ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 632/448/24
Номер провадження 22-ц/818/604/25
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 березня 2025 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Мальованого Ю.М.,

суддів: Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,

за участю:

секретаря судового засідання Супрун Я.С.,

представника позивачки адвоката Габор В.В.,

представника відповідача адвоката Чернишової О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 18 вересня 2024 року та додаткове рішення Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 01 жовтня 2024 року в складі судді Кочнєва О.В. по справі № 632/448/24 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, визнання права власності на частину житлового будинку та земельної ділянки і стягнення коштів в рахунок поділу спільного майна подружжя та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів в рахунок поділу спільного майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2024 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, визнання права власності на частину житлового будинку та земельної ділянки і стягнення коштів в рахунок поділу спільного майна подружжя.

Позовна заява мотивована тим, що вони з ОСОБА_1 перебували у шлюбі з 20 листопада 1999 року, який розірвано рішенням Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 16 лютого 2023 року, що набрало законної сили 21 березня 2023 року.

Під час перебування у шлюбі 21 липня 2006 року за спільні кошти ними було придбано житловий будинок та земельну ділянку для його обслуговування площею 0,0777 га, кадастровий номер :02:003:0145, за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на які було зареєстровано за ОСОБА_1 . Наразі вони з відповідачем не можуть дійти згоди щодо поділу майна, він не пускає її до будинку, порушує її право власності.

Просила визнати житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 10592538) та земельну ділянку з кадастровим номером :02:003:0145, за вказаною адресою, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,0777 га, спільною сумісною власністю ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 як такі, що набуті в період шлюбу; здійснити поділ вказаного житлового будинку та земельної ділянки шляхом визнання за кожним права власності по 1/2 частці з припиненням права спільної сумісної власності на цей житловий будинок та земельну ділянку; стягнути з ОСОБА_1 на її користь понесені судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 4287,92 грн, за складання звітів про оцінку майна в розмірі 3000,00 грн, за надання правничої допомоги 15 000,00 грн, а всього 22 287,92 грн.

30 квітня 2024 року від представниці ОСОБА_1 - адвоката Чернишової О.Ю. надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просив відмовити у задоволенні позову та стягнути на його користь судові витрати на правничу допомогу в розмірі 15 500,00 грн. Відзив мотивовано тим, що у власності подружжя перебував також автомобіль Nissan Qashqai, 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , зареєстрований на його ім`я, щодо якого подружжям було досягнуто згоди про передачу його у власність ОСОБА_2 замість спірного нерухомого майна, для чого він надав ОСОБА_2 довіреність від 05 січня 2023 року. Вказаний автомобіль ОСОБА_2 відчужила 22 грудня 2023 року, гроші від продажу автомобіля він не отримував, однак його вартість має враховуватись при поділі майна.

Також 30 квітня 2024 року від представниці ОСОБА_1 - адвоката Чернишової О.Ю. надійшла зустрічна позовна заява, мотивована вищевказаними обставинами щодо продажу ОСОБА_2 автомобіля Nissan Qashqai, 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_1 . ОСОБА_1 просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь грошову компенсацію в сумі 198 344,00 грн, що становить 1/2 вартості відчуженого автомобіля Nissan Qashqai, 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , який був спільним майном подружжя, а також судові витрати, що складаються з судового збору в розмірі 1983,44 грн та витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 15 500,00 грн.

18 травня 2024 року від представниці позивачки за первісним позовом ОСОБА_2 адвоката Габор В.В. надійшла заява про зміну предмету позову, яка по суті є заявою про збільшення позовних вимог.

Заява мотивована тим, що окрім вищезазначеного спірного нерухомого майна подружжям ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за час шлюбу за рахунок спільних коштів було придбано автомобіль Mitsubishi ASX, 2012 року випуску, державний номер НОМЕР_2 , право власності на який 05 грудня 2017 року було зареєстровано за ОСОБА_1 . Також ними було придбано автомобіль Nissan Qashqai, 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_1 . Між подружжям існувала домовленість, що після розірвання шлюбу автомобіль Mitsubishi ASX залишиться у власності і користуванні ОСОБА_1 , а автомобіль Nissan Qashqai - ОСОБА_2 , однак відповідач порушив цю домовленість, ініціювавши зустрічний позов. Враховуючи, що автомобіль Mitsubishi ASX фактично перебуває у володінні і користуванні ОСОБА_1 , вона має право на отримання 1/2 грошової компенсації середньої ринкової вартості цього майна, що є спільною власністю, у розмірі 222 522,68 грн.

