Провадження № 2/127/3275/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.03.2025 м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі судді Короля О.П., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про відшкодування матеріальної і моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Вінницького міського суду Вінницької області з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про стягнення з відповідача за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з відповідного казначейського рахунку на користь позивача 3 % річних у розмірі 4594,00 грн., інфляційних збитків у розмірі 21209,01 грн. та моральної шкоди в розмірі 15000 грн.

Позов мотивований тим, що ОСОБА_1 з 01.09.1998 є пенсіонером органів внутрішніх справ (міліції). З 01.01.2007 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Вінницькій області (далі відповідач) та відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 № 2262-ХІІ отримує довічно призначену пенсію за вислугою років в розмірі 55% від відповідних сум грошового забезпечення, яке отримував за останньою штатною посадою перед звільненням на пенсію.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 03.08.2023 у справі №120/6111/23, яке 05.09.2023 набрало законної сили, дії Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області визнано протиправними та зобов`язано провести нарахування та виплату позивачу з 01.07.2021 щомісячної доплати в розмірі 2000 грн. відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 14.07.2021 року №713 "Про додатковий соціальний захист окремих категорій осіб", з урахуванням раніше виплачених сум.

На виконання вказаного рішення відповідачем з 01.07.2021 здійснено перерахунок пенсії позивача та нараховано доплату (суму різниці між фактично отриманою та належної до сплати суми пенсії), а насправді суму заборгованості з пенсії за період з 01.07.2021 по 05.09.2023 в розмірі 54000,00 грн., підтвердженням чого є лист відповідача від 06.10.2023 №16838-14638/В-02/8-0200/23 з розрахунком розміру суми боргу. Вказана сума заборгованості до цього часу позивачу не виплачена.

Відповідач при цьому протиправно заборгованість по пенсії перевів в категорію доплати, що дало йому можливість включити її до сумнівного Реєстру судових рішень, який нібито ведеться в Пенсійному фонді України.

Після проведених самостійно за допомогою онлайн-калькулятора розрахунків розміру збитків майнового характеру та моральної шкоди позивач 18.05.2024 направив відповідачу заяву з розрахунками майнової та моральної шкоди, у якій просив у добровільному порядку відшкодувати йорму майнову шкоду 3% річних (штрафні санкції) у розмірі 4594,00 грн., втрати від інфляції в розмірі 21209,01 грн. та моральну шкоду у розмірі 15000,00 грн. Разом: 40803,01 грн. Про прийняте рішення повідомити письмово на поштову адресу позивача в установлені законом строки.

Листом від 14.06.2024 №8611-7147/В-02/8-С200/24 відповідач підтвердив факт наявності заборгованості по пенсії в розмірі 54000,00 грн.

Одночасно відповідач також повідомив про відсутність бюджетних асигнувань на погашення заборгованості, а також про відсутність підстав для виплати позивачу майнової, моральної шкоди та втрат від інфляції і таким чином відмовив в задоволенні заяви.

Позивач вважає, що таким чином відповідач безпідставно прострочив виконання грошового зобов`язання та порушив його права та охоронювані законом інтереси, тому він вимушений звернутися до суду з позовними вимогами про стягнення з відповідача штрафних санкцій у виді 3% річних та інфляційних втрат внаслідок заборгованості, яка склалася в результаті несвоєчасної виплати пенсії у належному розмірі, а також відшкодування моральної шкоди.

В справі відкрите спрощене позовне провадження без повідомлення сторін.

