Справа № 308/1000/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 січня 2025 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в особі:

головуючого - судді Придачука О.А.

за участю секретаря судового засідання - Бомбушкаря В.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ужгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Закарпатський обласний центр контролю та профілактики хвороб Міністерства охорони здоров`я України» про визнання протиправним та скасування наказу про відсторонення від роботи та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з позовом до Державної установи «Закарпатський обласний центр контролю та профілактики хвороб Міністерства охорони здоров`я України» про визнання протиправним та скасування наказу про відсторонення від роботи та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Обгрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач зазначає, що 25.11.2021 року повідомленням за № 1018/01 відповідачем її було попереджено про обов`язкове щеплення проти COVID-19 у зв`язку з розширенням переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, згідно наказу МОЗ від 04.10.2021 року № 2153. Як зазначив у повідомленні відповідач її зобов`язано до 07.12.2021 року (включно) надати до кадрової служби установи документ, який підтверджує наявність обов`язкового профіалатичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Свою вимогу відповідач мотивував п. 41-6 постанови КМ України від 09.12.2020 року № 1236 та наказом МОЗ України від 04.10.2021 року. З даним повідомленням відповідача вона не була згідна та 25.11.2021 року надала письмове заперечення щодо порушення відповідачем норм Конституції та законів України. Після виходу із щорічної відпустки 10.01.2022 року, згідно наказу за № 06-П її було відсторонено від роботи з 10.01.2022 року без збереження заробітної плати на час відсутності щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19 спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 або надання довідки про тимчасові або постійні протипоказання до вакцинації проти COVID-19 за формою згідно наказу МОЗ України від 02.11.2021 року за № 2394.

Позивач уважає наказ відповідача від 10.01.2022 року за № 06-П про відсторонення її від роботи протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Вказує, що підставою для відсторонення її від виконання посадових обов`язків у наказі № 06-П від 10.01.2022 року стало посилання на повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення від COVID-19 від 25.11.2021 року за № 1018/01, складене в.о. генерального директора ДУ «Закарпатський ОЦКПХ МОЗ» Сітник Г.Я., яка у своїх діях при відстороненні позивача керувалась ст. 46 КЗПП України, ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», наказом МОЗ «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», п. 41-6 Постанови КМ України від 09.12.2020 року № 1236.

Разом з тим, наказ 06-П від 10.01.2022 року про відсторонення від роботи не містить відомостей на підтвердження відмови позивачки здійснити щеплення у встановленому ч.6 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб».

Також зазначає, що вимога відповідача до неї надати відомості, що стосуються наявності профілактичного щеплення від COVID-19 або довідки про абсолютні протипоказання відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, є грубим порушенням вимог ст. 19 Конституції України, права позивача на конфіденційність та повагу до її приватного життя.

Окрім того, посилається на те, що при оголошенні карантину порушено визначений порядок його оголошення, зокрема, в Україні не введено надзвичайний стан, і у КМ України не було підстав встановлювати карантин, а відтак постанова КМ України від 09.12.2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, зі змінами внесеними постановою КМ України від 20.10.2021 року № 1096, є незаконним, а відтак і наказ МОЗ України за № 2153 від 04.10.2021 року «Про запровадження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», запровадженого на період дії карантин тину, встановленого у незаконним спосіб постановою КМ України від 09.12.2020 року за № 1236 є незаконним і не підлягає виконанню.

Також вказує, що в сенсі ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», ст. 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» та календарю профілактичних щеплень в Україні, затверджених наказом МОЗ України від 16.09.2011 року № 595 до профілактичних та обов`язкових щеплень, що включаються до календаря щеплень відносяться щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу. Зазначені норми містять вичерпний перелік обов`язковх захворювань, які на підставі цих норм включені до календарю профілактичних щеплень в Україні, а щеплення проти COVID-19 не відноситься до переліку профілактичних та обов`язкових щеплень, визначених законом і не може бути підставою для відсторонення від роботи особи, в разі її обґрунтованої відмови від участі в експериментальному щепленні проти COVID-19. Окрім того, відповідно до ч.2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» у разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Таким чином, відсторонення працівників в разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень від інфекційних хвороб до яких віднесено Законом дифтерію, кашлюк, кір, поліомієліт, правець, туберкульоз, відбувається тільки у порядку, встановленому законом, а не підзаконним актом, чи наказом керівника міністерств, підприємства чи організації тощо.