Просила:

визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , земельну ділянку з кадастровим номером :02:003:0145, за вказаною адресою, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,0777 га, автомобіль марки Mitsubishi ASX, 2012 року випуску, державний номер НОМЕР_2 ;

у порядку поділу майна подружжя визнати за нею право власності на 1/2 частину вказаних житлового будинку і земельної ділянки;

стягнути з ОСОБА_1 на її користь в рахунок компенсації вартість 1/2 частини автомобіля Mitsubishi ASX, 2012 року випуску, 222 522,68 грн;

стягнути з ОСОБА_1 судові витрати: 6068,10 грн по сплаті судового збору, 15 000,00 грн на професійну правничу допомогу та 3000,00 грн за проведення грошової оцінки майна.

04 червня 2024 року від представниці позивачки за первісним позовом ОСОБА_2 адвоката Габор В.В. надійшов відзив на зустрічну позовну заяву, в якому вона просила відмовити у задоволенні зустрічного позову та стягнути з ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 24 618,10 грн. Відзив мотивовано тим, що між подружжям не було домовленості, за якою у власності ОСОБА_2 залишається автомобіль Nissan Qashqai, 2008 року випуску, замість 1/2 частини нерухомого майна. Визначена ОСОБА_1 вартість автомобіля Nissan Qashqai, 2008 року випуску, у сумі 396 688,00 грн є завищеною та необґрунтованою. Також виклала заперечення проти розміру понесених ним судових витрат.

05 червня 2024 року від представниці ОСОБА_1 - адвоката Чернишової О.Ю. надійшла заява про уточнення та збільшення зустрічних позовних вимог.

Заява мотивована тим, що дійсно спільним майном подружжя є автомобіль Mitsubishi ASX, 2012 року випуску, державний номер НОМЕР_2 , придбаний 05 грудня 2017 року, ринковою вартістю на день звернення із заявою в сумі 445 045,35 грн. Проте наразі він вказаним автомобілем не користується, за домовленістю з ОСОБА_2 автомобіль понад два роки перебуває у володінні і користуванні їх старшого повнолітнього сина, та він не претендує на те, щоб забрати його і залишити собі. Тому він виражає свою згоду на отримання від ОСОБА_2 як іншої співвласниці автомобіля грошової компенсації 1/2 частини його вартості, що складає 222 522,68 грн.

Просив у порядку поділу спільно нажитого майна подружжя стягнути з ОСОБА_2 на його користь грошову компенсацію в сумі 198 344,00 в розмірі 1/2 вартості відчуженого без його відома та згоди автомобіля Nissan Qashqai, 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , а також грошову компенсацію в сумі 222 522,68 грн у розмірі 1/2 вартості автомобіля Mitsubishi ASX, 2012 року випуску, державний номер НОМЕР_2 , а право власності на вказаний автомобіль визнати за ОСОБА_2 , припинивши право спільної сумісної власності на даний автомобіль, а також стягнути судові витрати, що складаються з судового збору в розмірі 1983,44 грн та 2225,22 грн та витрат на правничу допомогу в розмірі 15 500,00 грн.

10 червня 2024 року від представниці позивачки за первісним позовом ОСОБА_2 адвоката Габор В.В. надійшли заперечення на заяву про збільшення зустрічних позовних вимог, в яких вона просила залишити вказану заяву без розгляду, оскільки заявлено нові вимоги замість збільшення раніше заявленої вимоги.

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 18 вересня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 :

- житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 ;

- земельну ділянку з кадастровим номером :02:003:0145, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,0777 га;

- автомобіль марки «Mitsubishi», моделі «Asx», 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та 1/2 частину земельної ділянки з кадастровим номером :02:003:0145, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,0777 га, припинивши спільну сумісну власність сторін на вказане майно.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 в рахунок компенсації вартість 1/2 частини автомобіля марки «Mitsubishi», моделі «Asx», 2012 року випуску, у розмірі 180 000,00 грн.

В іншій частині у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати у справі, які складаються із судового збору у розмірі 5727,92 грн, з яких за немайнову вимогу про визнання майна спільним сумісним у розмірі 1211,20 грн, за майнову вимогу про визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку та земельної ділянки у розмірі 3076,72 грн та 1440,00 грн - за майнову вимогу про стягнення компенсації за вартість 1/2 частини автомобіля марки «Mitsubishi», моделі «Asx», 2012 року випуску, а також 3000,00 грн витрат за проведення грошової оцінки нерухомого майна сторін у справі, а загалом 8727,92 грн.

В іншій частині у стягненні судових витрат у вигляді сплаченого судового збору на користь ОСОБА_2 відмовлено.

Позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в рахунок компенсації відчуженого без згоди ОСОБА_1 1/2 частини автомобіля марки «Nissan», моделі «Qashqai», 2008 року випуску, який був спільним майном подружжя, 180 000,00 грн.

