також як вбачається з матеріалів справи, позивач просить стягнути з відповідача витрати пов`язані з наданням професійної правничої допомоги у сумі 10 000 гривень.

Частиною 1статті 133 ЦПК України визначено перелік витрат, пов`язаних з розглядом справи, в тому числі є витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 59 Конституції України гарантується право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Представництво інтересів в суді як форма правничої допомоги полягає у сприянні особи у здійсненні нею права на захист, що є способом реалізації нею її прав та обов`язків, у разі неможливості з певних причин взаємодіяти із учасниками правових відносин. Одним із видів представництва є представництво за договором, тобто письмовою угодою, якою особа уповноважує іншу особу представляти її інтереси у правових право відношеннях, як із судом так і з учасниками судового процесу.

У даному випадку представництво інтересів позивача здійснював адвокат - пан ОСОБА_2 на підставі договору.

Як вбачається з акту приймання-передачі виконаної роботи до Договору про надання правої допомоги загальна вартість виконаних робіт складає 10000 гривень, з яких: 1000 грн. усна консультація, вивчення документів 4000 грн., формування правової позиції та підготовка позовної заяви 4000,00 грн., подання до суду заяви про стягнення витрат на правничу допомогу 1000 грн..

Кошти замовником виконавцеві ще не оплачені.

Відповідно до ч.1, п.1 ч.3 ст.133 та ч.ч.1-3 ст.137 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи.

До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Разом з тим, ч. 2ст.137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно з ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Статтею 59 Конституції України гарантується право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Представництво інтересів в суді як форма правничої допомоги полягає у сприянні особи у здійсненні нею права на захист, що є способом реалізації нею її прав та обов`язків, у разі неможливості з певних причин взаємодіяти із учасниками правових відносин.

Одним із видів представництва є представництво за договором, тобто письмовою угодою, якою особа уповноважує іншу особу представляти її інтереси у правових правовідношеннях, як із судом так і з учасниками судового процесу.

Стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначає, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата),підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Аналізуючи викладені вище норми права, слід зазначити, що підставою для відшкодування відповідних судових витрат є детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, а також відповідні докази на підтвердження таких витрат.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Дорани проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

На це вказується, зокрема, і у пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004у справі № 1-33/2004, де зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Крім того, Конституційний Суд України у п. 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Згідно з вимогами ст. ст. 124,129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання

Водночас вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правову допомогу, суд має враховувати складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціну позову та (або) значення справи для сторони (постанова КЦС ВС від 23 червня 2022 у справі 607/4341/20).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін (висновок ВП ВС викладений у постанові від 19 лютого 2020 року, справа № 755/9215/15-ц).

Тобто, вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правову допомогу, суд має урахувати розумність розміру витрат на професійну правову допомогу, а також пересвідчитись, що заявлені витрати є співмірними зі складністю провадження, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності витрат.

До заяви про відшкодування витрат на правничу допомогу додано договір, додаткову угоду до договору, акт прийому передачі виконаних робіт, що, на думку суду, не може вважатись розрахунком -детальним описомробіт (наданих послуг), виконаних адвокатом тому, що у ньому відсутній детальний опис витраченого адвокатом часу по кожному із видів робіт, необхідних для надання правничої допомоги, подання якого є необхідною умовою для стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Суд вважає що розумною, справедливою та достатньою сумою відшкодування витрат на правничу допомогу адвоката буде сума 2500 грн.

Решта витрат на правничу допомогу на переконання суду є надмірною та не розумною.

У зв`язку з вищевикладеним, на підставі повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів, з`ясування фактичних обставин, на які позивач посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 5, 10, 12, 200, 258-259, 263-265, 267-268, 280-282 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Керуюча компанія «Смартсервіс» (м. Одеса, вул. Армійська, буд. 18-а, 0) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) про стягнення заборгованості за надані послуги, стягнення судового збору- задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Керуюча компанія «Смартсервіс» (м. Одеса, вул. Армійська, буд. 18-а, 0) борг у загальній сумі 10322,51 грн., заборгованість по житлово-комунальним послугам;

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Керуюча компанія «Смартсервіс» (м. Одеса, вул. Армійська, буд. 18-а, 0), судові витрати які становлять: 2 536.38 грн. - сплата судового збору за подання позовної заяви, 2 500.00 грн. - сплата за надання правничої допомоги.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його складення.

Суддя В. К. Барвенко