Справа № 392/1125/24
Провадження № 2/392/137/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2025 року м. Мала Виска

Маловисківський районний суд Кіровоградської області у складі: головуючого судді -Бадердінової А.В., секретар судового засідання Покуц І.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Мала Виска Кіровоградської області за правилами загального позовного провадження цивільну справу №392/1125/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності, репутації та відшкодування моральної шкоди,-

за участю учасників справи:

позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача - адвоката Кваші Л.П.,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 , в якому просила:

визнати недостовірною та такою, що порушує її права на повагу до гідності, честі, недоторканості та ділової репутації, наступну інформацію: розповсюджену ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у соціальній мережі «Facebook» та в групі «Безпечна Мала Виска» месенджера Telegram наступного змісту: «Доброго вечора! Шановні жителі МВ! Ось ця падаль, міняє крадені речі на горілку і інші речі споживання. Все вже доведено, всі крадені речі поліція знайшла у цієї мерзоти... навіть те, що в дитини було на могилі. МВ повинна знати своїх героїв в рило.»;

зобов`язати ОСОБА_2 спростувати поширену недостовірну інформацію відносно ОСОБА_1 , шляхом публікування посту в соціальній мережі «Facebook» та в групі « ІНФОРМАЦІЯ_2 » месенджера Telegram наступного дня після набрання рішення суду законної сили, наступного тексту спростування: « ОСОБА_3 , поширювалась недостовірні та неправдиві відомості відносно ОСОБА_1 , а саме те, що вона міняє крадені речі на горілку і ніші речі споживання. Все вже доведено, всі крадені речі поліція знайшла у цієї мерзоти... навіть те, що в дитини було на могилі;

стягнути з ОСОБА_2 , на її користь моральну шкоду за розповсюдження недостовірної інформації в розмірі 40000,00 грн.

На обґрунтування позову, зазначила, що 05.06.2024 року між нею та ОСОБА_2 виник конфлікт з приводу того, що ОСОБА_4 викрав з подвір`я ОСОБА_2 садові прикраси та приніс у її двір. ОСОБА_4 не повідомив їй про свої дії, а саме те, що приніс на подвір`я позивача речі відповідача. Після даного інциденту, ОСОБА_2 , зареєстрована в соціальній мережі «Facebook» під ім`ям ІНФОРМАЦІЯ_3 почала публікувати коментарі її дописів, розміщених у соціальній мережі «Facebook», якими розповсюджувала неправдиву інформацію принизливого характеру відносно неї. Зокрема, ОСОБА_2 залишала коментарі під її фото та дописами наступного змісту: «Доброго вечора!!! ОСОБА_5 жителі МВ!!! Ось ця падаль, міняє крадені речі на горілку і інші речі споживання. Все вже доведено, всі крадені речі поліція знайшла у цієї мерзоти... навіть те, що в дитини було на могилі. MB повинна знати своїх героїв в рило.»; «Ну по твоїм подвигам видно, що ти тварина розраховуєш тільки на себе»; «У мене є каченя, можете приїхати зі своїм другом і вкрасти»; « ОСОБА_6 у людей і собі такий зробиш»; «Словами жопу свою від суду не спасеш»; « ІНФОРМАЦІЯ_4 , ти як раз і проживаєш для себе, а тільки за чужий рахунок»; «Чим тихіший омут, тим страшніші чорти у ньому!!! Це якраз про тебе!!!». Крім публікацій та коментарів у соціальній мережі «Faccebook», ОСОБА_2 , поширила дописи з її фото та аналогічним змістом відносно неї і в групі «Безпечна Мала Виска» месенджеру «Telegram». На її думку, відповідач чинить на неї моральний тиск, завдає шкоди її репутації, тим самим займається незаконною діяльністю. Інформація щодо неї була поширена в соціальній мережі «Faccebook» та групі в месенджері «Telegram» користувачами, яких є її знайомі, родичі, сусіди, друзі. Вказана відповідачем інформація є недостовірною, оскільки не відповідає дійсності. Вона ніколи нічого ні в кого не крала, до кримінальної відповідальності не притягувалась. Вважає, що вищевикладена інформація, поширювана щодо неї відповідачем: по-перше, має негативний характер, оскільки повідомляє третім особам про порушення ними загальновизнаних правил співжиття, прийнятих у суспільстві вимог та принципів етики й моралі, та такою, що, на їхнє переконання, порушує немайнові права; по-друге, не є оціночним судженням, а обов`язок доказування її достовірності покладається на відповідача. Вважає, що поширення такої інформації порушує її немайнові права на честь, гідність, ділову репутацію, поширення неправдивої інформації свідчить про принизливе ставлення відповідача до позивача, що в свою чергу впливає на зниження цінності її особистості. Поширюючи інформацію відповідач створив негативну соціальну оцінку в очах оточуючих, порушивши її честь. Зазначила, що внаслідок порушень її особистих прав, в порядку ст. 23 ЦК України, вона має право на відшкодування моральної шкоди, оскільки приниження честі та гідності й ділової репутації фізичної особи внаслідок протиправних дій саме по собі є моральною шкодою, а сума в розмірі 40000,00 грн є мінімальною для відшкодування душевних страждань, відтак, розумною та справедливою.