В іншій частині у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у справі, які складаються із судового збору у розмірі 1800,00 грн за вимогу про стягнення вартості автомобіля, який був відчужений ОСОБА_2 без згоди ОСОБА_1 .

В іншій частині у стягненні судових витрат у вигляді сплаченого судового збору на користь ОСОБА_1 відмовлено.

Питання розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу, заявлених кожною із сторін у розмірі 15 500,00 грн, вирішити після надходження відповідних доказів їх понесення та вартості у порядку, визначеному частиною 8 статті 141 ЦПК України.

Рішення суду мотивовано тим, що спірне нерухоме майно є об`єктом спільної сумісної власності, що підлягає поділу між сторонами у рівних частках. Автомобіль марки «Mitsubishi», моделі «Asx», 2012 року випуску, який фактично перебуває у користуванні сина сторін, також є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, перебуває у власності ОСОБА_1 , який не надав доказів того, що він не вирішує долю вказаного автомобіля самостійно, тому ОСОБА_2 має право на компенсацію 1/2 частини його вартості, визначеної судом у розмірі 180 000,00 грн. Автомобіль марки «Nissan», моделі «Qashqai», 2008 року випуску, відчужений ОСОБА_2 , отримані кошти не були поділені між сторонами після його продажу, а тому ОСОБА_1 має право на компенсацію половини його вартості, яка також визначена судом в розмірі 180 000,00 грн.

23 вересня 2024 року представниця ОСОБА_1 - адвокат Чернишова О.Ю. подала до суду заяву про ухвалення додаткового рішення.

Заява мотивована тим, що судом не вирішено питання про стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 15 000,00 грн, які підтверджуються договором про надання правової допомоги від 15 квітня 2024 року, додатком до цього договору і актом виконаних робіт від 19 вересня 2024 року.

Просила ухвалити додаткове рішення по справі, яким стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 15 000,00 грн.

Також 23 вересня 2024 року представниця ОСОБА_2 - адвокат Габор В.В. подала заяву про ухвалення додаткового рішення.

Заява мотивована тим, що судом не вирішено питання про стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 16 500,00 грн, з яких 5000,00 грн витрати на допомогу адвоката Поліщук І.Б., 11 500,00 грн - витрати на допомогу адвоката Габор В.В., які підтверджуються договором від 12 травня 2024 року та додатковою угодою до цього договору, актом виконаних робіт та квитанцією від 18 вересня 2024 року.

Просила стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 16 500,00 грн.

Додатковим рішенням Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 01 жовтня 2024 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 15 000,00 грн відмовлено через не понесення вказаних витрат. Заяву ОСОБА_2 про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 16 500,00 грн задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5000,00 грн. У іншій частині у задоволенні заяви ОСОБА_2 про стягнення витрат на професійну правничу допомогу відмовлено через недоведеність.

Додаткове рішення суду мотивоване тим, що вимоги ОСОБА_1 про стягнення витрат на професійну правничу допомогу задоволенню не підлягають, оскільки ним не надано доказів оплати послуг адвоката. Вимоги ОСОБА_2 підлягають задоволенню лише частково, на суму 5000,00 грн, оскільки оплата послуг на таку суму підтверджується квитанцією, натомість довідка-квитанція від 18 вересня 2024 року на суму 11 500,00 грн не відповідає вимогам до первинного бухгалтерського та податкового документа.

На вказані судові рішення 19 жовтня 2024 року через систему «Електронний суд» представниця ОСОБА_1 - адвокат Чернишова О.Ю. до суду апеляційної інстанції подала апеляційну скаргу, в якій просила: скасувати рішення Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 18 вересня 2024 року в частині задоволення вимог про стягнення з ОСОБА_1 коштів в рахунок компенсації вартості 1/2 частини автомобіля « Мitsubishі» 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , у розмірі 180 000,00 грн та відмовити у задоволенні вказаних позовних вимог; ухвалити нове рішення, яким задовольнити зустрічні позовні вимоги щодо вказаного автомобіля, а саме стягнути на його користь грошову компенсацію в сумі 222 522, 68 грн, а право власності на вказаний автомобіль визнати за ОСОБА_2 , припинивши право спільної сумісної власності на даний автомобіль; скасувати додаткове рішення Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 01 жовтня 2024 року в частині відмови у задоволенні заяви ОСОБА_1 про стягнення витрат на професійну правничу допомогу та прийняти нове рішення, яким задовольнити його заяву; стягнути судові витрати, в тому числі витрати на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції, судовий збір.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд помилково стягнув з нього компенсацію за 1/2 частину вартості автомобіля «Мitsubishі» 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , не припинивши право спільної сумісної власності на даний об`єкт , як цього вимагає ст.365 ЦК України, та не виділивши цей автомобіль йому у власність. ОСОБА_2 не заявила вимоги про припинення її права на частку у спільному сумісному майні щодо автомобіля, тому суд мав відмовити їй у стягненні компенсації. Формулювання її позовних вимог не узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного суду від 24 березня 2021 року по справі № 501/2211/18. Суд не врахував, що він заперечував проти виділення автомобіля у його власність, а також бажав отримати компенсацію замість 1/2 частки вказаного майна, припинивши при цьому право спільної власності на спірний автомобіль, оскільки він не знаходиться в його користуванні, а фактично подарований та знаходиться в користуванні старшої повнолітньої дитини подружжя - ОСОБА_3 в м. Києві, що не заперечувала і сама ОСОБА_2 . Також суд дійшов необґрунтованого висновку про відмову йому у стягненні судових витрат, адже витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/ третьою особою, чи тільки має бути сплачено. Витрати на професійну правничу допомогу у сумі 15 000,00 грн підтверджуються належними доказами, такий їх розмір відповідає критеріям розумності і реальності

