Справа № 950/316/25
Провадження № 2/950/296/25
ЛЕБЕДИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 березня 2025 року м. Лебедин

Лебединський районний суд Сумської області у складі судді Косолапа В.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у приміщенні суду в м. Лебедин цивільну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Свеа Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Свеа Фінанс» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 у якому просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором від 09.09.2020 № Е07.23524.007006432 в розмірі 22186,37 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 09.09.2020 між АТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір від 09.09.2020 № Е07.23524.007006432, на підставі якого відповідачу надано кредит в розмірі 16700,00 грн.

На підставі договору факторингу від 25.07.2023, укладеного між ТОВ «Свеа Фінанс» та АТ «Ідея банк», АТ «Ідея Банк» відступило свої права вимоги, а ТОВ «Свеа Фінанс» набуло право вимоги за первинним договором, в розмірі заборгованості боржника перед АТ «Ідея Банк», визначеною в реєстрі боржників. В тому числі за даним договором факторингу позивачу було відступлено право вимоги за заборгованістю ОСОБА_1 перед АТ «Ідея Банк» за договором від 09.09.2020 № Е07.23524.007006432.

ТОВ «Свеа Фінанс» набуло право грошової вимоги до відповідача на суму 22186,37 грн.

Позивач зазначає, що ОСОБА_1 не виконав свого обов`язку щодо повернення суми кредиту, має прострочену заборгованість за кредитним договором від 09.09.2020 № Е07.23524.007006432 в загальному розмірі 22186,37 грн., в тому числі 8095,34 грн. заборгованості основним боргом, 01,62 грн. заборгованості за відсотками; 14089,41 грн. заборгованість за іншими процентними платежами.

Ухвалою від 06.02.2025 судом відкрито провадження, розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

17.03.2025 ОСОБА_1 подав до суду відзив у якому проти задоволення позовних вимог в частині стягнення комісійної винагороди заперечував. Зазначив, що банк не мав права встановлювати щомісячну комісію за обслуговування кредиту, за дії, які банк вчиняє на власну користь, а тому підстави для стягнення комісійної винагороди відсутні, оскільки в цій частині вважає договір нікчемним з огляду на положення Закону України «Про споживче кредитування». Зазначає, що ним сплачувався кредит, а саме погашалась заборгованість на суму 15770,34 грн. із яких 7164,52 грн. банк зарахував в оплату відповідачем заборгованості за обслуговування кредиту (комісію). З огляду на нікчемність положення договору про комісійну винагороду за обслуговування кредитної заборгованості, ОСОБА_1 просив сплачені ним кошти у розмірі 7164,52 грн. зарахувати на погашення кредитної заборгованості.

Оскільки розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини та оцінивши надані докази в їх сукупності, суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що 09.09.2020 між АТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № Е07.23524.007006432. Відповідно до розділу 1 договору, банк надав відповідачу кредит у розмірі 16700,00 грн. для власних потреб. Строк кредитування 18 місяців, дата повернення кредиту 09.03.2022. Розмір процентної ставки складає 0,01 % річних (фіксована).

Згідно з п. 1.5 договору під час користування кредитом банк надає позичальнику послуги з щомісячного обслуговування кредитної заборгованості, що визначені цим договором та Договором комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, за надання яких встановлена плата відповідно до п. 5 додатку № 1 як «Плата за обслуговування кредитної заборгованості» (а.с. 6).

Як свідчить копія додатку № 1 до договору № Е07.23524.007006432, серед платежів, які позичальник сплачує за користування кредитом наявна «Плата за обслуговування кредитної заборгованості», сума сплати складає 791,58 грн. на місяць (а.с. 7).

25.07.2023 між АТ «Ідея Банк» і ТОВ «Свеа Фінанс» (попередня назва «РОСВЕН ІНВЕС УКРАЇНА») було укладено договір факторингу № 01.02-31/23. Відповідно до розділу 2 договору факторингу АТ «Ідея Банк» відступило права вимоги, а ТОВ «Свеа Фінанс» набуло права вимоги за первинними договорами, в розмірі заборгованостей боржників перед АТ «Ідея Банк», визначеними в Реєстрі боржників (а.с. 15-19).

Відповідно до витягну із Реєстру боржників № 1 до договору факторингу, ТОВ «Свеа Фінанс» набуло право грошової вимоги до ОСОБА_1 на суму 22186,37 грн., з яких: 8095,34 грн. заборгованість за основним боргом; 1,62 грн. заборгованість по відсоткам; 14089,41 грн. заборгованості по комісіям (а.с. 26).

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За ч. 1 ст. 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 Цивільного кодексу України). До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору (ч. 2 ст. 1054 ЦК України).

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі ст. 1049 цього Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За умовами договору відповідач зобов`язаний виконувати свої зобов`язання, повернути кредит у строки та в розмірі, встановленому договором, сплатити проценти за користування кредитними грошима.

Щодо розміру заборгованості, яка підлягає стягненню з відповідача, суд зазначає наступне.

