ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2025 року

м. Харків

справа № 629/1354/24

провадження № 22-ц/818/1487/25

Харківській апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Тичкової О.Ю.,

суддів колегії Мальованого Ю.М., Пилипчук Н.П.,

сторони справи:

позивач - Акціонерне товариство «Таскомбанк»

відповідач ОСОБА_1

розглянувши в порядку ст. 369 ЦПК України в м. Харкові без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Таскомбанк» на рішення Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 12 листопада 2024 року в складі судді Кочнєва О.В.,-

ВСТАНОВИВ:

У березні 2023 року АТ «Таскомбанк» звернулось до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором № від 25.02.2021 року, в сумі 56377,82 грн та просив вирішити питання про стягнення судового збору у розмірі 3028,00 грн.

Позов обґрунтований тим, що 25.02.2021 року між ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» та відповідачем укладено кредитним договір № , відповідно до п. 1.1 якого кредитодавець надав відповідачу кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором. Згідно із п. 1.3 кредитного договору, позичальник зобов`язався сплачувати проценти за користування кредитом та здійснювати повернення кредиту на умовах, передбачених в паспорті кредиту, який є невід`ємною частиною кредитного договору. Згідно з паспортом кредиту та кредитним договором відповідачу надані грошові кошти в розмірі 38152,93 грн на строк 36 місяців зі сплатою 0,01 % річних від суми боргу за договором та 3,45 % щомісячних процентів від суми кредиту. Отже, позивач свої обов`язки за кредитним договором виконав в повному обсязі. Проте позичені кошти у встановлені договором строки відповідачем не повернуті, що мало наслідком утворення заборгованості. 20 вересня 2021 року права вимоги за кредитним договором відступлені АТ «Таскомбанк» на підставі договору за договором факторингу № 200921. Оскільки відповідач на вимогу на вимогу Банку грошові кошти також не повернув позивач змушений звернутися до суду з дійсним позовом.

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 12 листопада 2024 року у задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства «Таскомбанк» відмовлено.

Рішення обґрунтовано тим, що позивач не надав суду належні та допустимі докази на підтвердження позовних вимог. Умови отримання фінансових кредитів у ТОВ «ФК «ЦФР» (в редакції від 04.05.2020 року) відповідачем не були підписані та позивачем не надані докази, що відповідач погодився на ті умови, які до суду надав позивач. Відповідно усі зазначені у вказаних нормах правила не можуть бути застосовані до відповідача, оскільки відсутні підтвердження факту ознайомлення ним саме із вказаними умовами. Крім цього суду не надані належні докази перерахування відповідачу коштів по кредитному договору з боку первісного кредитора. Надана позивачем виписка по рахунку свідчить про те, що відповідач отримав грошові кошти виключно з 20.09.2021 року, тобто вже після укладення договору факторингу. Також, відсутні докази, які б підтверджували перехід права вимоги від первісного кредитора до позивача, оскільки, як визначено у п.3.1 договору факторингу № 2 0092021 від 20.09.2021 року права вимоги переходить до фактора після сплати суму фінансування у розмірі 214388525,17 грн. Доказів проведення між сторонами договору факторингу розрахунку суду не надано. Відповідно відсутні підстави вважати, що перехід права вимоги до позивача був здійснений.

Не погодившись з рішенням суду АТ «Таскомбанк» подало апеляційну скаргу в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просило рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд не повно встановив обставини у справі та ухвалив рішення що не відповідає дійсним обставинам у справі та вимогам закону. Відповідач укладаючи кредитний договір, засвідчив власне волевиявлення щодо настання правових наслідків, будучи ознайомлений з умовами кредитування, здійснив всі необхідні дії для вчинення даного правочину, особисто та власноруч підписав кредитний договір № . За змістом п. 1.4. кредитного договору метою перерахування коштів відповідачу було погашення заборгованості за вже діючим кредитним договором ОСОБА_1 (№ від 25.02.2021 ), отримувач платежу ТОВ «ФК «ЦФР». Таким чином, метою надання кредиту є фактично перекредитування відповідача в рамках ТОВ «ФК «ЦФР». Таким чином, жодних безготівкових переказів в цьому випадку не відбувалось, зазначена операція здійснена в рамках господарських операцій ТОВ «ФК «ЦФР», відтак надана суду виписка в цьому випадку є первинним документом, що підтверджує здійснення відповідних проводок, які викликають зміни в структурі власного капіталу ТОВ «ФК «ЦФР». До позовної заяви позивачем надано виписки по всім кредитним рахункам відповідача, що підтверджують факт надання відповідачу у користування грошових коштів та існування заборгованості. Апелянт зазначив, що умовами укладеного між АТ «Таскомбанк» та ТОВ «ФК «ЦФР» договору факторингу від 20 вересня 2021 року № 200921, передбачено, що відступлення права вимоги і всіх інших прав, належних клієнту за кредитними договорами, договорами поруки та їх перехід від клієнта до фактора відбувається в момент підписання сторонами акту прийому-передачі прав вимог згідно додатку 2 до цього договору, але не раніше оплати фактором суми зазначеною в п.3.1 Договору, після чого фактор стає кредитором по відношенню до позичальників стосовно боргу та набуває всі права вимоги визначені цим договором та всі права вимоги до договорами поруки. Сторони підписують Акт прийому -передачі реєстру прав вимог в день здійснення оплати суми фінансування згідно п.3.1 цього договору. Сторони виконали усі умови Договору, а тому позивач є новим кредитором по відношенню до позичальника. На підтвердження цього, до позовної заяви надані належні та допустимі докази. Однак, судом при ухваленні оскаржуваного рішення не було належним чином надано оцінку наявним доказам та зроблено помилковий висновок про недоведеність позовних вимог.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні у справі докази, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з частиною першою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Згідно статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, 25.02.2021 року між відповідачем та первинним кредитором ТОВ «Фінансовою компанією «Центр фінансових рішень» був укладений кредитний договір № , за умовами якого відповідач отримав кредитні кошти від первинного кредитора у розмірі 38152,93 грн строком на 36 місяців (а.с.18).