06 грудня 2024 року представниця ОСОБА_2 - адвокат Габор В.В. подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просила залишити її без задоволення, а рішення та додаткове рішення суду - без змін. Відзив мотивовано тим, що висновки суду першої інстанції жодним чином не суперечать правовим висновкам Верховного Суду, викладеним у постанові від 24 березня 2021 року по справі №501/2211/18. Право на частку у праві спільної власності у співвласника, який отримав компенсацію, припиняється з дня її отримання. Тобто, пред`явлення вимоги щодо припинення права на частку не вимагається, з огляду на наявність механізму такого припинення, який визначений ст.364 ЦК України. Запропонований судом першої інстанції спосіб поділу майна відповідає презумпції рівності часток кожного з подружжя, оскільки направлений на уникнення необхідності повторного звернення до суду з метою вжиття додаткових засобів захисту. Обрання судом при вирішенні спору варіанту поділу майна подружжя, при наявності вимоги про його поділ, відмінного від того, про який просив позивач, не може бути розцінене як вихід судом за межі позовних вимог. Спірний автомобіль на праві власності зареєстрований за ОСОБА_1 , він фактично є власником та користувачем вказаного майна, а тому має можливість в будь-який час та за будь-яких обставин розпорядитись вказаним транспортним засобом у належний для себе спосіб. Факт порушення, невизнання чи оспорення права ОСОБА_1 на вищевказане майно виключається. Розрахунок судових витрат, які заявлені представником ОСОБА_1 , є завищеним, необґрунтованим та непропорційним реальному обсягу послуг, наданих адвокатом. Зустрічна позовна заява містить лише посилання на документи, надані самим ОСОБА_1 та долучені ОСОБА_2 до первинного позову. Тобто формування доказової бази не складало для адвоката жодних труднощів. Крім того, в обґрунтування зустрічного позову та відзиву на позов представник ОСОБА_1 наводить однакові доводи та аргументи, посилається на одній й ті самі норми законодавства. Вартість консультації та опрацювання правової бази в сумі 1500,00 грн є надміру визначеною та непропорційною кількості часу, фактично витраченого адвокатом. Складення адвокатських запитів є не ефективним та не сприяло досягненню позитивного результату. Витрати на друк, копіювання, поштові відправлення та витрати, пов`язані з прибуттям до суду, не підлягають відшкодуванню, адже не є видом адвокатських послуг. Вказала, що попередній розрахунок витрат ОСОБА_2 у зв`язку з розглядом справи в апеляційній інстанції складає 6000,00 грн - витрати на правничу допомогу адвоката.

Судові повістки-повідомлення про розгляд справи 27 березня 2025 року надіслані апеляційним судом на адреси учасників справи:

Повістка на ім`я ОСОБА_2 повернута на адресу апеляційного суду з відміткою від 13 грудня 2024 року «адресат відсутній за вказаною адресою», що у відповідності до пункту 3 частини 8 статті 128 ЦПК України є днем вручення судової повістки (а.с. 109-110 том 2).

Представницею ОСОБА_2 - адвокатом Габор В.В. отримано в електронному кабінеті 26 листопада 2024 року (а.с. 87 том 2).

ОСОБА_1 отримано поштою 03 грудня 2024 року (а.с. 94 том 2).

Представницею ОСОБА_1 - адвокатом Чернишовою О.Ю. отримано в електронному кабінеті 26 листопада 2024 року (а.с. 86 том 2).

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача адвоката Чернишову О.Ю., яка підтримала апеляційну скаргу, представника позивачки адвоката Габор В.В., яка проти скарги заперечувала, перевіривши законність і обґрунтованість рішення та додаткового рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід задовольнити частково, виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі з 20 листопада 1999 року.

