Провадження № 2/466/1138/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 березня 2025 року м.Львів

Шевченківський районний суд м.Львова

у складі : головуючого-судді Білінської Г.Б.

при секретарі Ханас С.О.

за участю позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про захист честі і гідності,-

у с т а н о в и в

Позивачка ОСОБА_1 20.12.2024 р. звернулась до Шевченківського районного суду м.Львова із позовом до ФОП ОСОБА_3 , у якому просила стягнути з ФОП ОСОБА_3 заподіяну їй моральну шкоду.

В обгрунтування позову посилається на те, що 04.10.2024 відвідувала салон краси «Кралечка», який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . У вказаний салон прибула разом зі своїм малолітнім сином для стрижки. Під час перебування в салоні краси «Кралечка», яке являє собою громадське місце, між ОСОБА_3 та працівниками салону стався конфлікт. Зважаючи на те, що позивачка була клієнтом даного салону, очікуючи з малолітньою дитиною, та бажаючи отримати послуги, які були нею оплачені, попросила щоб ОСОБА_3 зі своїм працівником вирішувала конфлікт, що не стосується роботи, не в присутності клієнтів салону. Однак, на зауваження позивачки відповідачка в грубій формі відреагувала, сказавши, що позивачка потребує психологічної допомоги та має психічні розлади. Позивачка вважає, що такими словами ОСОБА_3 було принижено її честь і гідність в непристойній формі, в присутності неповнолітнього сина, який спостерігав дану ситуацію, і це призвело до погіршення її фізичного та морального самопочуття. Позивачка також вказує на те, що її чоловік ОСОБА_4 є військовослужбовцем, за час війни вона відчуває страх втрати близьких людей, тривогу, депресію, її переживання пов`язані з його життям та здоров`ям, яке постійно перебуває в небезпеці через те, що він знаходиться на безпосередній лінії бойового зіткнення. Позивачка періодично приймає ліки, якими коригує свій стан здоров`я. Після слів відповідачки у неї погіршилось самопочуття, в зв`язку з чим звернулась до лікаря, та повторно виникла необхідність в отриманні лікування. Оскільки до неї, як споживача послуг, звертались у принизливій формі, позивачка написала звернення до ДПС України, та ГУ Держпродспоживслужби України щодо фактів порушень законодавства при розрахунках із споживачами, та отримала відповіді про те, що надана інформація буде врахована при проведенні перевірок. Послалась на те, що із сайту судової влади вона дізналась, що постановою суду визнано ОСОБА_3 винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП., що, на її думку, вказує на спосіб життя відповідачки. Враховуючи наведені обставини, позивачка вважає, що діями відповідачки їй заподіяно моральну шкоду внаслідок висловлення в її адресу принизливими словами, що ганьбить її честь та гідність. Заподіяну моральну шкоду позивачка оцінила в розмірі 45 000 грн. та просила стягнути з відповідачки.

Ухвалою від 24.12.2024 р. відкрито провадження у даній справі та призначено підготовче засідання.

29.01.2025 р. надійшов відзив на позов від відповідача ОСОБА_3 , від імені якої діє адвокат Прокоп Ю.Р.

Ухвалою від 03.02.2025 р. підготовче провадження закрито, справа призначена до судового розгляду.

У судовому засіданні 21.02.2025 р. позивачкою подана заява про зміну предмету позову, яка прийнята судом. У заяві про уточнення позовних вимог позивачка просить виключити вимогу про стягнення моральної шкоди та визнати, що висловлювання відповідача порушують її права, принижують її честь і гідність, а також стягнути витрати на правову допомогу в розмірі 25 000 грн. Разом з тим, позивачка ОСОБА_1 у своїх поясненнях по уточненому позову зазначила, що просить визнати висловлювання відповідача : « вас тут ніхто не тримає, ніхто не чекав, можете вийти із салону», «у вас проблеми з головою і ніяка допомога вам не допоможе» такими, що порушили її права, принизили її честь і гідність.

Представник відповідача позовні вимоги заперечила, виходячи зі змісту поданого відзиву на позов.

Заслухавши доводи сторін, пояснення, свідків, вивчивши подані письмові докази, суд прийшов до наступного.

Згідно ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. У відповідності до ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Ч.1 ст. 201 ЦК України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством. Згідно ст. ст. 297,299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканність своєї ділової репутації.

Згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові Пленуму «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» №1 від 27.02.2009 року, чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. У пункті 15 даної постанови вказано, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Згідно вимог ЦПК саме позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Згідно з пункту 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною , чи такою, що принижує честь і гідність, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Оціночні судження, на відміну від інформації, не містять в собі фактів . Законодавцем проведено чітку грань між даними поняттями. Згідно з частиною 1 статті 30 Згідно ЗУ «Про інформацію», ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе. Відповідну правову позицію наведено в рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Лінгенс проти Австрії» (12/1984/84/131. Рішенням у справі «Тушалп проти Туреччини» Європейський суд встановив, що навіть припускаючи, що висловлювання заявника могли бути визнані провокативними, грубими та агресивними, вони становили оціночні судження. При цьому, Європейський суд підкреслив, що використання, навіть, «вульгарних фраз» само по собі не є визначальним в оцінці агресивного висловлювання, адже це може слугувати просто «стилістичним цілям», оскільки «стиль є частиною комунікації як форми вираження та як такий захищений разом зі змістом вираження».

У частині другій статті 30 Закону України «Про інформацію» визначено, що оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості

Згідно статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, висловлювання , які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Образа - це умисне приниження честі й гідності особи, виражене в непристойній формі, зневажливе висловлювання, що спрямоване проти кого-небудь і викликають у нього почуття гіркоти, душевного болю. Це також вживання інвективної (різкої, лайливої) лексики, застосування непристойних жестів, міміки, тощо. Вибір способу захисту належить позивачу . Це має бути належний, ефективний та правомірний спосіб захисту. Основними способами захисту немайнових благ згідно чинного законодавства є : -відшкодування збитків /п.8 ч.2 ст.16 ЦК України/; -відшкодування моральної шкоди /п.9 ч.2 ст.16 ЦК України/.

Спеціальними способами захисту гідності,честі та ділової репутації є: -право на відповідь / ч.1 ст.277 ЦК/; -спростування недостовірної репутації / ч.1 ст.277 ЦК/, -встановлення факту недостовірності поширеної інформації та її спростування в порядку окремого провадження / ч.4 ст.277 ЦК/; -заборона поширення інформації, якою порушуються особисті немайнові права /ст.278 ЦК/; -право на відповідь /коментар чи власне тлумачення обставин справи у ЗМІ/.

Судом у судовому засіданні встановлено, що позивачка просила визнати висловлювання відповідачки : « вас тут ніхто не тримає, ніхто не чекав, можете вийти із салону» таким, що принизило її честь і гідність. Представник відповідача фактично підтвердила, що приблизно у такій формі фраза мала місце як реакція претензій позивачки на роботу салону і її власниці. Таку обставину не заперечили і допитані свідки.

Однак, таку фразу, зважаючи на причини і обставини її висловлення з боку відповідачки, суд не вважає образою чи висловом, який принижує честь і гідність позивачки , виходячи із правового змісту такого поняття, а не загальноприйнятих у суспільстві висловлювань. Стосовно фрази, начебто висловленої відповідачкою ОСОБА_3 в адресу ОСОБА_1 : «у вас проблеми з головою і ніяка допомога вам не допоможе», застосування якої категорично заперечила у судовому засіданні представник відповідача, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

У відповідності до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

На підтвердження своїх вимог в цілому позивачкою надані наступні письмові докази , досліджені у судовому засіданні :

-фотокопії із Журналу записів на послуги у салоні «Кралечка» , яким стверджується факт її перебування у цьому салоні 04.10.2024 р. о 12-00 год. для стрижки неповнолітнього сина позивачки;

-скріншоти відгуків щодо якості роботи салону «Кралечка» від клієнтів у мережі Інтернет;

-інформаційно-консультативний висновок лікаря-психіатра ОСОБА_5 від 18.05.2024 р. щодо позивачки, у якому зазначений діагноз і скарги на страхи пацієнтки, пов`язані із можливістю втрати близьких людей, нав`язливі думки про смерть близьких та домашніх тварин ,тощо, а також рецепт /без дати/ на придбання ліків;

-копію військового квитка чоловіка позивачки без зазначення місця служби;

-копію свідоцтва про народження сина позивачки - ІНФОРМАЦІЯ_1 .

За клопотанням позивачки у судовому засіданні допитана свідок ОСОБА_6 , яка суду повідомила, що зі слів позивачки їй відомо, що ОСОБА_1 приводила свого неповнолітнього сина у салон «Кралечка» на стрижку. Між власницею салону та ОСОБА_1 виник конфлікт, власниця сказала ОСОБА_7 , що вона «неадекватна і мусить лікуватись». Свідок очевидцем цих подій не була, знає про це лише зі скарг позивачки , висловлених через 2-3 дні після події . Від такої поведінки власниці салону ОСОБА_7 була у стресовому стані та пригнічена.