Проценти за користування кредитом були встановлені в паспорті кредиту та становили: 3,45 % - щомісячні проценти, 0,01 % - річні проценти, 2,00% - початковий процент при наданні кредиту, який діяв до припинення договору між сторонами (а.с.18, зворотній бік 19).

Згідно розрахунку заборгованість позичальника за кредитним договором № від 25 лютого 2021 року становить 56377,82 грн з яких, заборгованість по тілу кредиту - 32800,32 грн, заборгованість по річним процентам 4,12 грн, заборгованість по щомісячним процентам 23573,38 грн.

На підтвердження перерахування коштів відповідачу позивач надав виписку по особовому рахунку ОСОБА_1 з 25.02.2021 по 25.06.2023, що свідчить про оприбуткування тіла кредиту у розмірі 34052,56 грн 20.09.2021 року згідно договору факторингу (а.с.8).

Позивач набув право вимоги до відповідача на підставі договору факторингу №200921 від 20.09.2021 року між ним та товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансовою компанією «Центр фінансових рішень» на загальну суму 214388525,17 грн.

Згідно даних акту прийому-передачі документів від 30.09.2021 року до позивача перейшло право вимоги до відповідача за порядковим номером реєстру прав вимоги № 9014 (а.с.42) з вимогою на суму 34052,56 грн відповідно до реєстру прав вимоги до договору факторингу від 20.09.2021 року (а.с.41).

25.05.2023 року позивач направив відповідачу повідомлення-вимогу, в якій заявив до повернення заборгованість по тілу кредиту - 32800, 32 грн, заборгованість по річним процентам 4, 12 грн, заборгованість по щомісячним процентам 23573, 38 грн (а.с.43-47).

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першоїстатті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини 1статті 3 ЦК України.

Тобто, дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У частинах першій, третійстатті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі, сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до статті 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом законодавства.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України).

Відповідно до ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим банком в період з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом.

Частиною 1 статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банка або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 1 статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно із статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістомстатті 1056 - 1 ЦК Українив редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Договірні правовідносини, що виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг регулюються Законом України від 12 травня1991року №1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон № 1023-XII).

Згідно з пунктом 22 частини першоїстатті 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема, у договорах про надання споживчого кредиту.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Поряд з цим, право грошової вимоги до боржника може бути відступлене також на підставі договору факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги), за яким згідно з частиною 1 статті 1077 ЦК України одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Відповідно до частини 1 статті 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Статтею 1079 ЦК України визначено, що сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

У постанові Верховного Суду від 24 грудня 2019 року у справі № 668/7544/15-ц зазначено, що: «за приписами частини 1 статті 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором (частина 1 статті 519 ЦК України).

Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Як визначено ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до положень статей 77-80 ЦПК України докази мають бути належними, допустимим, достовірними та достатніми.

Статтею 79 ЦПК України передбачено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Судова колегія не погоджується з висновком суду про не доведеність факту набуття позивачем права вимоги до відповідача на підставі договору факторингу № 200921 від 20.09.2021, оскільки відповідно до п. 2.2 зазначеного договору відступлення Права Вимоги і всіх інших прав, належних Клієнту за Кредитними Договорами, Договорами поруки та їх перехід від Клієнта до Фактора відбувається в момент підписання Сторонами Акту прийому-передачі Реєстру Прав Вимог згідно Додатку №2 до цього Договору, але не раніше оплати Фактором суми зазначеної в п.3.1. Договору, після чого Фактор стає кредитором по відношенню до позичальників стосовно Боргу та набуває всі Права Вимоги визначені цим Договором та всі права вимоги за Договорами поруки. Сторони підписують Акт прийому-передачі Реєстру Прав Вимог в день здійснення оплати Суми Фінансування згідно п. 3.1. цього Договору.