Ухвалою судді Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 05.07.2024 року відкрито провадження у справі та постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

25.07.2024 року представник позивача ОСОБА_2 адвокат Кваша Л.П. подала відзив, в якому просила залишити позовні вимоги позивача без задоволення. На обґрунтування своєї позиції зазначила, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні врахувати, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). А тому, вважає, що позивачем не доведено, що саме відповідач поширювала оспорювану позивачем інформацію в мережі Інтернет з огляду на те, що мережа «Фейсбук» та група «Безпечна Мала Виска» меседжеру Telegram є соціальною, загальнодоступною мережею, де будь-хто, без ідентифікації особи може створити будь-яку кількість сторінок, під будь-яким (в тому числі вигаданим) іменем, публікувати тексти, коментарі, копіювати й зберігати на власних пристроях фото осіб з інших сторінок. Оскільки, інтернет-мережа «Фейсбук» при реєстрації сторінки не вимагає ідентифікацію особи згідно особистих документів (паспорта, свідоцтва про народження), тому ідентифікувати особу, яка публікує, поширює певну інформацію неможливо, за винятком сторінок, які поширюють офіційні державні органи, офіційні особи. Вважає, що позивачем не надано будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження факту, що саме відповідач є автором публікацій та коментарів, викладених у соціальній мережі «Фейсбук», група « ІНФОРМАЦІЯ_2 », месенджеру Telegram зі змістом яких не погоджується позивач. Крім того, позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди також не підлягають задоволенню, оскільки вони є похідними від позовних вимог про захист честі, гідності, ділової репутації, спростування недостовірної інформації.

Ухвалою Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 19.09.2024 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримала позовні вимоги в повному обсязі та просила їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Пояснила, що ОСОБА_4 поставив украдені речі в неї на подвір`ї, які поліція наступного дня забрала. Оскільки речі вона не крала, бажає, щоб ОСОБА_2 вибачилася за свої дописи в соціальних мережах та сплатила їй за нанесення моральної шкоди. Сторінку у Фейсбуці відповідач закрила, дописи видалила, вона наразі не має доступу до її сторінки.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 пояснила, що вона в соціальних мережах, таких як « ОСОБА_7 » не зареєстрована, і ніколи не реєструвалася. Їй не відомо, що це за сторінка під назвою « ОСОБА_8 », користується «Viber», « ІНФОРМАЦІЯ_5 », у будь - яких групах не перебуває, та не створювала їх. В групі « ІНФОРМАЦІЯ_2 » не зареєстрована, не робила жодних дописів, дівчина на фото під ім`ям «Lana Harbuz» схожа на неї, але то не вона. В соціальній мережі «Фейсбук» нічого не писала. З позивачкою був конфлікт з приводу викрадених речей, а саме декору для подвір`я, вона про все що думала, сказала їй особисто, «у вічі», проте не викладала жодних дописів в соціальні мережі. Вона була дуже зла та викликала працівників поліції, щоб вони знайшли вкрадені речі. Речі працівники поліції знайшли, повернули та повідомили, що їх викрав ОСОБА_4 . Щодо повідомлення ВП №1 (м. Мала Виска) Новоукраїнського РВП ГУНП в Кіровоградській області, пояснила, що вона підписала пояснення написані поліцейським, не уточнюючи їх змісту, оскільки перебувала в емоційному стані у зв`язку з тим, що мобілізували її чоловіка.

В судовому засіданні представник відповідача адвокат Кваша Л.П., повністю заперечила позовні вимоги позивача, оскільки вони не ґрунтуються на будь яких належних доказах, таких як висновок експерта, за допомогою якого, можна було б підтвердити, що сторінка під назвою «Lana Harbuz», створена відповідачем ОСОБА_2 та належить саме їй. Вважає, що позивачем належно не ідентифіковано особу відповідача у соціальних мережах, додані нею дописи зроблені невідомою особою. А відповідь (повідомлення) надана ВП №1 (м. Мала Виска) Новоукраїнського РВП ГУНП в Кіровоградській області не може бути належним доказом винуватості відповідача, оскільки це не є рішенням суду, постановою чи вироком суду, яке має преюдиційне значення для вирішення даної справи. Крім того, в повідомленні зазначено, що відсутні будь які ознаки кримінального чи адміністративного правопорушення. Просила відмовити у задоволені позовних вимог про захист честі, гідності, репутації та відшкодування шкоди.

Заслухавши учасників судового провадження, дослідивши матеріали справи в межах заявлених вимог та наданих доказів у справі, встановив наступні факти, обставини та відповідні правовідносини.

З відповіді начальника ВП №1 (м. Мала Виска) Новоукраїнського РВП ГУНП в Кіровоградській області №2510/113-1-24 від 11.06.2024 року наданій ОСОБА_1 вбачається, що остання звернулася до ВП №1 (м. Мала Виска) Новоукраїнського РВП ГУНП в Кіровоградській області з приводу того, що її сусіди в Інтернеті пишуть відносно неї непристойні речі. Під час проведення перевірки, ВП №1 (м. Мала Виска) Новоукраїнського РВП ГУНП в Кіровоградській області встановлено, що 05.06.2024 року між ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 виник конфлікт з приводу того, що ОСОБА_4 викрав у ОСОБА_2 , садові прикраси та приніс до дому. Після чого, ОСОБА_2 розмістила в соціальній мережі інтернет «Фейсбук» пост де вказала, що ОСОБА_1 обмінює викрадені речі на горілку. ОСОБА_2 пояснила, що вона дійсно 06.06.2024 року в соціальній мережі інтернет «Фейсбук» розмістила пост з інформацією про те, що ОСОБА_1 обмінює викрадені речі на горілку, які їй приносять люди для того, якщо в когось, щось пропаде то щоб знали де шукати. ОСОБА_2 , зазначила, що до даної ситуації її чоловік ніякого відношення не має. Враховуючи вище викладене у даному випадку відсутні ознаки будь якого кримінального чи адміністративного правопорушення (а.с.11).

Крім того, судом досліджено фото копії скриншотів текстових повідомлень, з фотозображенням та написом «Lana Harbuz", з прикріпленим фото позивача ОСОБА_1 з повідомленням такого змісту: «Доброго вечора!!! Шановні жителі МВ!!! Ось ця падаль, міняє крадені речі на горілку і інші речі споживання. Все вже доведено, всі крадені речі поліція знайшла у цієї мерзоти... навіть те, що в дитини було на могилі. MB повинна знати своїх героїв в рило.»; «Ну по твоїм подвигам видно, що ти тварина розраховуєш тільки на себе»; «У мене є каченя, можете приїхати зі своїм другом і вкрасти»; « ОСОБА_6 у людей і собі такий зробиш»; «Словами жопу свою від суду не спасеш»; «Сонька золота ручка, ти як раз і проживаєш для себе, а тільки за чужий рахунок»; «Чим тихіший омут, тим страшніші чорти у ньому!!! Це якраз про тебе!!!» (а.с.12-24).

Вирішуючи дану позовну заяву, суд застосовує такі норми права.

Статтею 3 Конституції України передбачено, що честь і гідність людини визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, а статтею 68, - що кожен зобов`язаний неухильно дотримуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Згідно з ч. 1 ст. 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Відповідно до ч. 4 ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про інформацію» суб`єктами інформаційних відносин є: фізичні особи; юридичні особи; об`єднання громадян; суб`єкти владних повноважень. Об`єктом інформаційних відносин є інформація.

За змістом ст. 5 Закону України «Про інформацію» кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

Частиною 1 статті 28 Закону України «Про інформацію» передбачено, що інформація не може бути використана, зокрема, для посягання на права і свободи людини.

Відповідно до ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Згідно зі ст. 27 Закону України «Про інформацію» за порушення законодавства про інформацію настає, зокрема, цивільно-правова відповідальність.

Відповідно до ч.1 ст. 31 Закону України «Про інформацію» у разі якщо порушенням права на свободу інформації особі завдано матеріальної чи моральної шкоди, вона має право на її відшкодування за рішенням суду.

Згідно зі ст. 201 ЦК України честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.

Відповідно до ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Відповідно до ст. 299 ЦК фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації та може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

Відповідно до ст. 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, в тому числі, ділова репутація, ім`я (найменування), а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.11.2019 у справі №904/4494/18, ВС у постанові від 17.12.2021 року у справі 905/902/20 зазначили, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, що не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені.6.8 постанови КГС ВС від 15.06.2022 у справі №910/13849/21).

Право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію і таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

У частині першій статті 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

За змістом частин першої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Відповідно до положень частини першої - четвертої статті 100 ЦПК України електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет).

Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним цифровим підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис». Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу.

Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом.

Учасник справи, який подає копію електронного доказу, повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу електронного доказу.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 червня 2023 року в справі № 916/3027/21 (провадження № 12-8гс23) зроблено висновок, що «35. З наведених норм права вбачається, що процесуальний закон чітко регламентує можливість та порядок використання інформації в електронній формі (у тому числі текстових документів, фотографій тощо, які зберігаються на мобільних телефонах або на серверах, в мережі Інтернет) як доказу у судовій справі. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом, однак є однією з форм, у якій учасник справи має право подати електронний доказ (частина третя статті 96 ГПК України), який, у свою чергу, є засобом встановлення даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (пункт 1 частини другої статті 73 ГПК України).

Отже, подання електронного доказу в паперовій копії саме по собі не робить такий доказ недопустимим. Суд може не взяти до уваги копію (паперову копію) електронного доказу, у випадку якщо оригінал електронного доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу. Наведений висновок є усталеним у судовій практиці (наприклад, його наведено у постановах Верховного Суду від 29 січня 2021 року у справі № 922/51/20, від 15 липня 2022 року у справі № 914/1003/21), і Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для того, щоб його змінювати.

Поняття електронного доказу є ширшим за поняття електронного документа. Електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа, в тому числі електронний підпис. Натомість електронний доказ - це будь-яка інформація в цифровій формі, що має значення для справи. Повідомлення (з додатками), відправлені електронною поштою чи через застосунки-месенджери, є електронним доказом, який розглядається та оцінюється судом відповідно до статті 86 ГПК України за своїм внутрішнім переконанням у сукупності з іншими наявними у матеріалах справи доказами.

38. При цьому слід враховувати, що суд може розглядати електронне листування між особами у месенджері (як і будь-яке інше листування) як доказ у справі лише в тому випадку, якщо воно дає можливість суду встановити авторів цього листування та його зміст. Відповідні висновки щодо належності та допустимості таких доказів, а також обсяг обставин, які можливо встановити за їх допомогою, суд робить у кожному конкретному випадку із врахуванням всіх обставин справи за своїм внутрішнім переконанням, і така позиція суду в окремо взятій справі не може розцінюватися як загальний висновок про застосування норм права, наведених у статті 96 ГПК України, у подібних правовідносинах.

51. Якщо з урахуванням конкретних обставин справи суд дійде висновку про те, що відповідне листування дає змогу встановити його учасників та може підтверджувати ті чи інші доводи сторін, наприклад, щодо наявності між ними відповідних відносин, ведення певних перемовин тощо, суд може прийняти таке листування як доказ і в такому разі надати йому оцінку сукупно з іншими доказами у справі».

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Надані позивачем фотокопії із текстовими повідомленнями, суд не бере до уваги, оскільки, крім іншого, оригінал електронного доказу не поданий, а суд, з урахуванням категоричних заперечень сторони відповідача, ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу. Невиконання вимоги процесуального закону (частини другої статті 100 ЦПК України) позбавляє суд можливості оцінювати такі докази на предмет їх належності, достовірності, допустимості та брати їх до уваги під час вирішення справи по суті.

Крім того, із наданої позивачем інформації (фотокопії з текстовими повідомленнями), що є предметом спору, неможливо встановити факт публікації повідомлень саме відповідачем ОСОБА_2 , на сторінці в загальнодоступній мережі «Facebook», месенджері «Telegram», в групі « ІНФОРМАЦІЯ_2 », та що під ім`ям « ІНФОРМАЦІЯ_3 » розміщено дописи з прикріпленим фото позивача ОСОБА_1 , здійснювалося саме відповідачем, джерело походження фотокопій із текстовими повідомленнями, спосіб отримання, а також їх повноту та автентичність.

Тобто, із наданих позивачем доказів неможливо об`єктивно встановити наявність обставин (фактів), якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги.

Суд зауважує, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400 цс19)).

Враховуючи викладене, суд вважає, що позивачем не додано належних і допустимих доказів на підтвердження того, що інформація була поширена саме відповідачем ОСОБА_2 та приналежність їй спірного допису, яка заперечувала проти того, що вказана позивачем інформація була викладена нею, разом з тим, позивачем не додано доказів, які б містили персональні дані особи, за допомогою яких можна було б ідентифікувати автора публікацій, чи доказів, того, що позивач намагалася вставити (ідентифікувати) особу відповідача ОСОБА_2 в соціальних мережах.

Щодо позовної вимоги позивача про визнання недостовірної інформації, що порушує права на повагу до гідності, честі та недоторканості, ділової репутації, суд зазначає наступне.

Не заслуговують на увагу суду доводи позивача та твердження, про те, що зазначена інформація не є оціночним судженням, а обов`язок доказування її недостовірності покладається на відповідача, оскільки за встановленими судом обставин справи щодо наданих позивачем доказів недопустимими, суд не вдається в оцінку інформації, яка на думку позивача, опублікована відповідачем, оскільки не допускається відмова у задоволені позову із двох взаємовиключних підстав: сторінка у соціальній мережі та дописи не належать відповідачу; інформація в оспорюваних дописах є оціночними судженнями, що узгоджується з висновком ВС у справі № 752/30879/21 від 05.02.2025 року.

Наявність спірної інформації, без встановлення її автора, не може вважатись поширенням відповідачем відомостей, які порочать честь, гідність та репутацію.

Принцип змагальності полягає в обов`язку кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається на доведення вимог чи заперечень.

Щодо позовної вимоги позивача про зобов`язання відповідача спростувати поширену недостовірну інформацію, шляхом публікування посту у соціальних мережах суд зазначає наступне.

Відповідно до роз`яснень, викладених в пункті 26 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» та відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Частина перша статті 34 Конституції України кожному гарантує право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Суд не вправі зобов`язувати відповідача вибачатися перед позивачем у тій чи іншій формі, оскільки примусове вибачення як спосіб судового захисту гідності, честі чи ділової репутації за поширення недостовірної інформації не передбачено статтями 16 та 277 ЦК України.

Аналогічний висновок зробив Верховний Суд у постановах від 20 лютого 2019 року у справі № 401/573/17, від 29 липня 2020 року у справі № 347/263/18, від 13 березня 2024 року у справі № 712/10999/22 та зазначене узгоджується із прецедентною практикою Європейського суду з прав людини у рішеннях від 25 травня 2011 року (заява № 33014/05) у справі «Редакція газети «Правовоє дєло» та Штекель проти України».

Беручи до уваги вищевикладене, суд не вбачає підстав для задоволення вимог позивача, оскільки обраний нею спосіб захисту порушеного права - шляхом публічного вибачення за розповсюдження негативної інформації, що принижує її честь та гідність, не передбачений законом.

Щодо позовної вимоги в частині відшкодування моральної шкоди, суд виходить з такого.

Відповідно до положень статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду встановлені нормами ст. 1167 ЦК України, відповідно до яких моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Судом враховується, що обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком. При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Отже, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою.

Зазначене повністю узгоджується з правовою позицією, викладеною у постановах Верховного Суду від 10 жовтня 2018 року у справі № 640/3837/17 та від 29 серпня 2018 року у справі № 686/16161/16-ц.

Отже, в даному випадку необхідною умовою для стягнення моральної шкоди є доведення позивачем перед судом факту протиправної поведінки відповідача, наявність самої моральної шкоди, її розмір та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою.

Пунктом 3 частини другої статті 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

При цьому, вимога про відшкодування моральної шкоди є похідною позовною вимогою, а її задоволення залежить від задоволення основної вимоги про визнання недостовірною, такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію позивача спірної публікації. Оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні основної вимоги, то похідна вимога також задоволенню не підлягає.

Враховуючи вище викидане, суд оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів доходить висновку, що позов не підлягає задоволенню.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 10 лютого 2010 року у справі "Серявін та інші проти України" (Seryavin and others v. Ukraine, № 4909/04, § 58).

Згідно з ч.2 ст.141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача. Оскільки позивачу відмовлено у задоволенні позову, та позивач звільнена від сплати судового збору, у зв`язку з тим, що є інвалідом II групи, судовий збір компенсується за рахунок держави.

Враховуючи викладене, керуючись, ст.ст. 15, 16, 77, 277, 297, 299 Цивільного кодексу України, ст. ст. 12, 13, 76-81, 200, 247, 263-265 Цивільного процесуального кодексу України, -

У Х В А Л И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності, репутації та відшкодування моральної шкоди - відмовити.

Судовий збір компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Кропивницького апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ;

відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 .

Суддя Альона Володимирівна Бадердінова