Представник відповідача подала відзив на позов, в якому, зокрема зазначила про те, що на виконання рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 03.08.2023 у справі №120/6111/23 Головним управлінням проведено розрахунок розміру пенсії стягувача, який станом на 01.07.2021 становить 12220,57 грн. та донараховано стягувачу кошти в сумі 54000,00 грн. за період з 01.07.2021 по 30.09.2023. Донараховані кошти в сумі 54000,00 грн. за період з 01.07.2021 по 30.09.2023 включено до Реєстру судових рішень, який ведеться органами Пенсійного фонду України. Вказана заборгованість буде виплачена після виділення коштів на фінансування з Державного бюджету України, оскільки нормами статті 8 Закону України від 09.04.1992 №2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (далі Закон №2262) встановлено, що виплата пенсій особам, які мають право на пенсію за цим Законом забезпечується за рахунок коштів Державного бюджету України. Власні кошти Пенсійного фонду не включаються до складу Державного бюджету України, що передбачено статтею 72 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі Закон №1058). Статтею 73 Закону №1058 встановлено вичерпний перелік використання коштів Пенсійного фонду та заборону їх спрямування на цілі, не передбачені цим законом. За таких підстав у Головного управління відсутні правові підстави для виплати пенсій колишнім працівникам силових структур за рахунок власних коштів. В свою чергу кошти Державного бюджету України включаються до бюджету Пенсійного фонду України в обсягах, визначених законом України про Державний бюджет України на відповідний рік.

Кошти Державного бюджету, що передбачені на погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями суду з бюджету Пенсійного фонду України, затверджуються щорічно Кабінетом Міністрів України. Так, Урядом України 14.10.2022 прийнято постанову №1167 «Про затвердження бюджету Пенсійного фонду України на 2022 рік», згідно з якою Головним управлінням з бюджету Фонду області 09.11.2022 року виплачено 11,9 млн. грн. заборгованості за судовими рішеннями, що набрали законної сили за період з 11.11.2019 по 08.07.2020. В свою чергу, бюджет Пенсійного фонду України на 2023 рік затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 24.06.2023 №631 «Про затвердження бюджету Пенсійного фонду України на 2023 рік». З урахуванням виділених коштів Головним управлінням проведено виплату заборгованості за судовими рішеннями в сумі 12,5 млн. грн., що набрали законної сили за період з 09.07.2020 по 20.09.2020. На сьогодні бюджет Пенсійного фонду України на 2024 рік не затверджено. Сума коштів на погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями суду буде визначена у бюджеті Пенсійного фонду України на 2024 рік після його затвердження. Відтак, виплата коштів на виконання рішень суду проводиться в межах затверджених бюджетних призначень для здійснення відповідних виплат. Так, в Головному управлінні станом на 17.08.2024 року обліковується 25842 судових рішень на суму 2 692 314 499,28 грн., що підлягають виплаті за окремою бюджетною програмою. Крім того, Головним управлінням сформовано потребу у бюджетних коштах, оскільки бюджетні зобов`язання та платежі здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення (ч.ч. 1,2 ст.23 Бюджетного кодексу України) шляхом обліку вказаної заборгованості в Реєстрі судових рішень, виконання яких здійснюється за окремою бюджетною програмою. Як передбачено положеннями статей 23 та 116 Бюджетного кодексу України, будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету можна здійснювати лише за наявності відповідного бюджетного призначення, встановленого законом про Державний бюджет України. Взяття зобов`язань без відповідних бюджетних асигнувань та здійснення видатків бюджету з перевищенням бюджетних призначень є порушенням бюджетного законодавства. Верховний Суд у постановах від 07.11.2019 у справі № 420/70/19, від 23.04.2020 у справі №560/523/19 та від 24.01.2018 у справі № 405/3663/13-а дійшов висновку, що невиконання судового рішення в частині виплати грошових коштів за відсутності відповідного фінансового забезпечення та фактичної відсутності коштів не може вважатися невиконанням судового рішення без поважних причин. Крім того, Вінницьким окружним адміністративним судом надано правову оцінку щодо правомірності виплати коштів за судовими рішеннями, які фінансуються з Державного бюджету України. Відповідач жодним чином не ставить під сумнів ухвалене судове рішення і наголошує, що Головне управління добровільно виконало судове рішення від 03.08.2023 року у справі №120/6111/23, а перерахунок та виплату пенсії позивача здійснено з врахуванням норм чинного законодавства та висновків, наведених у вказаному рішенні. Щодо стягнення донарахованих коштів в сумі 54000,00 грн. за період з 01.07.2021 по 30.09.2023 за рішенням суду від 03.08.2023, Головне управління зазначає, що виплата Позивачу донарахованих коштів в сумі 54000,00 грн. була предметом розгляду при вирішенні справи №120/6111/23, і залишається виключно предметом виконання в межах цієї справи. За положеннями статті 372 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання. Примусове виконання судових рішень в адміністративних справах здійснюється в порядку, встановленому законом.