Підписаний Сторонами та скріплений їх печатками Акт прийому-передачі Реєстру Прав Вимог ( а.с. 41) підтверджує факт переходу від Клієнта до Фактора права вимоги за кредитним договором № 200921 від 20.09.2021, укладеного між ТОВ «ФК «ЦФР» та ОСОБА_1 у загальному розмірі 34052,56 грн.

В постанові від 18 жовтня 2023 року у справі № 905/306/17 Верховний Суд дійшов висновку, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія як заінтересована сторона повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором (постанови Верховного Суду від 29.06.2021 у справі № 753/20537/18, від 21.07.2021 у справі № 334/6972/17, від 27.09.2021 у справі № 5026/886/2012 тощо).

Отже, з огляду на наведені обставини, наданий витяг з реєстру та докази у справі, вбачається, що відбулася заміна кредитодавця, на підставі укладеного договору факторингу, а тому до АТ «Таскомбанк», перейшло право вимоги за кредитним договором № 200921 від 20.09.2021, укладеного між ТОВ «ФК «ЦФР» та ОСОБА_1 у загальному розмірі 34052,56 грн.

Наданими суду доказами у вигляді анкети заяви від 25.02.2021, виписки по рахунку від 08.02.2024 підтверджується факт укладення між сторонами договору кредиту та перерахування відповідачу грошових коштів у розмірі 34052, 56 грн з метою погашення заборгованості за вже діючим кредитним договором з ОСОБА_1 (№ від 25.02.2021 ), отримувач платежу ТОВ «ФК «ЦФР».

Проте наданий суду витяг з Умов та Правил надання банківських послуг у банку, який є в матеріалах даної справи, не містить підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 21.12.2021 шляхом підписання заяви-анкети.

Вищезазначена заяви-анкети в якій відсутня базова процентна ставка. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17-ц (провадження № 14-131цс19) вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим банком в період з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, надані банком витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Роздруківка із сайту позивача не є належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення дій однієї сторони (банку), яка може вносити відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Тому, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору із відповідачем первісний кредитор дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII, про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Такі висновки, відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17-ц (провадження № 14-131цс19), у постановах Верховного Суду від 14 серпня 2019 року у справі № 229/1953/16-ц (провадження № 61-32390св18), від 21 серпня 2019 року у справі № 643/5386/17-ц (провадження № 61-2699св18), від 16 серпня 2019 року у справі № 595/290/17-ц (провадження № 61-29972св18), від 03 лютого 2021 року у справі № 333/36/18 (провадження № 61-11081св19) тощо.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2022 року у справі №393/126/20, залишаючи без змін судові рішення щодо відмови у задоволенні вимог банку про стягнення боргу, Об`єднана палата відступила від цілої низки висновків Верховного Суду, про те, що паспорт споживчого кредиту є невід`ємною складовою частини спірного кредитного договору з огляду на згоду позичальника з умовами кредитування, яка підтверджена його підписом. При цьому Об`єднана палата в постанові зазначила, що ознайомлення з паспортом споживчого кредиту і його підписання споживачем свідчить виключно про виконання кредитодавцем переддоговірного обов`язку по наданню споживачу передбаченої законом інформації та не означає укладення договору про споживчий кредит та дотримання його форми, бо в паспорті кредиту не відбувається фіксація волі сторін договору та його змісту.

Таким чином, позовні вимоги банку у частині стягнення з відповідача заборгованості за відсотками не підлягають задоволенню з підстав відсутності доказів погодження між сторонами у встановленому законом порядку умов договору щодо строків, розміру та порядку нарахування відсотків за користування кредитними коштами.

Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку не повернуті судова колегія доходить висновку, що АТ «Таскомбанк» вправі вимагати від відповідача повернення фактично отриманої ним суми кредитних коштів ( тіло кредиту).

З огляду на зазначене судова колегія погоджується з доводами апелянта про доведеність факту існування між сторонами договірних правовідносин у межах яких відповідачу фактично наданий кредит у розмірі 34052,56 грн, який відповідач не повернув.

Відповідно до п. 2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п.1,4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно викладеного доводи апеляційної скарги знайшли своє часткове підтвердження, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду - скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Оскільки позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з ОСОБА_1 на користь АТ «Таскомбанк» підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви у сумі 1828,91 грн та за подання апеляційної скарги с умі 2743,36 грн, а разом 4572,27 грн.

Відповідно до п. п. в п. 4 ч. 1ст.382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Керуючись ст. 367, 369, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Таскомбанк» - задовольнити частково.

Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 12 листопада 2024 року скасувати.

Позовні вимоги Акціонерного товариства «Таскомбанк» - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства «Таскомбанк» () заборгованість за тілом кредиту за кредитним договором № 200921 від 20.09.2021 в сумі 34052 (тридцять чотири тисячі п`ятдесят дві) грн 56 коп.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства «Таскомбанк» () судовий збір 4572(чотири тисячі п`ятсот сімдесят дві) грн 27 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий О.Ю.Тичкова

Судді Ю.М. Мальований

Н.П. Пилипчук