Позивачкою не заявлялись клопотання про допит свідків - очевидців конфлікту, про допит її в якості свідка , а також про допит в якості свідка відповідачки, якою їй , як вона зазначила у своїх поясненнях, були висловлені образи.

Представник відповідача, заперечуючи позовні вимоги, вказала на те, що ОСОБА_1 є клієнткою салону «Кралечка» протягом багатьох років, жодних проблем ніколи не виникало . Дійсно 04.10.2024 р. біля 12-00 год. ОСОБА_1 привела свого неповнолітнього сина у салон на стрижку за попереднім записом. Коли вже дитину позивачки майстер обслуговувала, а позивачка стояла біля неї поряд, відбулась бесіда ОСОБА_3 із однією із працівниць салону - це було звичайне вирішення робочих питань. Однак, ОСОБА_1 втрутилась у цю розмову, зробила зауваження, щоб вони перестали вирішувати робочі питання у її присутності, потім почала вимагати Книгу скарг. Коли її прохання задовільнили, вона почала висловлювати претензії, що ОСОБА_8 скарг не так оформлена, у ній відсутні записи, а також заявила, що напише скарги на роботу салону «Кралечка» у всі інстанції, що в подальшому і зробила. Жодних образливих слів до неї висловлено не було, натомість позивачка сама спровокувала конфлікт у присутності відвідувачів салону .

За клопотанням представника відповідача судом допитані свідки:

- свідок ОСОБА_9 у судовому засіданні пояснила, що 04.10.2024 р. біля 12-год. відвідувала солярій салону «Кралечка», почула крики, які лунали із салону. Коли вона виглянула, побачила, що кричала ОСОБА_1 , яку вона раніше бачила у салоні , і побігла в кабінет власниці салону ОСОБА_3 , при цьому вимагала дати їй Книгу скарг. Їй цю Книгу надали, але вона обурювалалась, що ця ОСОБА_8 не так виглядає, що буде писати скарги у всі інстанції і «затягає по судах». Одна із відвідувачок, якій робила майстер манікюр, звернула увагу ОСОБА_1 , щоб та заспокоїлась. Жодних висловів в грубій формі з боку ОСОБА_3 в адресу позивачки вона не чула, навпаки саме позивачка підняла крик у приміщенні салону, хоча поряд біля неї майстер обслуговувала її малолітнього сина Вона чула як ОСОБА_1 пропонувала власниці «взяти в руки швабру і мити підлогу». Власниця дійсно пропонувала позивачці, що «якщо їй не подобається обслуговування в перукарні , то вона може змінити перукарню». Свідок зазначила, що вона протягом тривалого часу відвідує цей салон, перебуває в дружніх стосунках із власницею ОСОБА_3 , завжди була задоволена обслуговуванням в салоні;

- свідок ОСОБА_10 суду пояснила, що протягом тривалого часу відвідує салон «Кралечка», знайома із власницею ОСОБА_3 та її донькою. 04.10.2024 р. біля 12 год. майстер салону їй за ширмою робила педикюр. ОСОБА_3 у своєму кабінеті розмовляла з працівницею салону, це не була сварка, а просто робоча розмова, можливо, дещо на підвищених тонах. На це голосно звернула увагу позивачка, яка стояла біля майстра, яка робила стрижку її синові, щоб вони вирішували свої проблеми в інший час не при відвідувачах. ОСОБА_3 на це їй сказала : «Якщо вам не подобається салон, то відвідуйте інші, вас сюди не кликали ». Слів про те, що позивачка «хвора і потребує допомоги», які начебто казала ОСОБА_3 позивачці, не чула. Зауваження ОСОБА_3 позивачку обурило, вона почала кричати, вимагати Книгу скарг. У залі салону були і інші відвідувачі, які, як і свідок, їй звернули увагу, щоб ОСОБА_1 заспокоїлась. ОСОБА_3 позивачку жодними образливими словами не принижувала, навпаки позивачка в адресу відповідачки сказала : «візьміть швабру і мийте підлогу», погрожувала скаргами на салон у різні інстанції. Позивачка стояла біля свого малолітнього сина, якому робили стрижку, і кричала більше всіх.

Відтак, покликання позивачки на те, що показання свідків є неправдивими, оскільки існує конфлікт інтересів, на її думку, із врахуванням фінансових чи інших зв`язків свідків із відповідачкою, суд не приймає до уваги, оскільки свідки у судовому засіданні попереджені про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань. У випадку наявності доведених підстав надання свідками завідомо неправдивих показань, позивачка може звернутись у правоохоронні органи про внесення відомостей у ЄРДР про вчинення свідками кримінальних правопорушень, що в подальшому у випадку ухвалення обвинувальних вироків судом може бути підставою для перегляду рішення за нововиявленими обставинами.

Згідно з ч.ч.1-4 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Частиною другою статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності в такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторін. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам доказів не збирає

Виходячи з наведеного, надані позивачкою докази жодним чином не підтверджують обставини та змісту висловлення образ відповідачкою в адресу позивачки, а відтак позовні вимоги в цій частині суд вважає недоведеними та такими, що до задоволення не підлягають.

Окрім цього, суд вважає за необхідне зазначити, що якщо висловлювання, які зазначені у позові ОСОБА_1 як висловлені в її адресу відповідачкою ФОП ОСОБА_3 мали місце, правильність чи ганебність таких висловлювань може бути предметом думки чи оцінки інших осіб , суспільного обговорення , але не предметом повноважень судової влади.

Такі можуть обговорюватись чи засуджуватись в порядку полеміки чи обговорення з іншими відвідувачами певного закладу надання послуг, в друкованих засобах , висловленннях власної оцінки конкретної суб`єктивної думки чи конкретного суб`єкта в соцмережах тощо. Образа чи приниження - це зазвичай суб`єктивне відчуття : для одних певне висловлювання не варте уваги, для інших сутєєве, виходячи із рівня емоційної чутливості, виховання, особливостей нервової системи. Якщо кривдник в силу недостатнього рівня вихованості чи низького рівня тактовності висловлюється в адресу іншої особи не толерантно чи грубо, це не значить, що кожен такий випадок може бути предметом судового спору.

Щодо вимоги позивача про стягнення витрат за надану їй правову допомогу в розмірі 25000 грн., які вона сплатила «Центру правової допомоги» ТОВ «Правова допомога юридичний захист» за надання їй правової допомоги у даному провадженні, суд приходить до наступного висновку.

Згідно п.1 ч.3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч.2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Оскільки судом визнані позовні вимоги позивачки такими, що до задоволення не підлягають, не підлягає до задоволення і вимога про стягнення із відповідача витрат на правову допомогу.

Представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_2 подала заяву про стягнення з позивачки в користь відповідача витрат на правову допомогу в розмірі 15 000 грн.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. (ч.8 ст. 141 ЦПК України).

Згідно ч.ч. 2, 3 ст. 137 ЦПК України, для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правову допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Ч.3 ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» передбачає ,що при встановленні розміру гонорару ,адвокатом враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

У Постанові ВС від 07.09.2020 р. у справі №810/873/17 висловлена правова позиція про те, що правова допомога є багатоаспектною ,різною за змістом, обсягом і формами, може включати консультації, роз`яснення,складання позовів ,звернень, здійснення представництва, зокрема і в судах . Прпаво на правову допомогу це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи із іншими суб`єктами права. Однак, склад та розмір витрат ,пов`язаних іх оплатою правової допомоги , входить до предмета доказування у справі. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із ціною позову.

До заяви представником ОСОБА_3 долучено копію Акта здачі-приймання послуг виконавця від 17.02.2025 року, наданого адвокатським об`єднанням «Західно-української спілки адвокатів» в особі голови об`єднання Будинчука С.М. щодо наданої правової допомоги, у якому зазначається кількість та вартість кожної із наданих послуг, та рахунок №07/02-25 до Договору про надання правової допомоги від 21.01.2025 року та платіжну інструкцію №19 від 07.02.2025 року із зазначенням сплаченої суми , яку представник відповідача просить стягнути з позивачки .

Однак, зважаючи на те, що відповідач ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_2 перебувають у родинних стосунках / мати та донька/ , а також ту обставину, що підставою для відмови судом у задоволенні позовних вимог стали фактично не правова позиція сторони відповідача та надані нею докази, а невірно обрана форма правового захисту позивачки та відсутність доказів на підтвердження позовних вимог з її боку, суд прийшов до висновку , що у задоволенні заяви про стягнення витрат на правову допомогу в користь відповідачки слід відмовити. Суд вважає, що понесені сторонами витрати на правову допомогу є неспівмірними ні з ціною позову, ні з діями адвокатів на підтвердження правових позицій у даному спорі.

Керуючись ст.ст.16,277,278 ЦК України, ст.ст.10,12, 81,82,263,264,265 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в

У задоволенні позову ОСОБА_1 до фізичної особи -підприємця ОСОБА_3 про захист честі і гідності - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів безпосередньо до Львівського апеляційного суду.

Суддя Г. Б. Білінська