Позивач подав відповідь на відзив, в якому заперечив викладені обставини у Відзиві на позов, підтримав позовні вимоги, обґрунтовані в позовній заяві, та наполягає на задоволенні позову.

Дослідивши письмові пояснення сторін у заявах по суті справи та докази в справі, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову з таких підстав.

ОСОБА_1 з 01.09.1998 є пенсіонером органів внутрішніх справ (міліції). З 01.01.2007 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Вінницькій області та відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 № 2262-ХІІ отримує довічно призначену пенсію за вислугою років у розмірі 55% від відповідних сум грошового забезпечення, яке отримував за останньою штатною посадою перед звільненням на пенсію.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 03.08.2023 у справі №120/6111/23, яке 05.09.2023 набрало законної сили, дії Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області визнано протиправними та зобов`язано провести нарахування та виплату позивачу з 01.07.2021 щомісячної доплати в розмірі 2000 грн. відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 14.07.2021 року №713 "Про додатковий соціальний захист окремих категорій осіб", з урахуванням раніше виплачених сум.

На виконання вказаного рішення відповідачем з 01.07.2021 здійснено перерахунок пенсії позивача та нараховано доплату (суму різниці між фактично отриманою та належної до сплати суми пенсії).

Вказана сума заборгованості до цього часу позивачу не виплачена.

Донараховані кошти в сумі 54000,00 грн. за період з 01.07.2021 по 30.09.2023 включено до Реєстру судових рішень, який ведеться органами Пенсійного фонду України. Вказана заборгованість буде виплачена після виділення коштів на фінансування з Державного бюджету України, оскільки нормами статті 8 Закону України від 09.04.1992 №2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (далі Закон №2262) встановлено, що виплата пенсій особам, які мають право на пенсію за цим Законом забезпечується за рахунок коштів Державного бюджету України. Власні кошти Пенсійного фонду не включаються до складу Державного бюджету України, що передбачено статтею 72 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі Закон №1058). Статтею 73 Закону №1058 встановлено вичерпний перелік використання коштів Пенсійного фонду та заборону їх спрямування на цілі, не передбачені цим законом. За таких підстав у Головного управління відсутні правові підстави для виплати пенсій колишнім працівникам силових структур за рахунок власних коштів. В свою чергу кошти Державного бюджету України включаються до бюджету Пенсійного фонду України в обсягах, визначених законом України про Державний бюджет України на відповідний рік.

Кошти Державного бюджету, що передбачені на погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями суду з бюджету Пенсійного фонду України затверджуються щорічно Кабінетом Міністрів України. 14.10.2022 прийнято постанову Кабінету Міністрів України №1167 «Про затвердження бюджету Пенсійного фонду України на 2022 рік», згідно з якою Головним управлінням з бюджету Фонду області 09.11.2022 виплачено 11,9 млн. грн. заборгованості за судовими рішеннями, що набради законної сили за період з 11.11.2019 по 08.07.2020. Бюджет Пенсійного фонду України на 2023 рік затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 24.06.2023 №631 «Про затвердження бюджету Пенсійного фонду України на 2023 рік». З урахуванням виділених коштів Головним управлінням проведено виплату заборгованості за судовими рішеннями в сумі 12,5 млн. грн, що набрали законної сили за період з 09.07.2020 по 20.09.2020. За затвердженим бюджетом Пенсійного фонду України на 2024 Головним управлінням проведено виплату заборгованості за судовими рішеннями по 19.11.2020 р. Сума коштів на погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями суду буде визначена у бюджеті Пенсійного фонду України на 2025 після його затвердження. Відтак, виплата коштів на виконання рішень суду проводиться в межах затверджених бюджетних призначень для здійснення відповідних виплат. Так, в Головному управлінні станом на 17.08.2024 року обліковується 25842 судових рішень на суму 2 692 314 499,28 грн., що підлягають виплаті за окремою бюджетною програмою. Крім того, Головним управлінням сформовано потребу у бюджетних коштах, оскільки бюджетні зобов`язання та платежі здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення (ч.ч. 1,2 ст.23 Бюджетного кодексу України) шляхом обліку вказаної заборгованості в Реєстрі судових рішень, виконання яких здійснюється за окремою бюджетною програмою. Положеннями статей 23 та 116 Бюджетного кодексу України передбачено, що будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету можна здійснювати лише за наявності відповідного бюджетного призначення, встановленого законом про Державний бюджет України. Взяття зобов`язань без відповідних бюджетних асигнувань та здійснення видатків бюджету з перевищенням бюджетних призначень є порушенням бюджетного законодавства. Верховний Суд у постановах від 07.11.2019 у справі № 420/70/19), від 23.04.2020 у справі №560/523/19 та від 24.01.2018 у справі № 405/3663/13-а) дійшов висновку, що невиконання судового рішення в частині виплати грошових коштів за відсутності відповідного фінансового забезпечення та фактичної відсутності коштів не може вважатися невиконанням судового рішення без поважних причин. Вінницьким окружним адміністративним судом надано правову оцінку щодо правомірності виплати коштів за судовими рішеннями, які фінансуються з Державного бюджету України. Відповідач не ставить під сумнів ухвалене судове рішення від 03.08.2023 року у справі №120/6111/23, яке Головним управлінням виконано добровільно, а перерахунок та виплату пенсії позивача здійснено з врахуванням норм чинного законодавства та висновків, наведених у вказаному рішенні.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду визначені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. При вирішенні спору про відшкодування шкоди обов`язковому з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Отже, шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами. При цьому, у справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди. Доказами, які дозволять суду встановити наявність моральної шкоди, її характер та обсяг, в даному випадку можуть бути, зокрема, довідки з медичних установ, виписки з історії хвороби, чеки за оплату медичної допомоги та придбання ліків, тощо. Крім того, сума відшкодування моральної шкоди має бути аргументованою з урахуванням, зокрема, визначених у ч. 3 ст. 23 Цивільного кодексу України критеріїв. Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 07.10.2020 у справі №523/4822/17 та від 26.11.2020 у справі №826/18130/16. Таким чином, обов`язок доказування спричиненої як матеріальної, та і моральної шкоди, її розміру та інших обставин, покладається на особу, що позивається із таким позовом.

Згідно з ч. 1 ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Правові відносини з відшкодування майнової шкоди врегульовані в главі 82 ЦК України. Але між сторонами : ОСОБА_1 та Головним управлінням Пенсійного фонду України у Вінницькій області, не виникли деліктні правовідносини. Положення ст. 625 ЦК України, на які посилається позивач, про відповідальність за порушення грошового зобов`язання містяться в главі 51 Правові наслідки порушення зобов`язання. Відповідальність за порушення зобов`язання.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Ця норма матеріального права визначає загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання.

Дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, що регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини 5 статті 11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Згідно із частиною першою, другою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно із частиною другою статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов 'язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Такі правові висновки висловлені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2018 року у справі № 910/10156/17 (провадження № 12-14гс18), від 11.04.2018 року у справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18) та від 16.05.2018 року у справі № 686/21962/15-ц (14-16цс18).

