КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження: Доповідач - Кафідова О.В.
№ 22-ц/824/2278/2025
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 752/6288/16-ц

27 березня 2025 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кафідової О.В.

суддів - Оніщука М.І.

- Шебуєвої В.А.

при секретарі - Смолко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 13 січня 2017 року, ухвалене під головуванням судді Колдіної О.О., у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в:

У квітні 2016 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк», банк) звернулося до суду з вищезазначеним позовом, в якому просило стягнути солідарно з відповідачів на його користь заборгованість за договором фінансового лізингу в розмір 234 415,86 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 03 грудня 2013 року між банком та ОСОБА_2 було укладено договір фінансового лізингу № К3Н0АХ25731795, відповідно до умов якого ОСОБА_2 отримав від Банку у платне користування автомобіль марки CHERRY, модель: TIGGO, рік випуску: 2008, тип ТЗ: легковий універсал-В, № кузова/шасі: НОМЕР_1 , реєстраційний номер: НОМЕР_2 та зобов`язався сплачувати щомісячні платежі, пов`язані з виконанням договору лізингу, у строк та у розмірі, встановлених у Додатку 2 графіку лізингових платежів, з переходом права власності на предмет лізингу по закінченню строку виконання договору. Вказаний вище автомобіль відповідно до свідоцтва про реєстрацію належить на праві власності ПАТ КБ «ПриватБанк».

У забезпечення виконання зобов`язань за договором фінансового лізингу № К3Н0АХ25731795 між банком та ОСОБА_1 було укладено договір поруки, відповідно умов якого остання зобов`язалася відповідати перед банком за виконання ОСОБА_2 зобов`язань за договором фінансового лізингу.

Однак, всупереч зазначеним умовам договору та вимогам Закону, відповідачі не виконали належним чином свої зобов`язання за договором фінансового лізингу та договором поруки, у зв`язку з чим станом на 31.03.2016 року у них виникла прострочена заборгованість за користування предметом лізингу в сумі 234 415,86 грн.

Банк надіслав вимоги як лізингоодержувачу, так і поручителю про виконання зобов`язань, однак на момент звернення до суду зазначені зобов`язання виконані не були.

Заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 13 січня 2017 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за договором фінансового лізингу № К3Н0АХ25731795 в розмірі 234 415,86 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 17 червня 2024 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 13.01.2017 року відмовлено.

Не погоджуючись з заочним рішенням, 19 серпня 2024 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 13 січня 2017 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги заявник вказує на те, що заочне рішення ухвалено внаслідок неправильного застосуванням норм матеріального та порушення процесуального права.

Так, згідно зі ст. 128 ЦПК України повідомлення учасників справи про дату, час і місце судового розгляду є обов`язковим. ОСОБА_1 , як відповідач у справі, не була належним чином повідомлена про час і місце судових засідань. Це позбавило її можливості брати участь у процесі, подавати докази і висловлювати заперечення проти позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк».

Договір фінансового лізингу № К3Н0АХ25731795, який є підставою для заявлених банком позовних вимог не був нотаріально посвідчений, що є порушенням вимог ст. 799 ЦК України.

Таким чином, договір фінансового лізингу, є нікчемним, а рішення суду про стягнення заборгованості на його підставі є неправомірним.

Крім того, ОСОБА_1 виступає поручителем за договором фінансового лізингу, а не основним боржником. Однак суд першої інстанції виніс рішення про солідарне стягнення з Відповідача і її чоловіка усієї суми заборгованості, що є неправомірним. Відповідно до ст. 554 ЦК України, поручитель відповідає перед кредитором у межах своїх зобов`язань, що визначені договором поруки. Судом не було враховано права ОСОБА_1 як поручителя, що порушує принцип справедливості і правової визначеності.

24 березня 2025 року до Київського апеляційного суду від представника позивача АТ КБ «ПриватБанк» Абібуляєвої Тетяни Геннадіївни надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому представник зазначав, що Спірні правовідносини виникли не саме з окремого виду правовідносин - договору фінансового лізингу, який регулюється спеціальним законодавством, а саме Законом України «Про фінансовий лізинг".

Відповідно до статті 6 Закону України "Про фінансовий лізинг", який є спеціальним для спірних правовідносин, визначає форму договору фінансового лізингу, а саме "договір лізингу має бути укладений у письмовій формі, тобто законодавство не містить пряму вказівку на форму договору фінансового лізингу.

З огляду на вище викладене просив суд залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

В судове засідання з`явився представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Білик В.О., який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Представник позивача АТ КБ «ПриватБанк» Абібуляєва Т.Г. проти доводів апеляційної скарги заперечувала та просила залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, що 03 грудня 2013 року між банком та ОСОБА_2 було укладено договір фінансового лізингу № К3Н0АХ25731795, відповідно до умов якого банк надав ОСОБА_2 у користування автомобіль марки CHERRY, модель: TIGGO, рік випуску: 2008, тип ТЗ: легковий універсал-В, № кузова/шасі: НОМЕР_1 , реєстраційний номер: НОМЕР_2 , а ОСОБА_2 , у свою чергу, зобов`язався сплачувати щомісячні платежі, пов`язані з виконанням договору лізингу, у строк та у розмірі, встановлених у Додатку 2 графіку лізингових платежів, з переходом права власності на предмет лізингу по закінченню строку виконання договору.

Договір укладено на строк 60 місяців з моменту підписання Додатку 2 (Графіку лізингових платежів). Вказаний автомобіль відповідно до свідоцтва про реєстрацію належить на праві власності ПАТ КБ «ПриватБанк».

Відповідно до умов укладеного договору, Заява про приєднання до умов та правил надання фінансового лізингу, додатки до неї, Умови та правила надання банківських послуг та Тарифи Банку складають разом Договір фінансового лізингу.

У забезпечення виконання зобов`язань за договором фінансового лізингу № К3Н0АХ25731795 між банком та ОСОБА_1 було укладено договір поруки, відповідно умов якого остання зобов`язалася відповідати перед лізингодавцем за виконання ОСОБА_2 зобов`язань за договором фінансового лізингу.

Відповідно до пункту 2.4 договору поруки поручитель відповідає перед лізингодавцем за виконання зобов`язань за договором у тому ж розмірі, що і лізингоодержувач, включаючи сплату лізингу, комісій, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків. У випадку невиконання лізингоодержувачем зобов`язань за договором, лізингоодержувач і поручитель відповідають перед Лізингодавцем як солідарні боржники.

Як встановлено судом банк виконав взяті на себе зобов`язання та надав ОСОБА_2 у користування предмет лізингу, проте відповідачі взятих на себе за договорами фінансового лізингу та поруки зобов`язань не виконали, внаслідок чого у них перед банком станом на 31.03.2016 року виникла заборгованість в розмірі 234 415,86 грн, з яких: 88 480,68 - заборгованість по залишку вартості предмета лізину; 25 556,31 грн - заборгованість за винагородою за користування предметом лізингу; 3 860,28 грн - заборгованість за винагородою за проведення моніторингу предмету лізингу; 116 518,59 - заборгованість по пені.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачі належним чином не виконали взятих на себе за договором фінансового лізингу зобов`язань, внаслідок чого у них виникла заборгованість, розмір якої станом на 31.03.2016 року становить 234 415,86 грн.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відносини, що виникають у зв`язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».

Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до статті 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

Так, згідно із частиною 2 статті 1 Закону України "Про фінансовий лізинг" за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

У частині 1 статті 2 Закону України "Про фінансовий лізинг" передбачено, що відносини, що виникають у зв`язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Відповідно до статті 9 Закону України "Про фінансовий лізинг" лізингоодержувачу (сублізингоодержувачу) забезпечується захист його прав на предмет лізингу нарівні із захистом, встановленим законодавством щодо захисту прав власника. Лізингоодержувач (сублізингоодержувач) має право вимагати, у тому числі й від лізингодавця, усунення будь-яких порушень його прав на предмет лізингу.

Виходячи з аналізу норм чинного законодавства, за своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Статтею 799 ЦК України визначено, що договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Нікчемний договір не породжує тих прав і обов`язків, настання яких бажали сторони, і визнання такого договору недійсним судом не вимагається.

В пункті 75 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі №916/3156/17 зазначено, що за наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна із сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Згідно зі статтею 628 ЦК України до відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Договір фінансового лізингу є змішаним договором, який поєднує в собі елементи договорів оренди та купівлі-продажу, а передбачені договором лізингові платежі включають як плату за надання майна у користування, так і частину покупної плати за надання майна у власність лізингоодержувачу по закінченню дії договору. На правовідносини, що склалися між сторонами щодо одержання позивачем як лізингодавцем лізингових платежів у частині покупної плати за надання майна в майбутньому у власність відповідачу, поширюються загальні положення про купівлю-продаж.

В частині положень щодо надання об`єкта лізингу у користування на правовідносини, зокрема щодо оплати за це, поширює свою дію параграф 5 «Найм (оренда) транспортного засобу» глави 58 «Найм (оренда)» ЦК України, що узгоджується з положеннями Закону України «Про фінансовий лізинг».

Частиною другою статті 215 ЦК України встановлено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до абзацу другого частини першої статті 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а у випадку неможливості такого повернення (зокрема, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі) необхідно відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Отже, у разі застосування реституції за нікчемним договором лізингу лізингодавець зобов`язаний повернути лізингоодержувачу сплачені ним платежі на виконання умов договору, а лізингоодержувач, у свою чергу, зобов`язаний повернути лізингодавцю передане за договором майно, а саме об`єкт лізингу, яким він користувався.

Системне тлумачення частини другої статті 806 ЦК України та § 1 Глави 58 ЦК України свідчить, що у частині другій статті 806 ЦК України закріплена бланкетна норма, яка відсилає до загальних положень про договір найму (§ 1 Глави 58 ЦК України).

Відповідно до договору лізингу можуть субсидіарно застосовуватись тільки норми § 1 Глави 58 ЦК України, а не інших параграфів цієї глави. З урахуванням того, що стаття 799 ЦК України розташована у § 5 Глави 58 ЦК України, вона не може бути застосована до інших видів найму, в тому числі й договору лізингу.

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 20 лютого 2020 року в справі № 910/2240/19 вказано, що відповідно до ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. Отже, системний аналіз зазначеної норми у контексті параграфу 1 глави 58 ЦК України свідчить про те, що ч. 2 ст. 806 ЦК України відсилає до загальних положень про договір найму (параграф 1 глави 58 ЦК України), тому до договору лізингу можуть застосовуватися лише норми параграфу 1 глави 58 ЦК України, а не інші параграфи цієї глави. Таку правову позицію викладено, зокрема в постановах Верховного Суду від 08.10.2019 у справі № 910/2153/19, від 31.10.2019 у справі № 910/2219/19, від 21.11.2019 у справі № 910/2233/19, від 15.01.2020 у справі № 910/2242/19, від 13.02.2020 у справі №910/2117/19.

З урахуванням вище зазначеного суд першої інстанції прийшов до правильного та обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги відносно того, що згідно зі ст. 128 ЦПК України повідомлення учасників справи про дату, час і місце судового розгляду є обов`язковим. ОСОБА_1 , як відповідач у справі, не була належним чином повідомлена про час і місце судових засідань. Це позбавило її можливості брати участь у процесі, подавати докази і висловлювати заперечення проти позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк», колегія суддів відхиляє оскільки, з матеріалів справи вбачається, що судом першої інстанції вчинялись дії направлені на повідомлення відповідачів про дату, час та місце розгляду справи, проте до суду поверталась поштова кореспонденція без вручення. Причина: «за закінченням терміну зберігання». Окрім того судом першої інстанції було розмішено оголошення в газеті «Урядовий кур`єр»

Доводи апеляційної скарги відносно того, що ОСОБА_1 виступає поручителем за договором фінансового лізингу, а не основним боржником. Однак суд першої інстанції виніс рішення про солідарне стягнення з Відповідача і її чоловіка усієї суми заборгованості, що є неправомірним. Відповідно до ст. 554 ЦК України, поручитель відповідає перед кредитором у межах своїх зобов`язань, що визначені договором поруки. Судом не було враховано права ОСОБА_1 як поручителя, що порушує принцип справедливості і правової визначеності, колегія суддів відхиляє, оскільки відповідно до п. 2 договору поруки сторони погодили, що поручитель відповідає перед лізингодавцем за виконання зобов`язань за договором в тому ж розмірі, що і лізингоодержувач, включаючи сплату лізингу, комісій, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків.

За своїм змістом усі доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з наданою судом першої інстанції оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, разом з тим доказів на спростування встановлених судом першої інстанції обставин апелянтом до апеляційної скарги не надано.

Відповідно ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 13 січня 2017 року ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 13 січня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 28 березня 2025 року

Головуючий: Судді: