Провадження № 2/161/731/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 березня 2025 року місто Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого - судді Черняка В.В.,

за участю секретаря судового засідання Лук`янчук О.А.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання правочину недійсним,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач через свого представника звернулась до суду із вказаним позовом.

В обґрунтування вимог вказує, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її бабуся по материнській лінії ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , після смерті якої відкрилась спадщина на належне їй майно. За життя спадкодавець склала заповіт, згідно якого вона заповіла все належне їй на момент смерті майно ОСОБА_3 . Позивач прийняла спадщину у встановленому законом порядку. В процесі оформлення спадкових прав з`ясувалось, що є особа, яка вважає себе кредитором спадкодавці ( ОСОБА_4 ). Вимоги відповідача ґрунтуються на виданій йому 20.05.2015 року ОСОБА_5 розпискою, згідно якої вона позичила у ОСОБА_4 15 000 доларів США із обов`язком повернення на вимогу позикодавця (вимоги про стягнення боргу за розпискою на разі є предметом розгляду у суді, справа № 161/1995/23).

В свою чергу, позивач вказує, що згідно встановленої у справі 161/1995/23 інформації ОСОБА_4 мав офіційний дохід у розмірі 3494,40 грн. Відтак, відповідач позичив маловідомій особі (у якої свого часу винаймав кімнату, не маючи власного житла) суму коштів, яка у 261,7 разів перевищує розмір мінімальної заробітної плати, встановлений на 2015 рік. Крім того, щодо відповідача були наявні відкриті виконавчі провадження на незначну суму грошових коштів (виконавчі документи були повернуті стягувачу без виконання по причині відсутності майна, на яке може бути звернуто стягнення). Аналіз вказаного, свідчить про те, що ОСОБА_4 не міг володіти вказаною сумою коштів, в силу їх відсутності, а відтак, і правочин позики вчинений без наміру створення правових наслідків, які ним обумовленні, без конкретного терміну повернення коштів та без жодних додаткових нарахувань.

З огляду на вказане, ОСОБА_3 просить визнати недійсним як фіктивний (без застосування реституції) договір позики грошових коштів у розмірі 15 000 доларів США між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , за яким ОСОБА_5 було видано розписку, датовану 20.05.2015 року.

Ухвалою суду від 07.11.2024 року справу було прийнято до розгляду та відкрито провадження.

23.01.2025 року на адресу суду надійшов відзив представника відповідача в якому останній заперечує позов. Зазначає, що 23.12.2021 року ОСОБА_4 дізнався про смерть ОСОБА_5 . Протягом тривалого часу відомостей про спадкоємців ним отримано не було через конфіденційність інформації, що міститься у нотаріуса. 13.01.2023 року представнику ОСОБА_4 стало відомо про видачу свідоцтв про право на спадщину та про можливість звернутись до суду. В межах розгляду цивільної справи № 161/1995/23 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення боргу спадкодавця було проведена почеркознавча експертиза розписки ОСОБА_5 від 20.05.2025 року. Згідно висновку експерта від 01.07.2024 року рукописний текст в розписці виконаний ОСОБА_5 . Доводи про те, що офіційні доходи ОСОБА_4 свідчать про відсутність грошових надходжень станом на 2015 рік є безпідставними, адже відповідач міг мати заощадження, допомогу від близьких тощо. Крім того, відповідач регулярно виїздив на заробітки у Чехію, де перебуває і зараз. Звернення до суду із вказаним позовом є лише способом уникнення виконання зобов`язань за договором позики.

05.02.2025 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якій адвокат Матвіюк Н.Р. зазначає, що доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. У червні 2015 року ОСОБА_5 мало виповнитись 72 роки, тобто станом на травень 2015 року вона була людиною досить похилого віку. Крім того, 06.04.2018 року ОСОБА_5 було подано до Луцького МВ ГУНП у Волинській області заяву про скоєння злочину, в якій вона стверджувала, що ОСОБА_4 зловживаючи її довірою незаконно заволодій її однокімнатною квартирою АДРЕСА_1 . В ході досудового розслідування слідчим допитувався також і ОСОБА_4 , який жодного разу не згадував про надану позику.

В судовому засіданні представник позивача підтримала вимоги у повному обсязі, просила їх задовольнити.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечив, надав пояснення аналогічні викладеному у письмовому відзиві на позов.

Заслуживши пояснення учасників процесу та дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5 (бабуся позивача), що стверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 26.06.2021 року (а.с. 6).

Після смерті спадкодавця позивач прийняла спадщину (за заповітом) у встановленому законом порядку (а.с. 7-8).

06.02.2023 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу спадкодавця (підставою звернення особи до суду стала наявність невиконаних зобов`язань ОСОБА_5 щодо взятих у позику коштів у розмірі 15 000 доларів США, згідно розписки від 20.05.2015 року) (а.с.9-11, 12). Позов було прийнято до розгляду суддею Кихтюком Р.М. (цивільна справа №161/1995/23).

Предметом розглядуваної справи є питання визнання недійсним як фіктивного правочину щодо договору позики між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , оформленого розпискою.

Однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків стаття 11 ЦК України визначає договори та інші правочини.

Згідно з частинами першою, другою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 1047 ЦК України визначено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання.

З метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між сторонами правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18.09.2013 у справі № 6-63цс13, від 02.07.2014 у справі № 6-79цс1, від 11.11.2015 у справі № 6-1967цс15 та від 13.12.2017 у справі № 6-996цс17, які є незмінними та послідовними при вирішені аналогічних спорів Верховним Судом, та преюдиційно важливими для правильного вирішення заявлених вимог у межах даної цивільної справи.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Згідно зі статтею 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними в п. 24 постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

У фіктивних правовідносинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву.

Верховний Суд неодноразово зауважував, що позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Також, Верховний Суд зазначає, що основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) й дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

За умовами ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

З матеріалів справ вбачається, що в межах розгляду цивільної справи № 161/1995/23 була проведена судова почеркознавча експертиза спірного документу. Згідно висновку експерта № 1246, 1248-Е від 01.07.2024 року розписка ОСОБА_5 від 20.05.2015 року, виконана на одній стороні аркуша білого паперу формату А4. Рукописний текст, дата і підпис нанесенні за допомогою кулькової ручки фарбувальною речовиною барвником фіолетового кольору. В правому верхньому куті аркуша графітним олівцем барвником сірого кольору нанесений цифровий підпис «40». Рукописний текст та підпис у борговій розписці виконаний ОСОБА_5 .

Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає про отримання коштів, скріплює її своїм підписом, така розписка свідчить про реальний характер договору позики. У назві боргової розписки не обов`язково зазначати слово «позика», адже ключовим є зміст цього документа. Отже, письмове застереження, міститься в тексті договору, про завершену дію передання коштів позичальнику не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення.

Такий висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах висловлений Верховним Судом у постанові від 08 квітня 2021 року у справі №500/1755/17.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Однак, у даному випадку, позивачем не надано належних та достатніх доказів на підтвердження своїх вимог.

З матеріалів справи вбачається, що розглядувана розписка складена фізичною особою з повною цивільною дієздатністю на момент вчинення правочину особисто.

Підстави вважати, що волевиявлення ОСОБА_5 не відповідало її внутрішній волі на момент вчинення правочину відсутні, зворотного в ході розгляду справи судом не встановлено.

Позивачем не доведено фіктивність укладення договору через доведення необхідних ознак, а саме: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору сторонами; приховування справжніх намірів учасників правочину, у зв`язку із чим судом не встановлено наявність умислу на укладення сторонами фіктивного оспорюваного правочину, а доводи про те, що спірний договір позики укладався без мети їх реального виконання є припущенням, тому відсутні підстави визнання договору недійсними.

Посилання сторони на факт проведення досудового розслідування за заявою ОСОБА_5 щодо скоєння злочину шодо неї з боку ОСОБА_4 не може вважатись належним доказом фіктивності укладеного між вказаними сторонами договору правочину зважаючи на факт презумпції невинуватості особи та відсутність належного встановлення вини особи в судовому порядку.

Суд вважає непереконливими доводи сторони позивача щодо відсутності можливості ОСОБА_4 надати кошти у розглядуваній сумі в борг по причині низького рівня офіційних доходів за 2015 рік, вказане не може вважатись належним доказом фіктивності правочину.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження наявності умислу відповідача на укладення договору позики без наміру створення правових наслідків, які ними обумовлювалися.

Оскільки презумпція правомірності оскарженого правочину у встановленому законом порядку не спростована, судом не встановлено, що дії сторін спірного договору позики не відповідають критеріям добросовісності та справедливості, підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Згідно положень ст. 141 ЦПК України, судові витрати, у разі відмови у задоволенні позовних вимог, покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст. 16, 203, 204, 207, 215, 218, 234, 526, 626, 627, 638, 639, 1047, 1049, 1051 ЦК України, ст. 3-5, 7-13, 17, 43, 49, 60, 76-81, 211, 223, 258, 263, 264, 265, 268, 352 ЦПК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання правочину недійсним, відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо її не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 31 березня 2025 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області В.В. Черняк