Від шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мають синів ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 12, 13, 17 том 1).

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 16 лютого 2023 року у справі № 632/18/23 розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Рішення набрало законної сили 21 березня 2023 року (а.с. 14 том 1).

За час перебування у шлюбі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 набули право власності на житловий будинок та земельну ділянку з кадастровим номером :02:003:0145, площею 0,0777 га, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 21 липня 2006 року № 1-1622. Право власності на вказане майно зареєстровано за ОСОБА_1 у визначеному на час виникнення спірних правовідносин порядку у КП «Первомайське БТІ» (а.с.18-21 том 1).

Зі звіту про оцінку майна від 29 лютого 2024 року вбачається, що ринкова вартість житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , площею 59,2 кв м, становить 511 830,00 грн (а.с. 30-43 том 1).

Зі звіту про експертну грошову оцінку від 29 лютого 2024 року вбачається, що ринкова вартість земельної ділянки з кадастровим номером :02:003:0145, площею 0,0777 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , становить 97 513,50 грн (а.с. 44-60 том 1).

За оцінку майна та земельної ділянки ОСОБА_2 сплачено 3000,00 грн, що підтверджується квитанцією № 931884 від 29 лютого 2024 року (а.с. 61 том 1).

Крім того, за час шлюбу на ім`я ОСОБА_1 було придбано автомобілі: 08 грудня 2002 року автомобіль марки «Nissan», моделі «Qashqai», 2008 року випуску, та 05 грудня 2017 року автомобіль марки «Mitsubishi», моделі «Asx», 2012 року випуску, що підтверджується листом РСЦ ГСЦ МВС в Харківській, Полтавській та Сумській областях від 15 травня 2024 року № 31/32-905, копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 , копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 (а.с. 141, 177, 241 том 1).

21 грудня 2023 року автомобіль марки «Nissan», моделі «Qashqai», 2008 року випуску, VIN-код - НОМЕР_5 , був відчужений ОСОБА_2 як представницею власника ОСОБА_1 на підставі довіреності від 05 січня 2023 року за договором купівлі-продажу 6342/2023/4211076 у ТСЦ 6342 РСЦ у Харківській області ГСЦ МВС України покупцю ОСОБА_6 за 380 000,00 грн (а.с. 98, 116, 234-241 том 1).

Рішення суду оскаржується ОСОБА_1 лише в частині поділу автомобіля «Mitsubishi», моделі «Asx», 2012 року випуску, шляхом стягнення з нього на користь ОСОБА_2 грошової компенсації вартості її частки.

У частині 1 статті 60 СК України зазначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до частини 1 статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно із частинами 2 та 3 статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина 1 статті 70 СК України).

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини 1, 2 статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина 2 статті 364 ЦК України).

Відповідно до статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено угодою між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Тлумачення положень статті 71 СК України дає підстави для висновку про те, що частини четверта та п`ята цієї статті виступають як єдиний правовий механізм захисту інтересів того з подружжя, який погоджується на компенсацію належної йому частки у спільному майні за рахунок іншого з подружжя, з подальшим припиненням права власності на цю частку.

Принцип обов`язкового отримання згоди особи на присудження їй грошової компенсації, крім випадків, передбачених ЦК України (стаття 365 цього Кодексу), у першу чергу застосовується до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до суду з вимогами про припинення права іншого з подружжя на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації. Гарантуючи, що компенсація буде виплачена, позивач вносить необхідну суму на депозитний рахунок суду.

У пунктах 1-3 частини 1 статті 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим.

Правовідносини, в яких позивач просить припинити не право власності відповідача у спільному майні з виплатою компенсації, а своє право на частку в майні з отриманням компенсації на свою користь, є відмінними за своєю природою і регулюються статтею 364 ЦК України, яка передбачає, що співвласник, частка якого в майні не може бути виділена в натурі, має право на отримання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки.

Частинами 1-2 статті 364 ЦК України передбачено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина 2 статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

Отже, у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач, не вимагається обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 24 березня 2021 року у справі № 501/2211/18 (провадження № 61-19084св20), від 07 квітня 2021 року у справі № 757/64512/16-ц (провадження № 61-11187св20), від 18 травня 2021 року у справі № 725/3818/19 (провадження № 61-11831св20).