Верховний Суд України у своїх рішеннях вказував на те, що відсутність чи скорочення бюджетних асигнувань не може бути підставою для зменшення будь-яких виплат (постанови : Верховного Суду України від 22.06.2010 у справі № 21- 399во10, від 07.12.2012 у справі №21-977во10, від 03.12.2010 у справі № 21- 44а10).

Верховний Суд у постановах від 07.11.2019 у справі № 420/70/19, від 23.04.2020 у справі №560/523/19 та від 24.01.2018 у справі № 405/3663/13-а дійшов висновку, що невиконання судового рішення в частині виплати грошових коштів за відсутності відповідного фінансового забезпечення та фактичної відсутності коштів не може вважатися невиконанням судового рішення без поважних причин.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч. 1 та ч. 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до частин 1-3 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви, а відповідач разом з поданням відзиву.

Однак, позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження причинного зв`язку між діями відповідача та завданням моральної шкоди. При цьому, сам лише факт порушення прав позивача не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди.

Згідно із частинами першою, другою, третьою статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до частини першої статті 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно із частиною першою статті 1173 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичнійабо юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Також, у пункті 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством.

У пункті 10-1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» звернуто увагу судів на те, що при розгляді справ за позовами про відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 56 Конституції судам слід мати на увазі, що при встановленні факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, місцевого самоврядування або їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень вона підлягає відшкодуванню за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування. Дія цієї норми не поширюється на випадки заподіяння моральної шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю недержавних органів, їх посадових чи службових осіб.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 15.12.2020 року в справі №752/17832/14-ц вказала, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності.

При розгляді справи судом не встановлено незаконності дій чи бездіяльності Головного управління Пенсійного фонду Ураїни у Вінницькій області.

Відтак суд вважає позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди необґрунтованими.

З огляду на вищевикладене, у Головного управління відсутні правові підстави для здійснення виплати донарахованих коштів Позивачу в інший спосіб, ніж визначений у відзиві на позов.

Положеннями ст.19 Конституції України передбачено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на принципах, згідно з якими ніхто не може бути вимушений робити те, що не передбачено законодавством. Ця норма встановлює, що органи державної влади і органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти на підставі, в межах повноважень і в спосіб, передбачений законодавством України. Головне управління діяло в межах повноважень, визначених чинним законодавством, а тому відсутні правові підстави вважати, що вчинено будь-які протиправні дії чи бездіяльніь відносно Позивача. Тобто вимоги щодо відшкодування майнової та моральної шкоди, не ґрунтуються на вимогах норм чинного законодавства України.

Отже, перевіривши обґрунтованість доводів сторін та оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позову у спосіб стягнення з відповідача 3 % річних, інфляційних втрат та моральної шкоди.

Таким чином, в позові ОСОБА_1 необхідно відмовити.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі Hirvisaari v. Finland від 27.09.2001 рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно з пунктом 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі Ruiz Torija v. Spain від 09.12.1994 статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Суд звертає увагу, що у контексті оцінки кожного аргументу (доводу), наданого стороною, суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах Проніна проти України (пункт 23) і Серявін та інші проти України (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів і інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

У пункті 42 рішення Європейського суду з прав людини у справі Бендерський проти України від 15.11.2007, заява №22750/02 зазначено, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають у достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися в світлі обставин кожної справи.

З огляду на такий підхід Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд вважає, що решта аргументів позивача, які мають значення для правильного вирішення спору, на вирішення спірних правовідносин не впливають та не змінюють судовий розсуд цього спору за результатами судового процесу.

Питання судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 23, 625, 1166, 1167, 1173 ЦК України, ст. ст. 4, 76-81, 89, 141, 263-265 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення рішення суду.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга на рішення суду подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Відомості про учасників справи :

Позивач ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ;

Відповідач Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області, 21005, м. Вінниця, вул. Зодчих, 22, .

Суддя