Зазначає, що вона відмовляється від щеплення медичними препаратами, оскільки як убачається з наказів МОЗ та коротких характеристик лікарських засобів ВООЗ можна беззаперечно стверджувати, що лікарські засоби від коронавірусної хвороби COVID-19 знаходяться у стадії клінічного випробування на пацієнтах, а вона не бажає брати участь у цих експериментах.

А тому просила визнати протиправним та скасувати наказ Державної установи «Закарпатський обласний центр контролю та профілактики хвороб Міністерства охорони здоров`я України», за № 06-П від 10.01.2022 року «Про відсторонення від роботи ОСОБА_1 », зобов`язати Державну установу «Закарпатський обласний центр контролю та профілактики хвороб Міністерства охорони здоров`я України» виплатити ОСОБА_1 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з часу відсторонення до часу фактичного виконання судового рішення, обрахованої відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМ України № 100 від 08.02.1995 року, згідно довідки про середню заробітну плату Державної установи «Закарпатський обласний центр контролю та профілактики хвороб Міністерства охорони здоров`я України» від 18.01.2022 року за № 104/01, стягнути з відповідача сплачений судовий збір у розмірі 1984,80 грн., відповідно до ст. 430 ЦПК України допустити негайне виконання судового рішення в частині стягнення середнього заробітку за час відсторонення в межах суми платежу за один місяць.

У подальшому позивач подала до суду заяву у якій зазначила, що нею, за власною ініціативою до Державної установи «Закарпатський обласний центр контролю та профілактики хвороб Міністерства охорони здоров`я України» подано заяву від 01.03.2022 року про негайний допуск її до роботи у зв`язку з набранням чинності наказом МОЗ «Про зупинення дії наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 року № 2153. Вказана заява була розглянута відповідачем і згідно наказу від 01.03.2022 року за № 50-П було зупинено дію наказу Державної установи «Закарпатський обласний центр контролю та профілактики хвороб Міністерства охорони здоров`я України» за № 06-П від 10.01.2022 року «Про відсторонення від роботи ОСОБА_1 та її допущено до роботи з 01.03.2022 року. Таким чином фактичний період відсторонення її від роботи становить період з 10.01.2022 року по 01.03.2022 року.

У судове засідання позивач не з`явилася, хоча про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Подала до суду заяву про розгляд справи без її участі та на підставі наявних у справі матеріалів, зазначивши, що уточнені позовні вимоги підтримує у повному обсязі.

Представник відповідача у судове засідання не з`явилася, хоча про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Подала до суду заячву про розгляд справи без її участі, на підставі наявних у справі матеріалів, у якій просила у задоволенні позову відмовити.

Також відповідачем подано відзив на позовну заяву згідно якого відповідач просить відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 , вказуючи, що доводи позивача є необгрунтованими, оскільки відповідач напряму підпадає під дію п. 4 Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов"язковим профілактичним щепленням, затвердженого наказом МОЗ України від 04.10.2021 року № 2153 (з урахуванням змін внесених наказом МОЗ України від 01.11.2021 року № 2393), а позивач, працюючи на посаді фельдшера-лаборанта вірусологічної лабораторії напряму бере участь у здійсненні ПРЛ-тестувань на виявлення гострої респіраторної хвороби COVID-19 спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, що здійснюються в лабораторіях відповідача, тобто, підпадає під дію ч.2 ст. 12 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" щодо обов"язковості щеплення на COVID-19 як працівник відповідача. Таким чином, відповідач зобов"язаний виконати відповідні дії, передбачені п. 41-6 постанови КМ України від 09.12.2020 року № 1236 в разі ухилення або відмови від щеплення. Позивачку було повідомлено про необхідність надання вказаних документів, однак такі нею надані не були. Тому позивача було відсторонено від роботи у відповідності до чинного законодавства та з дотриманням всіх передбачених законодавством процедур.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані суду сторонами докази, виходячи з їх належності, допустимості, достовірності та достатності, суд доходить наступного.

Судом встановлено, що 25.11.2021 року ОСОБА_1 ознайомлено з повідомленням в.о. генерального директора Державної установи «Закарпатський обласний центр контролю та профілактики хвороб Міністерства охорони здоров`я України», про те, що 09.12.2021 року на підставі наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 року № 2153, із внесеними змінами згідно наказу МОЗ України від 01.11.2021 року № 2393, яким встановлений Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України (постанова КМУ від 09.12.2020 року № 1236), з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19 спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, всі працівники Державної установи «Закарпатський обласний центр контролю та профілактики хвороб Міністерства охорони здоров`я України» підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19 спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Позивачу запропоновано надати підтверджуючий документ про наявність профілактичного щеплення або довідку про абсолютні протипоказання щодо щеплення, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом МОЗ України від 16 вересня 2011 року № 595.

Доказів наявності зазначеного щеплення або наявності абсолютних протипоказань до проведення такого щеплення позивач не надала.

Наказом в.о. генерального директора Державної установи «Закарпатський обласний центр контролю та профілактики хвороб Міністерства охорони здоров`я України» від 10.01.2022 року №06-П «Про відсторонення від роботи ОСОБА_1 » позивача відсторонено від роботи з 10.01.2022 року без збереження заробітної плати на час відсутності щеплення проти COVID-19 або надання довідки про постійні або тимчасові протипоказання до вакцинації проти COVID-19 за формою згідно наказу МОЗ України від 02.11.2021 року № 2394.

Внаслідок введення воєнного стану в Україні наказом в.о. генерального директора Державної установи «Закарпатський обласний центр контролю та профілактики хвороб Міністерства охорони здоров`я України» від 01.03.2022 року №50-П «Про зупинення дії наказу від 10.01.2022 року № 06-П та допуску до роботи ОСОБА_1 », зупинено дію наказу в.о. генерального директора Державної установи «Закарпатський обласний центр контролю та профілактики хвороб Міністерства охорони здоров`я України» від 10.01.2022 року №06-П «Про відсторонення від роботи ОСОБА_1 » до завершення воєнного стану в Україні та ОСОБА_1 допущено до роботи з 01.03.2022 року до завершення воєнного стану в Україні.

У статті 3 Конституції України закріплено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Згідно зі статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно іззакономі є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю.

Забороняється будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема порушення принципу рівності прав і можливостей, пряме або непряме обмеження прав працівників залежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, гендерної ідентичності, сексуальної орієнтації, етнічного, соціального та іноземного походження, віку, стану здоров`я, інвалідності, підозри чи наявності захворювання на ВІЛ/СНІД, сімейного та майнового стану, сімейних обов`язків, місця проживання, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, участі у страйку, звернення або наміру звернення до суду чи інших органів за захистом своїх прав або надання підтримки іншим працівникам у захисті їх прав, повідомлення про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень Закону України «Про запобігання корупції», а також сприяння особі у здійсненні такого повідомлення, за мовними або іншими ознаками, не пов`язаними з характером роботи або умовами її виконання (стаття 21 КЗпП України).

Згідно з частиною першою статті 46 КЗпП України відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

Держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи (стаття 51 КЗпП України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21 (провадження № 14-82цс22) зазначено, що: «нагальна необхідність ужиття державою у 2021 році заходів для захисту здоров`я населення (зокрема, для попередження поширення коронавірусу SARS-CoV-2, мінімізації ризиків ускладнень і смертності у хворих на COVID-19) не викликає сумнівів. Проте слід з`ясувати, чи було нагально необхідним відсторонення позивачки від роботи та наскільки саме таке відсторонення сприяло досягненню зазначеної легітимної мети».

За змістом Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року № 2153( далі - Перелік № 2153), обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають усі працівники визначених цим документом органів, закладів, підприємств, установ, організацій у разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом МОЗ від 16 вересня 2011 року № 595. Отже, Перелік № 2153 передбачав низку винятків, пов`язаних зі станом здоров`я конкретної людини, із загального правила про обов`язкову вакцинацію зазначених груп працівників незалежно від того, чи є в них об`єктивна необхідність контактувати на роботі з іншими людьми та з якою саме їх кількістю, тобто чи мають підвищений ризик інфікуватися коронавірусом SARS-CoV-2 та/або сприяти його подальшому поширенню. Критеріїв вибору підприємств, установ та організацій для включення до Переліку № 2153 останній не містить.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що відсторонення особи від роботи, що може мати наслідком позбавлення її в такий спосіб заробітку без індивідуальної оцінки поведінки цієї особи, лише на тій підставі, що вона працює на певному підприємстві, у закладі, установі, іншій організації, може бути виправданим за наявності дуже переконливих підстав. У кожному випадку слід перевіряти, чи була можливість досягнути поставленої легітимної мети шляхом застосування менш суворих, ніж відсторонення працівника від роботи, заходів після проведення індивідуальної оцінки виконуваних ним трудових обов`язків, зокрема, оцінки об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми, можливості організації дистанційної чи надомної роботи тощо.

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що «в кожному конкретному випадку для вирішення питання про наявність підстав для обов`язкового щеплення працівника проти COVID-19 і, відповідно, для відсторонення працівника від роботи, слід виходити не тільки з Переліку № 2153, але й оцінки загрози, яку потенційно на роботі може нести невакцинований працівник. Зокрема, слід враховувати і такі обставини, як: кількість соціальних контактів працівника на робочому місці (прямих/непрямих); форму організації праці (дистанційна/надомна), у тому числі можливість встановлення такої форми роботи для працівника, який не був щепленим; умови праці, у яких перебуває працівник і які збільшують вірогідність зараження COVID-19, зокрема потребу відбувати у внутрішні та закордонні відрядження; контакт працівника з продукцією, яка буде використовуватися (споживатися) населенням.

Визначаючи об`єктивну необхідність щеплення працівника і перевіряючи законність його відсторонення від роботи для протидії зараженню COVID-19, необхідно з`ясовувати наявність наведених вище та інших факторів».

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Звертаючись із цим позовом до суду, позивач ОСОБА_1 посилалася на те, що її відсторонення від роботи з 10.01.2022 року без збереження заробітної плати у зв`язку з відсутністю щеплення від респіраторної хвороби COVID-19 є незаконним та таким, що порушує її право на працю.

Як установлено згідно матеріалів справи, ОСОБА_1 працює на посаді фельдшера лаборанта вірусологічної лабораторії Державної установи «Закарпатський обласний центр контролю та профілактики хвороб Міністерства охорони здоров`я України».

Формально вона належала до числа працівників, які підлягали обов`язковому профілактичному щепленню проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Згідно з наказом в.о. генерального директора Державної установи «Закарпатський обласний центр контролю та профілактики хвороб Міністерства охорони здоров`я України» від 10.01.2022 року №06-П, фельдшера лаборанта вірусологічної лабораторії Державної установи «Закарпатський обласний центр контролю та профілактики хвороб Міністерства охорони здоров`я України», відсторонено від роботи з 10 січня 2022 року без збереження заробітної плати на час відсутності щеплення проти COVID-19 або надання довідки про постійні або тимчасові протипоказання до вакцинації проти COVID-19 за формою згідно наказу МОЗ України від 02.11.2021 року № 2394.

Тобто застосування до позивача передбачених Переліком № 2153 та Законом № 1645-ІІІ заходів не передбачало жодної індивідуальної оцінки виконуваних нею трудових обов`язків, зокрема ,об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми.

Що стосується посилань на безпосередню участь ОСОБА_1 у здійсненні ПЛР-тестувань на виявлення гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, суд уважає, що таке не свідчить про те, що позивач несе потенційну загрозу для інших, оскільки вказану роботу ОСОБА_1 виконує у відповідних засобах захисту, а даних про те, що позивач у зв"язку з виконуваною нею роботою здійснює велику кількість соціальних контактів, чи має доступ до продукції, яка буде використовуватися (споживатися) населенням суду не надано.

Таким чином, суд не встановив фактів, які б підтверджували нагальність потреби у відстороненні позивача від роботи.

Позивачку відсторонили від роботи, позбавивши на час відсторонення заробітку, лише на підставі того, що Державна установа «Закарпатський обласний центр контролю та профілактики хвороб Міністерства охорони здоров`я України» належить до сфери управління МОЗ України, та відповідно до п. 4 Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов"язковим профілактичним щепленням, затвердженого наказом МОЗ України від 04.10.2021 року № 2153, зі змінами внесеними наказом МОЗ України від 01.111.2021 року № 2393.

Таке відсторонення не можна вважати пропорційним меті охорони здоров`я населення та самого позивача.

Суд враховує, що відповідач не обґрунтовував необхідність відсторонення позивача від роботи тим, що вона, працюючи на посаді фельдшера лаборанта вірусологічної лабораторії Державної установи «Закарпатський обласний центр контролю та профілактики хвороб Міністерства охорони здоров`я України», створювала загрози, які б вимагали вжиття такого суворого заходу втручання у право на повагу до приватного життя, який позбавляв позивача заробітку.

Враховуючи наведене, суд доходить до висновку про визнання незаконним та скасування наказу в.о. генерального директора Державної установи «Закарпатський обласний центр контролю та профілактики хвороб Міністерства охорони здоров`я України» від 10.01.2022 року №06-П «Про відсторонення від роботи ОСОБА_1 », як такого, що не відповідає вимогам законодавства.

Стосовно позовної вимоги ОСОБА_1 про стягнення з відповідача на її користь середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу за період з 10.01.2022 року по 01.03.2022 року.

Згідно із частиною першою статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Заробітна плата - це винагорода, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу, тобто заробітна плата виплачується саме за виконану роботу (частина перша статті 1 Закону України «Про оплату праці»).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21 (провадження № 14-82цс22) вказано, що «оскільки під час відсторонення працівник тимчасово увільняється від виконання своїх трудових обов`язків та не може виконувати роботу, то такому працівникові заробітна плата в період відсторонення не виплачується, якщо інше не встановлено законодавством. Чинним законодавством не передбачено обов`язку роботодавця щодо збереження за працівником заробітної плати на період його відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою або ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19. Водночас колективним та/або трудовим договором, рішенням роботодавця може бути передбачено інші умови. У зв`язку із цим у кожному конкретному випадку при вирішенні питання про нарахування сум за час правомірного відсторонення працівника від роботи слід виходити, насамперед, із норм КЗпП України, умов колективного договору, який діє на підприємстві, де працює відсторонений працівник, та укладеного з останнім трудового договору. У разі, якщо таке відсторонення не було правомірним, роботодавець зобов`язаний здійснити працівникові визначені законодавством виплати».

Якщо буде встановлено, що на порушення статті 46 КЗпП України роботодавець із власної ініціативи без законних підстав відсторонив працівника від роботи із зупиненням виплати заробітної плати, суд має задовольнити позов останнього про стягнення у зв`язку з цим середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу. Таким чином, у разі незаконного відсторонення працівника від роботи, він має право на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 01 квітня 2020 року у справі №761/12073/18 (провадження № 61-13444св19).

Як установлено судом, що позивач ОСОБА_1 була відсторонена від роботи без збереження заробітної плати з 10.01. 2022 року до 01.03.2022 року, тому період вимушеного прогулу становить 36 робочих днів (16 робочих днів у січні 2022 року + 20 робочих днів у лютому 2022 року).

З довідки про доходи, що видана Державною установою «Закарпатський обласний центр контролю та профілактики хвороб Міністерства охорони здоров`я України» 18 січня 2022 року №104/01, убачається, що заробітна плата ОСОБА_1 на посаді фельдшера лаборанта вірусологічної лабораторії Державної установи «Закарпатський обласний центр контролю та профілактики хвороб Міністерства охорони здоров`я України» за листопад 2021 року становила 20552,17 грн., за грудень 2021 року 20972,57 грн.

Згідно указаної довідки середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 , становить 2442,63 грн., середньомісячна заробітна плата 20762,37 грн.

Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу ОСОБА_1 з 10.01.2022 року до 01.03.2022 року включно (36 робочих днів) становить 87934,68 грн: 2442,63 грн. (середньоденний заробіток) х 36 (кількість робочих днів за час відсторонення).

Відповідно до пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів.

Так, суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, розмір присуджених сум при виплаті на виконання судового рішення підлягає зменшенню на суму податків та зборів, оскільки особа відшкодовує (виплачує, надає) на користь фізичної особи середню заробітну плату за час вимушеного прогулу, така особа виступає щодо такої фізичної особи податковим агентом та зобов`язана утримати і перерахувати податок із суми такого доходу.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі № 359/10023/16-ц, від 25 березня 2021 року у справі № 185/2109/18.

За таких обставин справи, відповідно до зазначених норм матеріального права, виходячи із характеру спірних правовідносин, суд дійшов висновку про наявність передбачених законом правових підстав для задоволення позову про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Обґрунтовуючи своє рішення, суд бере до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини.

В рішеннях у справах «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torijav. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, Seryavin and others v. Ukraine, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).

В контексті вказаної практики суд вважає обґрунтування цього рішення достатнім.

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.

Таким чином, слід допустити до негайного виконання рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми платежу за один місяць.

Відповідно до вимог статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1984,80 грн.

На підставі викладеного, керуючись статтею 43 Конституції України, статттями 21, 46, 51 КЗпП України, статтею 27 Закону України «Про оплату праці» та статями 141, 263 - 265, 268, 273,354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до Державної установи «Закарпатський обласний центр контролю та профілактики хвороб Міністерства охорони здоров`я України» про визнання протиправним та скасування наказу про відсторонення від роботи та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати наказ в.о. генерального директора Державної установи «Закарпатський обласний центр контролю та профілактики хвороб Міністерства охорони здоров`я України» від 10.01.2022 року №06-П «Про відсторонення від роботи ОСОБА_1 »

Стягнути з Державної установи «Закарпатський обласний центр контролю та профілактики хвороб Міністерства охорони здоров`я України», , місцезнаходження: м. Ужгород, вул. Собранецька, 96, на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканки АДРЕСА_1 , середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 87934,68 (вісімдесят сім тисяч дев`ятсот тридцять чотири грн. 68 коп.) грн., з утриманням із цієї суми установлених законодавством України податків і зборів.

Допустити негайне виконання рішення в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми платежу за один місяць.

Стягнути з Державної установи «Закарпатський обласний центр контролю та профілактики хвороб Міністерства охорони здоров`я України», , місцезнаходження: м. Ужгород, вул. Собранецька, 96, на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканки АДРЕСА_1 , сплачений судовий збір в розмірі 1984,80 (одна тисяча дев`ятсот вісімдесят чотири грн. 80 коп.) грн.

Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Закарпатського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду О.А. Придачук