Як свідчить п. 1.5 договору від 09.09.2020 № Е07.23524.007006432 під час користування кредитом банк надає позичальнику послуги з щомісячного обслуговування кредитної заборгованості, що визначені цим договором та Договором комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, за надання яких встановлена плата відповідно до п. 5 додатку № 1 як «Плата за обслуговування кредитної заборгованості». Пункт 5 додатку 1 до договору дійсно містить умову про оплату позичальником інших послуг банку в розмірі 791,58 грн. щомісячно.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування» (в редакції, чинній на момент укладення спірного договору) після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.

У разі якщо розмір майбутніх платежів і строки їх сплати не можуть бути встановлені у договорі про споживчий кредит (кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії тощо), споживачу також у строк, визначений цим договором, надається виписка з рахунку/рахунків (за їх наявності), у якій зазначаються: стан рахунку на певну дату, оборот коштів на рахунку за період часу, за який зроблена виписка з рахунку (з описом проведених операцій), баланс рахунку на початок періоду, за який зроблена виписка, баланс рахунку на кінець періоду, за який зроблена виписка, дати і суми здійснення операцій за рахунком споживача, застосована до проведених споживачем операцій процентна ставка, будь-які інші платежі, застосовані до проведених споживачем операцій за рахунком, та/або будь-яка інша інформація, передбачена договором про споживчий кредит.

Згідно з ч. 5 ст. 12 Закону умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.07.2022 у справі № 496/3134/19 вказала на те, що комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» (пункти 31.29, 31.33 постанови).

При цьому, у постанові від 10.04.2019 у справі № 463/5896/14-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 ЦК України); якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтepecy позивача; за наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину (пункти 71-73).

У пунктах 74, 75 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі № 916/3156/17 сформульовано висновки про те, що такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів, як визнання правочину недійсним, застосовується до оспорюваних правочинів; за наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Отже, якщо сторона правочину вважає його нікчемним, то така сторона за загальним правилом може звернутися до суду не з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним, а за застосуванням наслідків виконання недійсного правочину (наприклад, з вимогою про повернення одержаного на виконання такого правочину), обґрунтовуючи свої вимоги нікчемністю правочину.

Якщо ж інша сторона звернулася до суду з вимогою про виконання зобов`язання з правочину в натурі, то відповідач вправі не звертатись з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним (зустрічною чи окремою), а заперечувати проти позову, посилаючись на нікчемність правочину. Суд повинен розглянути такі вимоги i заперечення й вирішити спір по суті; якщо суд дійде висновку про нікчемність правочину, то суд зазначає цей висновок у мотивувальній частині судового рішення в якості обґрунтування свого висновку по суті спору, який відображається у резолютивній частині судового рішення.

У даному випадку умова договору від 09.09.2020 № Е07.23524.007006432 щодо оплати послуг банку, які останній фактично визначає як комісію, є платою за послуги банку які відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування» повинні надаватися безоплатно.

При цьому позивачем не зазначено, які саме послуги з обслуговування кредитної заборгованості щомісяця надавалися банком позичальнику та чи дійсно вони фактично були надані.

Таким чином суд вважає умову договору від 09.09.2020 № Е07.23524.007006432 щодо оплати за обслуговування кредитної заборгованості нікчемною.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

За правилами вказаної статті реституція як спосіб захисту цивільного права застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним.

Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, що позбавляє сторону необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту, що також відображено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19.

Враховуючи викладені вище положення та позицію Верховного Суду, суд вважає за необхідне застосувати наслідки нікчемності спірного договору від 09.09.2020 № Е07.23524.007006432 в частині оплати за обслуговування кредитної заборгованості, зарахувавши суму сплаченої ОСОБА_1 комісії в рахунок погашення заборгованості за таким договором.

Так, за договором № Е07.23524.007006432 ОСОБА_1 було сплачено 7164,52 грн. комісії (а.с. 13-14). Тобто заборгованість за указаним договором, після зарахування суми комісії на сплату заборгованості за кредитом складає 930,82 грн. (8095,34 7164,52).

Таким чином розмір заборгованості, який підлягає стягненню з відповідача, складає 932,44 грн., в тому числі 930,82 грн. заборгованості за основним боргом та 1,62 грн. заборгованості за відсотками у зв`язку із чим позовні вимоги ТОВ «Свеа Фінанс» підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь ТОВ «Свеа Фінанс» підлягають стягненню витрати у вигляді судового збору пропорційно до розміру позовних вимог в сумі 101,81 грн.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 89, 263-265, 280-281 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

Позов товариства з обмеженою відповідальністю «Свеа Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Свеа Фінанс» (03126, м. Київ, бульвар Вацлава Гавела, 6; ) заборгованість за кредитним договором від 09.09.2020 № Е07.23524.007006432 в загальному розмірі 932,44 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Свеа Фінанс» (03126, м. Київ, бульвар Вацлава Гавела, 6; ) судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 101,81 грн.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Сумського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 28.03.2025.

Суддя Вадим КОСОЛАП