Справа № 951/512/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 березня 2025 року м. Тернопіль

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

-головуючої судді Черніцької І.М.

-за участю секретаря судового засідання Демборинського М.Р.

-з участю: адвоката Борової Л.В.,

представника відповідача - Кутів Л.Є.

розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Борова Любов Володимирівна, до Козівської селищної ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_2 про скасування рішення виконавчого комітету Козівської селищної ради від 08 грудня 2022 року за №282 «Про втрату чинності рішення виконавчого комітету Козівської селищної ради від 07 жовтня 2005 року за №185 «Про видачу ордера на вселення в службове жиле приміщення»,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Козівської селищної ради, третьої особи без самостійних вимог ОСОБА_2 про скасування рішення виконавчого комітету Козівської селищної ради від 08 грудня 2022 року за №282 «Про втрату чинності рішення виконавчого комітету Козівської селищної ради від 07 жовтня 2005 року за №185 «Про видачу ордера на вселення в службове жиле приміщення».

В обґрунтування своїх вимог позивач вказав, що у 2001 році прокуратура Тернопільської області за кошти прокуратури купила квартиру за АДРЕСА_1 в якості службового приміщення для прокурора Козівського району Патри Я.С., що стверджується Договором купівлі-продажу, укладеному між Козівською селищною радою та прокуратурою Тернопільської області. Квартира потребувала капітального ремонту, який не проводився.

Відповідно до наказу Генерального прокурора України №-528к від 26 квітня 2005 року ОСОБА_1 був призначений прокурором Козівського району Тернопільської області строком на п`ять років

07 жовтня 2005 року виконавчий комітет Козівської селищної ради прийняв рішення за №-185 «Про видачу ордера на вселення в службове житлове приміщення», яким надав службове житлове приміщення - 4-х кімнатну квартиру АДРЕСА_1 , прокурору Козівського району ОСОБА_1 та видав йому ордер на вселення у вказане житло на склад сім`ї 3 особи та зобов`язав укласти договори з організаціями надавачами житлово-комунальних послуг. Як зазначає позивач, він провів капітальний ремонт у спірній квартирі.

У березні 2010 року ОСОБА_1 звернувся із заявою до прокурора Тернопільської області про дачу дозволу на перевід квартири АДРЕСА_1 із службової в комунальну власність та продаж її йому.

22 березня 2010 року прокурор Тернопільської області за погодженням з головою профспілкового комітету працівників прокуратури Тернопільської області, дав письмовий дозвіл за №11/101 на переведення квартири АДРЕСА_1 в комунальну власність селища та продаж її прокурору Козівського району ОСОБА_1 .

На підставі письмового дозволу прокурора, позивач написав заяву до Козівської селищної ради про перевід спірної квартири в комунальну власність ради та продаж її йому.

Згідно заяви ОСОБА_1 та листа прокуратури від 22 березня 2010 року за №11/101 виконавчим комітетом Козівської селищної ради 25 травня 2020 року було прийнято рішення за №756 виключити 4-х кімнатну квартиру за АДРЕСА_1 із числа службових приміщень в зв`язку з тим, що в прокуратурі Козівського району відпала потреба у користуванні службовим житлом. Однак дану квартиру не було продано позивачу і не було йому повернено кошти за капітальний ремонт.

У березні 2011 року прокуратура Тернопільської області звернулась із заявою до Козівської селищної ради про включення квартири АДРЕСА_1 до числа службових для працівників прокуратури.

12 квітня 2011 року друга сесія шостого скликання Козівської селищної ради прийняла рішення за № 180, яким включила квартиру АДРЕСА_1 в число службових для працівників Козівської прокуратури .

Рішенням Козівського районного суду від 18.01.2013 року рішення Козівської селищної ради від 12.04.2011 року «Про включення квартири по АДРЕСА_2 в число службових» скасовано. Дане судове рішення набрало законної сили 29.01.2014 року.

Рішенням Бережанського районного суду від 17 травня 2022 року вирішено скасувати рішення виконавчого комітету Козівської селищної ради Тернопільської області №69 від 09 липня 2019 року «Про надання службового жилого приміщення», рішення виконавчого комітету Козівської селищної ради Тернопільської області №2188 від 22 травня 2020 року «Про включення квартири АДРЕСА_1 до числа службових жилих приміщень».

Як зазначив далі позивач, він у травні 2014 року дізнався про те, що 08.12.2022 року рішенням виконавчого комітету Козівської селищної ради за №282 визнано таким, що втратило чинність рішення виконавчого комітету Козівської селищної ради від 07.10.2005 року про надання житлової квартири прокурору ОСОБА_1 , на підставі якого йому було видано ордер.

Вважає, що селищна рада порушила його права як користувача спірним жилим приміщенням. Так, згідно вищезазначених судових рішень та рішень селищної ради, спірна квартира перебуває у комунальній власності селищної ради.

Однак, він прописаний в квартирі з 2005 року, вона йому та його сім`ї надана в користування у встановленому законом порядку, в квартирі знаходяться меблі, речі домашнього вжитку, які належать йому на праві власності.

Крім того, селищна рада не вправі була скасовувати своє рішення відповідно до роз`яснень, зазначених у рішенні Конституційного Суду України від 16.04.2009 року за № 7-рп2009, відповідно до якого, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання.

Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 серпня 2024 року провадження у справі відкрито та справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження.

Відповідач подав відзив на позов. Вказав, що рішенням Бережанського районного суду Тернопільської області від 17 травня 2022 вирішено скасувати рішення виконавчого комітету Козівської селищної ради Тернопільської області №69 від 09 липня 2019 року «Про надання службового жилого приміщення», та рішення виконавчого комітету Козівської селищної ради Тернопільської області №2188 від 22 травня 2020 року «Про включення квартири по АДРЕСА_3 до числа службових жилих приміщень».

Селищна рада на виконання вищезазначеного судового рішення прийняла рішення за № 265 «Про скасування рішень виконавчого комітету Козівської селищної ради». За таких підстав, спірна квартира втратила статус службової. Крім того, на засіданні виконавчого комітету 08.12.2022 року прийнято рішення за №282 «Про втрату чинності рішення виконавчого комітету Козівської селищної ради від 17.10.2005 за №185 «Про видачу ордера на вселення в службове житлове приміщення». Підставою прийняття даного рішення стало неналежне користування житлом ОСОБА_1 , яке полягало в тому, що ОСОБА_1 передав дану квартиру, яка є власністю територіальної громади, в оренду ОСОБА_2 . Таким чином, ОСОБА_1 передав без згоди власника селищної ради квартиру іншій особі, за що отримував орендну плату. Крім того, ОСОБА_1 фактично не проживає у спірній квартирі, яка не є його єдиним місце проживання.

Твердження ОСОБА_1 про те, що ОСОБА_2 чинить йому перешкоди у користуванні житлом є безпідставні, оскільки між ними існують договірні відносини.

Враховуючи наведене, відповідач просить відмовити позивачу у задоволення вимог.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30 жовтня 2024 року, яка занесена до протоколу судового засідання, закрито підготовче судове засідання у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні адвокат Борова Л.В. заявлені позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила задовольнити.

Відповідач заперечила проти позовних вимог та просили відмовити у позові.

Третя особа в судове засідання не з`явилась, хоча про час та місце його була повідомлена належним чином.

Судом встановлено, що 25 січня 2002 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 продали, а Козівська селищна рада купила у них чотирьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 , що стверджується договором купівлі-продажу чотирьохкімнатної квартири, нотаріально посвідченим 25 січня 2002 року та зареєстрованим в реєстрі під №-68.

16 липня 2002 року виконавчий комітет Козівської селищної ради прийняв рішення за №-116 «Про закріплення службового житлового приміщення», враховуючи рішення виконкому Козівської селищної ради №-181 від 20 листопада 2001 «Про договір між прокуратурою Тернопільської області та Козівською селищною радою від 31 жовтня 2001 року», лист прокуратури Тернопільської області № 11/65 від 01 березня 2002 року «Про забезпечення працівників органів прокуратури службовими жилими приміщеннями», виконком селищної ради вирішив закріпити 4-х кімнатну АДРЕСА_1 , як службове приміщення та передати її на баланс Козівського комбінату комунальних підприємств.

16 липня 2002 року виконавчий комітет Козівської селищної ради прийняв рішення за №-117 «Про видачу ордера на вселення в службове житлове приміщення», яким надав службове житлове приміщення - 4-х кімнатну за АДРЕСА_1 , прокурору Козівського району ОСОБА_5 та видав ордер на вселення у вказане житло на нього та склад його сім`ї 4 чол.

Позивач ОСОБА_1 призначений прокурором Козівського району Тернопільської області строком на п`ять років відповідно до наказу Генерального прокурора України №-528к від 26 квітня 2005 року.

07 жовтня 2005 року виконавчий комітет Козівської селищної ради прийняв рішення за №-185 «Про видачу ордера на вселення в службове житлове приміщення», яким надав службове житлове приміщення - 4-х кімнатну квартиру АДРЕСА_1 , прокурору Козівського району ОСОБА_1 та видав йому ордер на вселення у вказане житло на склад сім`ї 3 чол. та зобов`язав укласти договори з організаціями надавачами житлово-комунальних послуг.

25 травня 2010 року виконавчий комітет Козівської селищної ради Тернопільської області прийняв рішення №-76 «Про виключення квартири АДРЕСА_1 , із числа службових», яким виключив вищезазначену 4-х кімнатну житлову квартиру із числа службових приміщень у зв`язку з тим, що у прокуратури Козівського району відпала потреба в користуванні службовим житлом та вирішено розглянути питання продажу вказаної квартири прокурору Козівського району Псарюку В.Ф. на черговій сесії селищної ради.

Як вбачається із витягу з протоколу №-41 другого засідання шістнадцятої сесії п`ятого скликання від 11 червня 2010 року Козівської селищної ради Тернопільської області, рішення про продаж вказаної квартири прокурору Козівського району Псарюку В.Ф. не прийняте.

Постановою Козівського районного суду Тернопільської області від 18 січня 2013 року адміністративний позов ОСОБА_1 до Козівської селищної ради задоволено. Рішення Козівської селищної ради другої сесії шостого скликання Козівської селищної ради за №-180 від 12 квітня 2011 року «Про включення квартири за АДРЕСА_1 , в число службових» скасовано. Таке рішення суду набрало законної сили.

19 квітня 2019 року Козівський селищний голова Адамів Я.Ю. листом №-01-424.3-09, адресованому ОСОБА_2 , повідомив їй, що квартира АДРЕСА_1 є комунальною власністю. Також у листі зазначено, що ОСОБА_6 дійсно був користувачем вказаної квартири, як службової. Проте вказану квартиру було виключено з числа службових жилих приміщень для проживання працівників прокуратури Козівського району у результаті винесення рішення Козівським районним судом Тернопільської області від 18 січня 2013 року.

09 квітня 2020 року начальник Територіального управління ДСА у Тернопільській області звернувся до Козівської селищної ради із листом за №-01-298/20, в якому просив Козівську селищну раду розглянути питання щодо можливості та умов передачі в користування Козівського районного суду Тернопільської області для проживання судді цього суду ОСОБА_2 квартири за АДРЕСА_1 .

Рішенням сорок другої сесії сьомого скликання Козівської селищної ради від 22 травня 2020 року №-2188, за наслідками розгляду та обговорення звернення територіального управління ДСА України у Тернопільській області від 09 квітня 2020 року №-01-298/20 щодо можливості та умов передачі квартири за АДРЕСА_1 , для проживання судді Козівського районного суду, вирішено включити до числа службових житлових приміщень чотирикімнатну квартиру квартири за АДРЕСА_1 . Доручено виконавчому комітету Козівської селищної ради здійснити організаційні заходи щодо надання вказаного службового жилого приміщення судді Козівського районного суду Тернопільської області ОСОБА_2 на час виконання нею службових повноважень.

Рішенням виконавчого комітету Козівської селищної ради від 09 липня 2019 року №-69, за наслідками розгляду та обговорення звернення суддів Козівського районного суду від 06 липня 2020 року вх. №-№ Г-470/104/7.20/8.5 про надання службового жилого приміщення квартири за АДРЕСА_1 , врахувавши рішення Козівської селищної ради від 22 травня 2020 року №-2188 «Про включення квартири за АДРЕСА_1 , до числа службових жилих приміщень», на підставі норм Житлового Кодексу України, ст. 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», керуючись Постановою Ради Міністрів УРСР №37 від 04 лютого 1988 року «Про службові жилі приміщення», вирішено надати службове жиле приміщення, а саме: чотирикімнатну квартиру за АДРЕСА_1 , судді Козівського районного суду Тернопільської області на період виконання повноважень судді Козівського районного суду, та видати ордер на вселення у вказане службове жиле приміщення, яке складається з чотирьох кімнат житловою площею 49,6 кв.м. судді Козівського районного суду на сім`ю в складі чотирьох осіб.

На підставі вищезазначеного рішення виконавчого комітету 29 липня 2020 року видано ордер на ім`я судді Козівського районного суду Тернопільської області з сім`єю з 4-х чоловік на право зайняття службового жилого приміщення жилою площею 49,6 кв.м., яке складається з чотирьох кімнат у ізольованій комунальній квартирі за АДРЕСА_1 , який ОСОБА_2 одержала 29 липня 2020 року.

Вищевказані обставини справи встановленні рішенням Бережанського районного суду Тернопільської області від 17 травня 2020 року, яким вирішено скасувати рішення виконавчого комітету Козівської селищної ради Тернопільської області №69 від 09 липня 2019 року «Про надання службового жилого приміщення», скасувати рішення виконавчого комітету Козівської селищної ради Тернопільської області №2188 від 22 травня 2020 року «Про включення квартири за АДРЕСА_1 до числа службових жилих приміщень».

Дане рішення суду залишене без змін постановою Тернопільського апеляційного суду від 12 жовтня 2022 року.

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав від 04 вересня 2024 року, власником квартири АДРЕСА_1 є територіальна громада, Козівська селищна рада, на підставі договору купівлі-продажу від 16 травня 2018 року.

Згідно Актів за №80 від 13.07.22 року, за №194 від 24 листопада 2022 року, за №202 від 07 грудня 2022 року, складених житлово-побутовою комісією селищної ради встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрований за адресою АДРЕСА_3 , однак за даною адресою не проживає.

Згідно з Договором оренди житлового приміщення квартири за АДРЕСА_1 , укладеного 20 березня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 у довгострокове, платне користування спірну квартиру. Термін дії до 20 березня 2018 року, щомісячна плата 1200 грн.

Рішенням виконавчого комітету Козівської селищної ради від 08.12.2022 року за №282 визнано таким, що втратило чинність рішення виконавчого комітету Козівської селищної ради від 07 жовтня 2005 року за №185 «Про видачу ордера ОСОБА_1 на вселення в службове жиле приміщення».

Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши та оцінивши наявні у справі докази, прийшов до наступного висновку.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та в спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до вимог статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно з вимогами статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Статтею 68 Конституції України передбачено, що кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Статтею 124 Конституції України визначено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Юрисдикція судів поширюється на будьякий юридичний спір та будьяке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи

Конституційний Суд України зазначає, що в Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність. Органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами. Таким чином, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є "гарантією стабільності суспільних відносин" між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення, що узгоджується з правовою позицією, викладеною в абзаці другому пункту 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп у справі щодо несумісності депутатського мандата.

Ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання.

Згідно з вимогами частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа, яка звернулася до суду, має право на захист її майнового права чи інтересу у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення.

Ці право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права, примусове виконання обов`язку (пункти 1, 5 частини другої статті 16 ЦК України).

Невизнання цивільного права полягає в пасивному запереченні наявності у особи суб`єктивного цивільного права, зокрема, на право користування майном, яке безпосередньо не спричиняє шкоду суб`єктивному праву, але створює невпевненість у правовому статусі носія суб`єктивного права. Водночас у такому випадку відсутнє звернення інших осіб до юрисдикційних органів про відсутність у особи цивільного права.

За статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Повага до права людини на житло закріплена також у статті 8 Конвенції у разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням.

Тобто право на житло - це одне із найважливіших соціально-економічних прав громадян України, оскільки воно стосується основ життя людини.

В силу вимог ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до вимог частин 1, 2 статті 386 Цивільного кодексу України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності; власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Згідно з вимогами статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до вимог частин 1, 2 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

У пункті 33 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2019 в справі № 761/5115/17 вказано, що одним із способів захисту права користування майном є припинення дії, яка це право порушує (п. 3 ч. 2 ст. 16 ЦК України), усунення перешкод у здійсненні права користування майном (негаторний позов). Підставою для подання такого позову є вчинення перешкод правомірній реалізації речового права.

Також аналогічна правова позиція щодо права власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном зазначена в постанові Верховного Суду від 16.12.2020 в справі № 182/7347/18.

Статтею 58 Житлового кодексу України (далі - ЖК України) передбачено, що на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення.

Аналіз наведеного положення свідчить про те, що жиле приміщення, на вселення в яке видається ордер, повинно бути як фактично, так і юридично вільним. Ордер не може бути виданий також і на жиле приміщення, якщо в ньому будь-яка особа (хоча б й не на законних підставах) проживає. Відповідний орган місцевого самоврядування, органи з управління житловим фондом до видачі ордера повинні вжити заходів з метою звільнення спірного приміщення.

Так само надане жиле приміщення повинно бути юридично вільним від прав третіх осіб на нього, тобто таке житло повинно перебувати на балансі відповідного органу місцевого самоврядування та на нього не повинно існувати прав власності, користування або будь-яких інших майнових прав у третіх осіб.

Пунктом 69 Постанови Ради Міністрів Української РСР і Української Республіки Ради професійних спілок від 11 грудня 1984 № 470 Про затвердження Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР (далі - Постанова) передбачено, що на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер (додаток № 7), який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення. Ордер дійсний протягом 30 днів.

Положенням про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській PCP (далі - Положення № 37), затвердженим Постановою Ради Міністрів УРСР № 37 від 04.02.1988, визначено порядок надання службових жилих приміщень в будинках державного і громадського житлового фонду і користування ними.

Так, згідно п.2 Положення №37, службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього (пункт 2 Положення № 37).

Відповідно до вимог пунктів 3, 4 Положення № 37 жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів за клопотанням адміністрації підприємства, установи, організації. До числа службових може бути включено тільки вільне жиле приміщення.

Судами встановлено, що ОСОБА_1 отримав право заселення у службову квартиру, розташовану по АДРЕСА_3 , як прокурор Козівської прокуратури, що стверджується наказом Генерального прокурора України №-528к від 26 квітня 2005 року, яким ОСОБА_1 був призначений прокурором Козівського району Тернопільської області строком на п`ять років, рішенням виконавчого комітету Козівської селищної ради за №-185 від 07.10.2005 року «Про видачу ордера на вселення в службове житлове приміщення», яким надав службове житлове приміщення - 4-х кімнатну квартиру АДРЕСА_1 , прокурору Козівського району ОСОБА_1 та видав йому ордер на вселення у вказане житло складу сім`ї 3 чол.

Встановлено та не заперечувалося учасниками справи, що позивач ОСОБА_1 вселився у спірну квартиру на підставі ордера, зареєструвався в ній у 2005 році.

Так, як вбачається із записів у паспорті громадина України позивача ОСОБА_1 (серія НОМЕР_1 , виданого 11 червня 2009 року Козівським РВ УМВС України в Тернопільській області), його зареєстрованим місцем проживання з 23 вересня 2005 року є квартира АДРЕСА_1 .

Той факт, що позивач з 2005 року зареєстрований у спірній квартирі не заперечував відповідач.

За частиною першою статті 59 ЖК України ордер на жиле приміщення може бути визнано недійсним у судовому порядку у випадках подання громадянами не відповідаючих дійсності відомостей про потребу в поліпшенні житлових умов, порушення прав інших громадян або організацій на зазначене в ордері жиле приміщення, неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про надання жилого приміщення, а також в інших випадках порушення порядку і умов надання жилих приміщень.

Вимога про визнання ордера недійсним може бути заявлено протягом трьох років з дня його видачі.

Учасниками справи не надано належних доказів на підтвердження недійсності зазначено ордера, зокрема, відповідного судового рішення.

Крім цього, з часу вселення позивача у спірну квартиру та до часу винесення оскаржуваного рішення органу місцевого самоврядування (19 років), інші особи, зокрема, учасники справи, не оспорювали законність вселення та проживання ОСОБА_1 в даній квартирі, і докази цього у справі відсутні.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).

За статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, судами встановлено законність заселення позивача у спірну квартиру. Ця обставина не спростована іншими учасниками справи належними доказами.

У березні 2010 року ОСОБА_1 звернувся із заявою до прокурора Тернопільської області про дачу дозволу на перевід квартири АДРЕСА_1 із службової в комунальну власність та продаж її йому.

22 березня 2010 року прокурор Тернопільської області за погодженням з головою профспілкового комітету працівників прокуратури Тернопільської області, дав письмовий дозвіл за №11/101 на переведення квартири АДРЕСА_1 в комунальну власність селища та продаж її прокурору Козівського району ОСОБА_1 .

На підставі письмого дозволу прокурора, позивач написав заяву до Козівської селищної ради про перевід спірної квартири в комунальну власність ради та продаж її йому.

Згідно заяви ОСОБА_1 та листа прокуратури від 22 березня 2010 року за №11/101 виконавчим комітетом Козівської селищної ради 25 травня 2020 року було прийнято рішення за №756 виключити 4-х кімнатну квартиру за АДРЕСА_1 із числа службових приміщень в зв`язку з тим, що в прокуратури Козівського району відпала потреба у користуванні службовим житлом.

Як зазначено вище, позивач ОСОБА_1 на правомірних підставах набув право користування згаданою квартирою. Також, як на час прийняття оскаржуваних рішень відповідача, так і на даний час, у визначеному законом порядку позивач такого права користування не був і не є позбавлений, оскільки є зареєстрованим у такому житлі, яке з січня 2013 року мало статус комунального.

Вказані факти стороною відповідача та третьою особою не заперечені й не спростовані.

Належного доказу про втрату чи позбавлення позивача такого права рішення уповноваженого органу, прийнятого в порядку визначеному чинним законодавством України, суду не надано.

Верховний Суд у постанові від 02.08.2023 року по справі № 464/2311/21 зробив висновок про те, що жиле приміщення, на вселення в яке видається ордер, повинно бути як фактично, так і юридично вільним. Ордер не може бути виданий також і на жиле приміщення, якщо в ньому будь-яка особа (хоча б й не на законних підставах) проживає.

Оскільки судом встановлено, що позивач вселилися в квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , на підставі ордеру в грудні 2005 року, зареєстрований в ній, тобто квартира була зайнята позивачами на законних підставах, рішення Виконавчого комітету Козівської селищної ради щодо розпорядження цією квартирою, порушує права позивача, гарантовані Конституцією України, тому є протиправним та підлягає скасуванню.

Крім того, відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп (в абзаці другому пункту 5 мотивувальної частини рішення) у справі щодо несумісності депутатського мандата, Органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами (стаття 74 Закону), а отже органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є "гарантією стабільності суспільних відносин" між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення.

Ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання.

Таким чином, рішення виконавчого комітету Козівської селищної ради від 08.12.2022 року за №282 Про втрату чинності рішення виконавчого комітету Козівської селищної ради від 07.10.2005 року за №185 «Про видачу ордера на вселення в службове жиле приміщення» суперечить вимогам закону та обставинам по справі, а тому його слід визнати незаконним.

Посилання відповідача щодо неналежного користування позивачем спірною квартирою, передача її в оренду, без згоди власника, суд не приймає до уваги, оскільки дані факти не мають правого значення для вирішення даної справи.

Безпідставними також є твердження відповідача на те, що позивач не проживає у спірній квартирі, оскільки даний факт, сам по собі, не свідчить про втрату ним права на користування спірною квартирою та не є підставою для винесення оскаржуваного рішення виконавчого комітету селищної ради.

Рішення суду повинне бути не просто формально законним і обгрунтованим, а й справедливим за своєю суттю. Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Подібна позиція викладена у постановах Верховного Суду: від 16 березня 2021 року в справі № 133/2718/18, від 17 листопада 2021 року в справі № 755/5684/18-ц, від 08 грудня 2021 року в справі № 466/8968/19, від 16 червня 2022 року в справі № 150/180/20.

Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановленні обставини справи, суд доходить висновку, що рішення виконавчого комітету Козівської селищної ради від 08 грудня 2022 року за №282 «Про втрату чинності рішення виконавчого комітету Козівської селищної ради від 07 жовтня 2005 року за №185 «Про видачу ордера на вселення в службове жиле приміщення» є незаконним, а тому позов підлягає до задоволення шляхом його скасування.

Згідно з вимогами ст. 141 ЦПК, у зв`язку із задоволенням позовних вимог, з відповідача на користь позивача слід стягнути сплачений судовий збір у розмірі 969 грн.

Керуючись ст. ст. 4, 12, 81, 259, 263, 265, 268, 273, 280-289, 354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Борова Любов Володимирівна, до Козівської селищної ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_2 про скасування рішення виконавчого комітету Козівської селищної ради від 08 грудня 2022 року за №282- задовольнити

Скасувати рішення виконавчого комітету Козівської селищної ради від 08 грудня 2022 року за №282 «Про втрату чинності рішення виконавчого комітету Козівської селищної ради від 07 жовтня 2005 року за №185 «Про видачу ордера на вселення в службове жиле приміщення».

Стягнути з Козівської селищної ради в користь ОСОБА_1 969 грн в рахунок сплаченого судового збору .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відомості про учасників справи.

Позивач: ОСОБА_1 , адреса місця проживання АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Відповідач: Козівська селищна рада, адреса місця знаходження - вул. Грушевського, 38, селище Козова Тернопільського району Тернопільської області, .

Третя особа: ОСОБА_2 , адреса місця проживання: АДРЕСА_3 , адреса місця перебування: АДРЕСА_5 .

Повне судове рішення складено 24 березня 2025 року.

Головуюча суддя І.М. Черніцька