Таким чином, у випадку, коли один із співвласників погодився отримати грошову компенсацію замість своєї частки в спільному майні, а інша сторона не погодилася її добровільно виплачувати з будь-якої причини, зацікавлений в одержанні замість своєї частки у майні грошової компенсації співвласник звертається до суду з позовом на підставі статті 364 ЦК України.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21) також зауважувала, що приписи частин 4 та 5 статті 71 СК України і статті 365 ЦК України з урахуванням принципу розумності (пункт 6 частини 1 статті 3 ЦК Украйни) треба розуміти так: (а) правила про необхідність попереднього внесення коштів на депозитний рахунок суду стосуються тих випадків, коли позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) згідно зі статтею 365 ЦК України заявив вимогу про припинення права відповідача на частку у спільній власності (такі кошти забезпечують отримання відповідачем грошової компенсації); (б) якщо позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) таку вимогу не заявив (а вимагає, наприклад, поділити неподільну річ шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на цю річ), то підстави для внесення ним відповідної суми коштів на депозитний рахунок суду відсутні.

При вирішенні спору про поділ майна, суд може не погодитися із запропонованим варіантом поділу такого майна та провести його поділ у інший спосіб, враховуючи інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставин, що мають істотне значення. Таким чином, обрання судом при вирішенні спору варіанту поділу майна подружжя, при наявності вимоги про його поділ, відмінного від того, про який просив позивач, не може бути розцінене як вихід судом за межі позовних вимог, оскільки позовна вимога - це поділ майна подружжя і вона є незмінною при будь-якому варіанті його поділу.

Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 615/1364/16-ц, провадження № 61-6575св19, від 17 серпня 2022 року у справі № 522/8676/20, провадження № 61-1714св22, від 17 січня 2024 року у справі № 522/17831/20 (провадження № 61-7951св23).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21) вказано, що коли особа звернулася до суду за захистом її порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або інтересу, а суд позов задовольнив, виконання його рішення має настільки, наскільки це можливо, відновити стан позивача, який існував до порушення його права та інтересу, чи не допустити таке порушення. Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них подальшого вчинення узгоджених дій для вичерпання конфлікту. Крім того, спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58)).

У разі поділу спільної сумісної власності необхідно настільки, наскільки це можливо, встановити, для кого зі сторін спору майно, яке є предметом поділу, має більше значення, враховуючи різні обставини його набуття та використання сім`єю (див. пункт 66.1 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21).

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу 2 частини 1 статті 71 СК України).

Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання.

Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63)).

Матеріали справи свідчать про те, що спірне майно, а саме автомобіль «Мitsubishі» 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , набуте сторонами у шлюбі за спільні кошти, що сторони визнають; є спільною сумісною власністю подружжя; частки майна дружини та чоловіка є рівними, адже інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначене неподільне майно підлягає поділу з урахуванням положень статті 70 СК України та статті 364 ЦК України.

Встановивши зазначені обставини суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про визнання спірного автомобіля Мitsubishі» 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 спільною сумісною власністю подружжя та стягнув в порядку його поділу з ОСОБА_1 , за яким зареєстроване право власності на цей автомобіль, на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію його вартості - 1/2 частки у праві власності на нього. Доводів щодо незгоди з визначеною судом вартістю частки в розмірі 180 000,00 грн сторони не висловили.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо того, що суд помилково стягнув з нього компенсацію за 1/2 частину вартості автомобіля «Мitsubishі» 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , не припинивши право спільної сумісної власності на даний об`єкт, як цього вимагає ст. 365 ЦК України, та не виділивши цей автомобіль йому у власність, колегія суддів вважає безпідставними, адже право власності на вказаний автомобіль і так зареєстроване за ним, а задоволення вимоги про поділ майна як спільної сумісної власності саме собою свідчить про припинення правового режиму спільної сумісної власності на такий об`єкт. У разі отримання компенсації право на частку у праві спільної власності припиняється у силу закону, а саме на підставі приписів частини 2 статті 364 ЦК України, та не потребує додаткового вирішення в судовому рішенні. Тому в суду першої інстанції не було підстав для зазначення в резолютивній частині рішення про припинення режиму спільної власності щодо спірного майна.

Подібний за змістом висновок міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20), постановах Верховного Суду від 28 грудня 2022 року у справі № 463/1760/19 (провадження № 61-6451св22), від 21 лютого 2024 року у справі № 713/1429/21 (провадження № 61-10392св23).

Крім того, у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21) Велика Палата Верховного Суду виснувала, що внаслідок виділення неподільної речі у власність відповідачу і стягнення грошової компенсації вартості частки у праві спільної сумісної власності на це майно на користь позивача право спільної сумісної власності на майно припиняється. Окрема вимога припинити право спільної сумісної власності є неефективним способом захисту.

Висновки суду першої інстанції не суперечать висновкам, викладеним у постанові Верховного Суду від 24 березня 2021 року по справі №501/2211/18, на яку посилався ОСОБА_1 , в якій також вирішено питання про поділ транспортного засобу, який є спільним майном подружжя, шляхом стягнення з одного з подружжя на користь іншого вартості належної йому частки у спільному майні.

Доводи ОСОБА_1 щодо того, що він заперечував проти виділення автомобіля у його власність, а також бажав отримати компенсацію замість 1/2 частки вказаного майна, припинивши при цьому право спільної власності на спірний автомобіль, оскільки автомобіль фактично перебуває у користуванні повнолітнього сина сторін, колегія суддів відхиляє з урахуванням того, що право власності на спірний автомобіль зареєстроване саме за ОСОБА_1 , позивачкою за первісним позовом, як іншим з подружжя, автомобіль не використовується, а фактична передача майна у користування сину не перешкоджає ОСОБА_1 у будь-який момент розпорядитись цим майном.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, надавши належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, встановивши обсяг спільно нажитого сторонами за час шлюбу майна, з`ясувавши джерело і час його придбання, врахувавши презумпцію рівності часток, а також положення статті 71 СК України, встановивши, що спірний автомобіль зареєстрований за ОСОБА_1 , є неподільною річчю, дійшов вірного висновку про поділ транспортного засобу, який є спільним майном подружжя, шляхом стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 вартості належної їй 1/2 частки у спільному майні подружжя.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Оскільки рішення суду перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія визнає, що рішення в оскаржуваній частині ухвалено судом з додержанням норм матеріального і процесуального права, що є підставою для залишення його без змін.

В іншій частині рішення суду не оскаржувалось та не переглядалось.

Щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 в частині оскарження додаткового рішення суду колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Статтею 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно вимог статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі, гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі, впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19).

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

Як вбачається з матеріалів справи, інтереси ОСОБА_1 представляла адвокат Чернишова О.Ю. на підставі договору про надання правової (правничої) допомоги б/н від 15 квітня 2024 року та ордеру серія АХ № 1185288 від 27 квітня 2024 року (а.с. 30-31 том 2).

Додатком № 1 від 15 квітня 2024 року до вказаного договору передбачено, що гонорар адвоката за надання правничої допомоги клієнту визначається у фіксованому розмірі із такого розрахунку: 500,00 грн вивчення матеріалів та проведення правового аналізу для складання відзиву, зустрічної позовної заяви; 1500,00 грн консультація, опрацювання правової бази, що регулює відносини між позивачем та відповідачем, формування правової позиції по веденню справи, формування переліку необхідних доказів для відзиву та зустрічної позовної заяви, складення запитів адвоката; 4000,00 грн складення відзиву та зустрічної позовної заяви; 2000,00 грн складення відповіді на відзив чи іншого документу по суті спору (заява про уточнення, збільшення, зменшення позовних вимог, мирова угода тощо); 1000,00 грн складення клопотання про витребування доказів та інших клопотань процесуального характеру; 1500,00 грн за судове засідання - представлення інтересів клієнта у суді, 500,00 грн витрати на друк, копіювання, поштові відправлення та витрати, пов`язані з прибуттям до суду (а.с. 31 зворот том 2).

18 вересня 2024 року судом першої інстанції ухвалено рішення по суті спору, яким частково задоволено вимоги первісного та зустрічного позовів.

23 вересня 2024 року, тобто у межах передбаченого частиною 8 статті 141 ЦПК України строку, представниця ОСОБА_1 подала до суду заяву про ухвалення додаткового рішення.

З долученого до заяви акту виконаних робіт № 1 від 19 вересня 2024 року до договору про надання правової (правничої) допомоги б/н від 15 квітня 2024 року вбачається, що адвокат Чернишова О.Ю. надала клієнту ОСОБА_1 наступні послуги в цілому на суму 15 000,00 грн: 500,00 грн вивчення матеріалів та проведення правового аналізу для складання позовної заяви; 1500,00 грн консультація, опрацювання правової бази, що регулює відносини між позивачем та відповідачем, складання запитів адвоката для формування правової позиції по веденню справи, формування переліку необхідних доказів для відзиву та зустрічної позовної заяви, складення запитів адвоката; 4000,00 грн складення відзиву та зустрічної позовної заяви; 1500,00 грн складення заяви про уточнення та збільшення позовних вимог; 1000,00 грн складення клопотання про витребування доказів, про виклик свідків та інших клопотань процесуального характеру; 6000,00 грн (1500,00 грн за судове засідання) - представлення інтересів клієнта у суді, участь у судових засіданнях 24 червня 2024 року, 07 серпня 2024 року, 29 серпня 2024 року, 18 вересня 2024 року, 500,00 грн витрати на друк, копіювання, поштові відправлення та витрати, пов`язані з прибуттям до суду. Оплата гонорару здійснюється після підписання акту приймання-передачі наданих послуг, гонорар сплачується клієнтом протягом 30 робочих днів з дати набрання чинності судовим рішенням у справі (а.с. 32 том 2).

Відмовляючи у задоволенні вимог ОСОБА_1 про стягнення витрат на правничу допомогу суд першої інстанції виходив з того, що ним не надано доказів оплати послуг адвоката.

Колегія суддів з таким висновком суду першої інстанції не погоджується.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц та в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 міститься правовий висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Аналогічні висновки наведено також в постановах Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 та від 11 листопада 2020 року у справі № 673/1123/15-ц.

Отже, за наявності договору про надання правничої допомоги та доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості (акту виконаних робіт) суд першої інстанції мав вирішити питання щодо розподілу судових витрат на правничу допомогу, незважаючи на відсутність доказів оплати послуг адвоката.

Разом з тим, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі її витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи, зокрема, на складність справи, витрачений адвокатом час.

Наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Схожі висновки викладено в постановах Верховного Суду від 02 липня 2020 року у справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19), від 31 липня 2020 року у справі № 301/2534/16-ц (провадження № 61-7446св19), від 30 вересня 2020 року у справі № 201/14495/16-ц (провадження № 61-22962св19), від 23 травня 2022 року у справі № 724/318/21 (провадження № 61-19599св21).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19), від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22)).

Матеріалами справи дійсно підтверджується надання адвокатом Чернишовою О.Ю. правничої допомоги ОСОБА_1 у вигляді складання і подання адвокатських запитів, відзиву, зустрічної позовної заяви, заяви про уточнення та збільшення позовних вимог, клопотання про витребування доказів, а також участі у судових засіданнях 24 червня 2024 року, 07 серпня 2024 року, 29 серпня 2024 року, 18 вересня 2024 року.

Водночас, послуги з вивчення матеріалів та проведення правового аналізу, консультації, опрацювання правової бази фактично охоплюються послугою зі складання відзиву та зустрічної позовної заяви. Доводи відзиву і зустрічної позовної заяви дублюють одне одного. З урахуванням складності та категорії справи (поділ майна подружжя), обсягу доказів, наявності сталої судової практики, колегія суддів вважає, що складання процесуальних документів у справі не вимагало від професійного адвоката значних витрат часу та зусиль.

Покладення на іншу сторону витрат на послуги адвоката щодо складання клопотання про допит свідка є безпідставним, адже свідок не допитувався, оскільки його явку не забезпечив ОСОБА_1 .

Витрати на друк і копіювання документів є суто технічними, а доказів щодо розміру витрат адвоката, пов`язаних з прибуттям до суду (вартості квитків на транспорт, пального тощо) представницею ОСОБА_1 не надано.

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що розмір витрат на послуги адвоката, про відшкодування яких просить ОСОБА_1 (15 000,00 грн), не відповідає обсягу виконаної роботи та витраченому адвокатом часу.

Отже, враховуючи, що зустрічний позов ОСОБА_1 судом першої інстанції задоволено частково (на 42,77%), з урахуванням обсягу та складності наданих йому послуг з правничої допомоги протягом розгляду справи, категорії справи, обсягу доказів, принципів співмірності та розумності судових витрат, критерію реальності адвокатських витрат, заперечень ОСОБА_2 проти розміру судових витрат, колегія суддів дійшла висновку, що додаткове рішення суду в оскаржуваній частині підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судових витрат на надання правничої допомоги в розмірі 5000,00 грн.

В іншій частині додаткове рішення суду не оскаржувалось та не переглядалось.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13 статті 141 ЦПК України).

Зважаючи на те, що рішення суду по суті спору залишено без змін, та за подання апеляційної скарги в частині оскарження додаткового рішення суду судовий збір не стягується, підстав для перерозподілу судового збору у суду апеляційної інстанції немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 374, 375, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 18 вересня 2024 року в оскаржуваній частині залишити без змін.

Додаткове рішення Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 01 жовтня 2024 року в частині відмови у задоволенні заяви ОСОБА_1 про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 15 000,00 грн скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Заяву ОСОБА_1 про стягнення витрат на професійну правничу допомогу - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_6 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_7 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) судові витрати на професійну правничу допомогу, надану при розгляді справи судом першої інстанції, в розмірі 5000 (п`ять тисяч) грн 00 коп.

В іншій частині у задоволенні заяви ОСОБА_1 про стягнення витрат на професійну правничу допомогу відмовити.

У частині розгляду заяви ОСОБА_2 про стягнення витрат на професійну правничу допомогу додаткове рішення суду не оскаржувалось та не переглядалось.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 31 березня 2025 року.

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук