КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження Доповідач- Ратнікова В.М.
№ 22-ц/824/6847/2025
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 759/12360/23

17 березня 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Борисової О.В.

- Левенця Б.Б.

при секретарі - Уляницькій М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 адвоката Горлатого Олександра Васильовича на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 09 грудня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Бабич Н.Д., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа: Святошинський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про встановлення факту батьківства, -

в с т а н о в и в:

У липні 2023 року ОСОБА_1 а звернулась до суду з позовом, який уточнила у процесі розгляду справи, до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа: Святошинський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про встановлення факту батьківства.

Позовні вимоги обгрунтовувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який зі слів її матері - ОСОБА_7 , є її біологічним батьком. Її мати познайомилась з ОСОБА_8 ом ОСОБА_9 у 1999 році і з того часу до 2023 року підтримували відносини, від цихстосунківІНФОРМАЦІЯ_3 народилася вона, ОСОБА_1 .

Зазначала, що її народження було зареєстровано Відділом реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції у м. Києві, про що в книзі записів актів громадянського стану про народження 17 травня 2005 року зроблено відповідний запис № і видано свідоцтво про народження серія № НОМЕР_1 .

У зв`язку з тим, що на той час її мама перебувала в зареєстрованому шлюбі з іншим чоловіком - відповідачем ОСОБА_2 , то відомості про батька в актоваму записі про народження записані відповідно до статті 133 СК України.

За життя ОСОБА_6 батьки не встигли подати заяву про визнання його, ОСОБА_6 , її батьком.

Вказувала, що все своє життя, вона знала ОСОБА_6 як свого єдиного батька. Він приймав участь у її вихованні та утримуванні, виконував усі обов`язки батька дитини,передбачені сімейним законодавством, свого батьківства не заперечував. Зазначені обставини можуть підтвердити свідки: ОСОБА_7 , 1977 р.н. - її мати; ОСОБА_10 , 1984 р.н., - її тітка; ОСОБА_11 , 1986 р.н. - співробітник її батьків.

Встановлення факту батьківства, їй необхідно для внесення відповідних змін до актового запису про народження дитини та прийняття (оформлення) спадщини, яка відкрилася ІНФОРМАЦІЯ_1 після смерті її батька - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Крім неї, спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_6 є його доньки: ОСОБА_3 , 1976 р.н., ОСОБА_4 , 1977 р.н., та ОСОБА_5 , 1977 р.н.

З урахування наведених обставин, позивач ОСОБА_1 я ОСОБА_12 а просила суд встановити факт батьківства, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 , 1952 року народження по відношенню до доньки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ; внести зміни до актового запису про народження ОСОБА_1 до свідоцтва про народження серія народження серія № НОМЕР_1 , записавши її батьком ОСОБА_6 , 1952 року народження, місце народження якого с. Пільний Олексинець Городоцького району Хмельницької області.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 09 грудня 2024 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа: Святошинський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про встановлення факту батьківства, відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, представник позивача ОСОБА_1 адвокат Горлатий Олександр Васильович подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 09 грудня 2024 року та ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 и задовольнити.Встановити факт батьківства, померлого ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_6 , 1952 року народження по відношенню до доньки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Внести до актового запису про народження ОСОБА_1 № 1147 від 17.05.2005, складеного Відділом реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції у м. Києві, такі зміни: по батькові дитини з « ОСОБА_12 » на « ОСОБА_13 », ім`я, дату та місце народження дитини залишити без змін; батьком дитини замість « ОСОБА_2 » вказати « ОСОБА_6 », 1952 року народження, місце народження якого с. Пільний Олексинець Городоцького району, Хмельницької області.

В обґрунтування змісту вимог апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції не є належним чином обґрунтованим.

Апеляційна скарга мотивована тим, що обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Зазначає, що судом першої інстанції під час розгляду справи були допитані свідки, які засвідчили, що ОСОБА_6 знав, що він є біологічним батьком позивачки.

З метою встановлення кровного споріднення між померлим батьком та дочкою за клопотанням позивачки судом було призначено судову молекулярно-генетичну експертизу, згідно з висновком експерта №103-134-2024, вірогідність підтвердження біологічного батьківства ОСОБА_6 відносно ОСОБА_1 складає величину не менш ніж 99,99 %. Таким чином, біологічне батьківство ОСОБА_6 відносно ОСОБА_1 практично доведено (а. с. 56-59, том №2).

Незважаючи на практичне доведення біологічного батьківства ОСОБА_6 відносно ОСОБА_1 , в оскаржуваному рішенні не наведено мотивів відмови у задоволенні вимоги позивачки.

Як на додаткову аргументацію відмови у позові, суд першої інстанції фактично послався на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 07.07.2021 (справа №336/1357/16-ц), згідно з якою відсутність даних про те, чи було зроблено запис про батька дитини малолітньої особи за вказівкою матері, виключає можливість задоволення заяви про встановлення факту батьківства щодо померлого батька, з яким мати дитини не перебувала у шлюбі, на підставі статті 130 СК України.

При цьому, суд першої інстанції не звернув уваги на право дитини (позивачки) знати свого батька, та не взяв за основу римську максиму lurasanguinis nulloiure civilidirimi possunt (жодні встановлення цивільного права не можуть скасувати права, що випливають із кровної спорідненості), про що також зазначено у наведеній вище та застосованій судом першої інстанції постанові Верховного Суду від 07.07.2021 у справі № 336/1357/16-ц (провадження № 61-1452св20).

У цій справі бездіяльністю батьків - ОСОБА_6 та ОСОБА_7 було порушено право позивачки на повагу до приватного життя, яке вимагає, щоб кожна людина мала змогу встановити подробиці свого особистого походження.

Натомість батьки позивачки не вчинили активних дій щодо виключення із запису відомостей про ОСОБА_2 як її батька, внесення змін до актового запису про її народження та запису її батьком ОСОБА_6 .

При цьому, у СК України не урегульовано вирішення питання щодо вказаної вимоги дитини у разі смерті особи, яка могла/повинна подати заяву про своє батьківство.

За таких обставин, досягши повноліття, позивачка змогла самостійно просити суд захистити її порушене право у спосіб внесення змін до актового запису про її народження відомостей про біологічного батька - ОСОБА_6 , оскільки в інший спосіб усунути порушення її права внаслідок бездіяльності батьків щодо виключення запису про ОСОБА_2 , як батька дитини, з актового запису про народження дитини неможливо.

Відсутність регулятора, що визначав би правило поведінки позивача, який є самою дитиною, у зазначеному випадку саме по собі не може бути підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, широке тлумачення якого свідчитиме про порушення права особи на доступ до правосуддя.

Якщо певні сімейні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими нормативно - правовими актами або домовленістю (договором) сторін, до них застосовуються норми цього Кодексу, які регулюють подібні відносини (аналогія закону) (частина перша статті 10 СК України).

До того ж, при вирішенні спору про визнання батьківства, суди повинні не допускати порушення статті 8 Конвенції, яка гарантує кожному право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції, оскільки нормативні, процедурні і процесуальні обмеження, що не дозволяють установити біологічне батьківство, можуть свідчити про порушення гарантійного права особи на повагу до сімейного життя, що неодноразово визнавалося ЄСПЛ.

За таких обставин вважає, що позбавлення позивачки (дитини) права ініціювати позов про встановлення батьківства та внесення змін в актовий запис про її народження суперечить принципу розумності та справедливості.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_14 просить апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, а рішення Святошинського районного суду міста Києва від 09 грудня 2024 року, без змін, посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції є законним та обгрунтованим, ухваленевідповідно до норм процесуального законодавства, з вірним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що ОСОБА_6 є її батьком, що підтверджується свідоцтвом про народження від 11 травня 1976 року, актовий запис № 1333, виданим Ленінградським відділом РАЦС, копія якого міститься в матеріалах справи.

З 22 березня 1975 року по 14лютого 2012 року ОСОБА_6 перебував у шлюбі з її матір`ю ОСОБА_15 , що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу від 22 березня 1975 року. В шлюбі у них народились ще двоє дітей, її рідні сестри - ОСОБА_16 та ОСОБА_17 . Інших дітей у батька немає. За життя він ніколи не вказував, що в нього навіть можуть бути інші діти. Так само як і не було у нього інших близьких людей, які б турбувалися і підтримували його, крімнеїз сестрами.

Відповідач ОСОБА_18 а ОСОБА_19 а вважає, що в дійсності не могло бутитого, що мати позивачки та її батько з 1999 року по 2023 року підтримувала стосунки.

Вказує, що у рішенні суду першої інстанції вірно зазначено, що у тих випадках, коли батьком дитини записано конкретну особу, вимоги про визнання батьківства мають розглядатися одночасно з вимогами про виключення відомостей про цю особу як батька з актового запису про народження дитини. В позовній заяві відсутнє прохання виключити відомості про батька ОСОБА_2 з актового запису про народженняпозивачки .

Відповідно, задоволення позову, могло б спричини правовий колапс відповідно до якого згідно з вимогами позову у позивача залишається батьком ОСОБА_2 , батьківством якого не оспорюється, з яким мати перебувала в шлюбі на момент її народження, і додатково позивач проситьвстановити факт батьківства відносно померлого батька для прийняття спадщини після його смерті. В самому позові зазначається, що встановлення факту потрібно для прийняття спадщини. Відповідно, позивач залишиться і спадкоємцем ОСОБА_20 , оскільки його батьківство не оспорюється в судовому порядку.

До того ж, позивач не надала жодних пояснень тому, чому до досягнення нею 18 річчя її мати не ставила питання про оспорювання батьківства її батька - ОСОБА_2 , так само як і її позов не містить вимоги про виключення відомостей про батька ОСОБА_2 з актового запису про народження.

Вказує, що у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 січня 2024 року у справі № 367/4662/22, провадження № 61-15826св23 Верховний Суд вчергове зазначив свій висновок стосовно застосування норм права в побідних правовідносинах. Зокрема, в постанові зазначено, що «У разі смерті чоловіка, який не перебував у шлюбі з матір`ю дитини, факт його батьківства може бути встановлений за рішенням суду. Заява про встановлення факту батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу. Заява про встановлення факту батьківства може бути подана особами, зазначеними у частині третій статті 128 цього Кодексу (стаття 130 СК України).»

Відповідач ОСОБА_3 вважає, що у рішенні суд першої інстанції абсолютно обгрунтовано посилається на позицію Верховного Суду, викладену у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» №3 від 15.05.2006року.

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивачки ОСОБА_1 адвокат Горлатий Олександр Васильович повністю підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Представник відповідачки ОСОБА_3 адвокат Рябець Наталія Михайлівна в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечувала, просила скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Відповідачі ОСОБА_21 , ОСОБА_4 , ОСОБА_22 , третя особа: Святошинський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ)в судове засідання не з`явились, участь своїх представників не забезпечили, про день та час розгляду справи судом апеляційної інстанції повідомлені у встановленому порядку, а тому суд вважає можливим розгляд справи у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення учасників справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 народилася ОСОБА_1 , батьком якої заначено ОСОБА_23 , мати ОСОБА_7 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 (а.с. 6, том 1).

На момент реєстрації народження ОСОБА_1 ї ОСОБА_24 та ОСОБА_7 перебували в зареєстрованому шлюбі, що не заперечується позивачем. Тобто, реєстрація народження дитини ОСОБА_1 и проведена відповідно до вимог ст. 133 Сімейного кодексу України.

Судом також встановлено, що з 22.03.1975 року по 14.02.2012 року ОСОБА_6 перебував в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_15 , що підтверджується Свідоцтво про укладення шлюбу від 22 березня 1975 року (а.с.110-112 том 1).

В шлюбі у них народились дочки: ОСОБА_3 , 1976 р.н., ОСОБА_17 , 1977 р.н., та ОСОБА_16 , 1977 р.н.

14.02.2012 року заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області шлюб між ОСОБА_25 та ОСОБА_15 було розірвано.

ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_6 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 .

В судовому засіданні 05.11.2024 року була допитана в якості свідка ОСОБА_7 , яка надала суду покази про те, що познайомилася із ОСОБА_25 ем у 1999 році і з того часу до ІНФОРМАЦІЯ_6 підтримувала з ним стосунки. Від цих стосунків ІНФОРМАЦІЯ_3 народилася їх спільна донька ОСОБА_1 . ОСОБА_6 забирав їх спільну дитину - доньку ОСОБА_1 ю ОСОБА_12 у з пологового будинку, разом їздили відпочивати на море, разом їздили до батьків мами позивачки в м. Іллінці, Вінницької області, разом проживали, тощо. Де знаходиться ОСОБА_2 , з яким вона перебувала в зареєстрованому шлюбі на час народження позивачки, та який записаний батьком позивачки, ОСОБА_7 пояснила, що не знає про його місце знаходження приблизно з 2003 року - задовго до зачаття доньки ОСОБА_1 ї ОСОБА_12 и, оскільки він тривалий час перебував у розшуку.

В судовому засіданні 28.11.2024 року була допитана в якості свідка ОСОБА_10 , яка є тіткою позивачки та її хрещеною матір`ю. Остання суду пояснила, що ОСОБА_8 а ОСОБА_26 а знає з 2000 року, він є біологічним батьком позивачки. ОСОБА_6 забирав доньку ОСОБА_1 ю ОСОБА_12 у з пологового будинку, водив її до театрів, разом як сім`я їздили відпочивати на море, також їздили до батьків мами позивачки в м. Іллінці Вінницької області, разом проживали у той час коли вона гостювала у своїх батьків, була на похоронах ОСОБА_8 а ОСОБА_26 а та знає де він похований у Хмельницькій області, тощо.

В судовому засіданні 28.11.2024 був допитаний в якості свідка ОСОБА_11 , та надав покази про те, що знав ОСОБА_8 а ОСОБА_26 а з дитинства, оскільки його батьки проживали по сусідству з батьками ОСОБА_8 а ОСОБА_26 а в селі. На прохання ОСОБА_8 а ОСОБА_26 а він декілька місяців проживав в його будинку та доглядав за його мамою. Пояснив, що, ОСОБА_6 знайомив свою маму з своєю донькою - позивачкою ОСОБА_1 єю ОСОБА_12 ою, і що мама ОСОБА_8 а ОСОБА_26 а визнавала її своєю онукою. Знає позивачку, як доньку ОСОБА_8 а ОСОБА_26 , про що останній йому не раз казав та визнавав її донькою. Пояснював, що ОСОБА_6 на службовому автомобілі, в якому був і він ( ОСОБА_11 ) забирав донку ОСОБА_1 ю ОСОБА_12 у зі школи, тощо.

В судовому засіданні 28.11.2024 року був допитаний в якості свідка ОСОБА_27 , та надав покази про те, що знав ОСОБА_8 а ОСОБА_26 а з 2000 року, був його зятем. У 2005 році ОСОБА_6 перевіз до Києва свою маму, яка до цього проживала в селі в Хмельницької області. Про доньку - позивачку у справі, ОСОБА_6 йому не повідомляв, ніхто про неї в сім`ї не знав. Крім того зазначив, що ОСОБА_6 постійно проживав разом з ними в приватному будинку в с.Софіївська Борщагівка, іншої сім`ї у нього не було.

З метою встановлення кровного споріднення між померлим батьком та дочкою за клопотанням представника позивача судом було призначено судову молекулярно-генетичну експертизу, згідно висновку експерта Київського міського клінічного бюро Судово-медичної експертизи ОСОБА_28 від 28.08.2024 року №103-134-2024, вірогідність підтверження біологічного батьківства ОСОБА_8 а ОСОБА_26 відносно ОСОБА_1 ї ОСОБА_12 и складає величину не менш ніж 99,99 %. Таким чином, біологічне татьківство ОСОБА_8 а ОСОБА_26 відносно ОСОБА_1 ії ОСОБА_12 и практично доведено(а.с. 56-59, том №2).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа: Святошинський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про встановлення факту батьківства, суд першої інстанції виходив з того, що Святошинський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у м.Києві у своїй відповіді від 25.07.2023 року на позов зазначив, що реєстрація народження ОСОБА_1 була проведена на підставі ст. 133 СК України. В позовній заяві позивача відсутнє прохання виключити відомості про батька ОСОБА_2 з актового запису про народження. У тих випадках, коли батьком дитини записано конкретну особу, вимоги про визнання батьківства мають розглядатися одночасно з вимогами про виключення відомостей про цю особу як батька з актового запису про народження дитини. (а.с.32 том №1).

Відтак, суд першої інстанції прийшов до переконання про те, що матеріали справи не містять відомостей, а позивачем не доведено, що запис про батька дитини ОСОБА_1 вчинено за вказівкою матері саме за правилами статті 135 СК України.

Отже, відсутність даних про те, щозапис про батька дитини зроблено за вказівкою матері, виключає можливість задоволення заяви про встановлення факту батьківства щодо померлого ОСОБА_8 а ОСОБА_26 , з яким мати дитини не перебувала у шлюбі, на підставі статті 130 СК України, та без виключення відомостей про особуОСОБА_2 , як батька, з актового запису про народження дитини ОСОБА_1 .

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення Святошинського районного суду міста Києва від 09 грудня 2024 року відповідає.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина першої статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).

Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.

Відповідно до статті 121 СК України права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 125 СК України, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: 1) за заявою матері та батька дитини; 3) за рішенням суду.

У частині першій статті 126 СК України передбачено, що походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану.

При народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою (частина перша статті 135 СК України).

Відповідно до частини першої та другої статті 128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до ЦПК України.

Тлумачення статті 128 СК України свідчить, що закон не встановлює конкретного переліку доказів для встановлення факту батьківства. Підставою для встановлення факту батьківства можуть бути будь-які відомості, що свідчать про походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до вимог ЦПК України.

Європейський суд з прав людини зауважив, що «в ході національного розгляду суд призначив ДНК-тест з метою вирішення цього спору про батьківство. Тест продемонстрував, що відповідач був батьком дитини з ймовірністю 99,99 відсотків. Суд враховує, що на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства» (KALACHEVA v. RUSSIA, № 3451/05, § 34, ЄСПЛ, від 07 травня 2009 року).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаютьсясторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша,третя статті 12, частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

У справі, що переглядається, суд встановив, що відповідно до висновку експерта Київського міського клінічного бюро Судово-медичної експертизи Юрченко М.В. від 28.08.2024 року №103-134-2024, вірогідність підтверження біологічного батьківства ОСОБА_8 а ОСОБА_26 відносно ОСОБА_1 ї ОСОБА_12 и складає величину не менш ніж 99,99 %.

Отже, суд першої інстанції обґрунтовано вважав факт батьківства ОСОБА_8 а ОСОБА_26 відносно ОСОБА_1 ї ОСОБА_12 и доведеним.

Судом також встановлено, позивачем не заперечується, що ОСОБА_7 (матір позивача) та ОСОБА_6 у зареєстрованому шлюбі не перебували, а ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_6 помер. За життя ОСОБА_6 не подав у органи реєстрації актів цивільного стану заяву про визнання свого батьківства відносно ОСОБА_1 и.

Частиною першою статті 130 СК України передбачено, що у разі смерті чоловіка, який не перебував у шлюбі з матір`ю дитини, факт його батьківства може бути встановлений за рішенням суду. Заява про встановлення факту батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу.

Згідно із статтею 135 СК України при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.

Отже, передумовою звернення до суду із заявою про встановлення факту батьківства є запис про батька дитини за вказівкою матері, батьківство якого встановлюється.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 квітня 2021 року в справі № 645/1098/18 (провадження № 61-759св21) зазначено, що «позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу (частина четверта статті 128 СК України). Тобто, передумовою звернення до суду із заявою про встановлення факту батьківства є запис про батька дитини у книзі записів народжень за вказівкою матері. Визнання батьківства за рішенням суду, розглядається як засіб захисту прав дитини, тобто міра, спрямована на відновлення, визнання порушених або оспорених прав дитини. Визначення батьківства дитини є підставою виникнення батьківських обов`язків, зокрема обов`язку з утримання дитини. Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі сукупності доказів. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень ЦПК України».

Судом встановлено, позивачем не заперечується, що відповідно до актового запису про народження № 1147 від 17.05.2005 року батьком ОСОБА_1 ї ОСОБА_12 и зазначено: ОСОБА_29 і запис пробатька зроблено на підставі статті 133 СК України.

Отже, матеріали справи не містять відомостей, а позивачем ОСОБА_1 єю ОСОБА_12 ою не доведено, що актовий запис про її народження № 1147 від 17.05.2005 року вчинено за вказівкою матері ОСОБА_7 за правилами статті 135 СК України.

Відтак, відсутність запису про батька позивача за вказівкою матері (ст.135 СК України) виключає можливість задоволення заяви позивачки ОСОБА_1 про встановлення факту батьківства щодо померлого ОСОБА_30 , з яким мати дитини не перебувала у шлюбі, на підставі статті 130 СК України.

В свою чергу, у тих випадках, коли батьком дитини записано конкретну особу, вимоги про визнання батьківства мають розглядатися одночасно з вимогами про виключення відомостей про цю особу як батька з актового запису про народження дитини, проте таких вимог позивачем у даній справі не заявлено.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про обрунтованість та законність рішення суду першої інстанції про відмову в задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа: Святошинський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про встановлення факту батьківства.

Доводи апеляційної скарги про те, щобатьки позивачки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не вчинили активних дій щодо виключення із запису відомостей про ОСОБА_2 , як її батька, внесення змін до актового запису про її народження та запису її батьком ОСОБА_6 , а тому порушили її права, які вона просить захистити у даній справі, правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, з огляду на наступне.

Відповідно до положень статті 138 СК України жінка, яка народила дитину у шлюбі, має право оспорити батьківство свого чоловіка, пред`явивши позов про виключення запису про нього як батька дитини з актового запису про народження дитини. Вимога матері про виключення запису про її чоловіка, як батька дитини, з актового запису про народження дитини може бути задоволена лише у разі подання іншою особою заяви про своє батьківство.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що її матір ОСОБА_7 зверталася до суду з позовом в порядку ст. 138 СК України та їй було відмовлено.

Крім того, як правильно вказав суд першої інстанції, звертаючись з позовом про встановлення факту батьківства, ОСОБА_1 позовних вимог про виключення з актового запису про її народження № 1147 від 17.05.2005 року відомостей про батька ОСОБА_29 , не заявляла. Заяв про зміну предмету позову також не подавала.

Статтею 2 ЦПК України визначені завдання та основні засади цивільного судочинства, зокрема, змагальність та диспозитивність.

Частина п`ята статті 12 ЦПК України передбачає, що суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Відповідно до положень частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

ЦПК України не надає суду такого права, як вихід за межі позовних вимог з власної ініціативи, оскільки норми матеріального права не повинні суперечити нормам процесуального права, якими суд керується при вирішенні спору (стаття 3 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 264 ЦПК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Отже, у процесуальному законодавстві принцип диспозитивності реалізується через засадниче правило «ne eat judex ultra petita partium» - немає суду за межами вимог сторін. Тобто у судовому процесі потрібно виходити з того, що саме стороні належить право обрати та визначити цілі свого звернення до суду. Суд не вправі змінювати обране особою спрямування, а помилка у праві має наслідком відмову у задоволенні вимог процесуального звернення або інші несприятливі правові наслідки.

Вихід суду за межі заявлених доводів та вимог процесуального звернення конкурує з принципом змагальності, оскільки жодна сторона судового процесу не повинна спростовувати те, на що інша сторона не посилалася.

Оскільки позивач позовних вимог про виключення з актового запису про її народження № 1147 від 17.05.2005року відомостей про батька ОСОБА_29 , не заявляла, то у суду відсутні правові підстави виходити за межі позовних вимог та самостійно ухвалювати рішення про виключення з актового запису про народження позивачки № 1147від 17.05.2005 відомостей про батька ОСОБА_29 та, як наслідок, задовольняти вимоги позивача про встановлення факту батьківства ОСОБА_6 по відношенню до ОСОБА_1 ї ОСОБА_12 и.

В свою ж чергу, задоволення позовних вимог про встановлення факту батьківства ОСОБА_6 по відношенню до ОСОБА_1 ї ОСОБА_12 и, без виключення з актового запису про народження № 1147 від 17.05.2005 відомостей про батька ОСОБА_29 , призведе до того, що у позивача залишається батьком ОСОБА_2 , батьківство якого не оспорюється, і додатково буде встановлено факт батьківства відносно померлого ОСОБА_6 для прийняття спадщини після його смерті (вказана обставина не заперечується позивачем у позовній заяві).

Відтак, наявність чинного актового запису про народження № 1147 від 17.05.2005 року про батька ОСОБА_29 та судового рішення про встановлення батьківства відносно померлого ОСОБА_6 , суперечитиме приписам ст. 51 Конституції України, ст. 130 СК України, Правилам державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18 жовтня 2000 року № 52/5 (у редакції, чинній на час народження позивача та і на час розгляду справи), нормам ЦК України.

Доводи апеляційної скаргипро тещо, незважаючи на практичне доведення біологічного батьківства ОСОБА_6 відносно ОСОБА_1 , судом першої інстанції безпідставно відмовлено в задоволенні позову, колегія суддів вважає помилковими, такі доводи свідчать про неправильне розуміння апелянтом визначених судомпершої інстанціїпідстав для відмови в задоволенні позову у цій справі.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку у цій справі про відмову у позові, в тому числі і через те, що без пред`явлення позовних вимог про виключення відомостей про ОСОБА_2 , як батька, з актового запису про народження позивачки, позовні вимоги про встановлення батківства ОСОБА_30 , з яким матиОСОБА_1 ії ОСОБА_12 и не перебувала у шлюбі, на підставі статті 130 СК України, не призведуть до відновлення порушеного права позивача. А таких вимог позивач не заявляла.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

В своєму рішенні у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, ЄСПЛ зазначив про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції й зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Таким чином, доводи, викладені представником позивача ОСОБА_1 адвокатом Горлатим Олександром Васильовичем вапеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що рішення Святошинського районного суду міста Києва від 09 грудня 2024 року ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги представника позивача ОСОБА_1 адвоката Горлатого Олександра Васильовича.

Згідно з частиною 13 статті 141, підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування та ухвалення нового рішення або зміни судового рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 адвоката Горлатого Олександра Васильовича залишено без задоволення, а судове рішення без змін, тому розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 адвоката Горлатого Олександра Васильовича залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 09 грудня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Головуючий: Судді: