№ 207/679/25
№ 2/207/751/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2025 року м.Кам`янське

Баглійський районний суд м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Бушанської О.В.

при секретарі Сердюк В.О.,

за участю

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу

за позовом ОСОБА_1 , м.Кам`янське, Дніпропетровська область

до ОСОБА_3 , м.Кам`янське, Дніпропетровська область

про виселення

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про виселення, в якому просить виселити відповідача з її квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить їй на праві власності.

Позовні вимоги обґрунтовані посиланням на те, що позивач є власницею квартири за адресою: АДРЕСА_1 . В липні 2024 року у вказану квартиру, користуючись довірою позивача, шахрайським шляхом вселився ОСОБА_3 , який проживає в квартирі незаконно, проти волі позивача та без реєстрації. ОСОБА_3 веде асоціальний спосіб життя: зловживає сприртними напоями, веде себе агресивно, часто влаштовує сварки. Відповідач створює перешкоди у користуванні житловим приміщенням, не сплачує комунальні послуги та є для позивачки чужою людиною. В стані алкогольного він сп`яніння кидається на позивачу с кулаками, наносячі тілесні ушкодження. За даним фактом позивачка неодноразово викликала працівників поліції. Через бездіяльність працівників поліції, вона була змушена звернутися до Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області зі скаргою на бездіяльінсть посадових (службових) осіб відділення поліції №2 Кам`янського РУП.

Відзиву на позовну заяву відповідачем не надано.

27.03.2025 у судове засідання з`явились позивач та її представник, які підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити.

Відповідач у судове засідання не з`явився, причину неявки суду не повідомив, про час та місце розгляду справи був неодноразово повідомлений судом, шляхом надіслання йому повідомлення за адресою: АДРЕСА_2 , яка відповідно до відомостей відділу формування та ведення реєстру територіальної громади міста Кам`янської міської ради є зареєстрованим місцем проживання відповідача. Водночас вказані поштові відправлення були повернути на адресу суду з відміткою органу поштового зв`язку "адресат відсутній за вказаною адресою".

Суд вважає, що неявка відповідача не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши пояснення присутніх учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд враховує наступне.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 на праві власності належить квартира за адресою: АДРЕСА_3 .

ТОВ "Абонент ХХІ" видано довідку про склад сім`ї від 11.02.2025 про те, що уповноваженим квартиронаймачем/власником є ОСОБА_1 , що зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 ; члени сім`ї відсутні.

Ухвалою Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 24.12.2024 у справі №207/6659/24 скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність посадових (службових) осіб Відділення поліції №2 Кам`янського РУП задоволено частково; зобов`язано уповноважених осіб Кам`янського відділення поліції №2 Кам`янського РУП внести відомості про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви ОСОБА_1 від 12.10.2024. Вказаною ухвалою встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , перебуваючи в квартирі ОСОБА_1 , наніс їй тілесні ушкодження та пошкодив особисті речі. 12.10.2024 Шерлопляс була подана письмова заява про вчинення відносно неї кримінального правопорушення до Кам`янського відділення поліції №2 Кам`янського РУП. Проте відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань не внесені.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

За приписами ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.319 ЦК України Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст.321 ЦК України).

Згідно з ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди (ч.1 ст.150 ЖК України).

Власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст.391 ЦК України).

Частинами 4,5 ст.9 ЖК України встановлено, що Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських об`єднань.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Відповідно до ст.116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобов`язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Самоправними визнаються дії, що свідчать про зайняття жилого приміщення особою, яка усвідомлювала, що права на це вона не мала, або зайняла помешкання після відмови відповідного органу в його наданні (без відповідного рішення про надання цього приміщення та ордера на житлове приміщення).

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини").

Статтею 8 Конвенції встановлено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання зворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до ст.1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У пункті 44 рішення від 02.12.2010 у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України" Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й "необхідним у демократичному суспільстві". Інакше кажучи, воно має відповідати "нагальній суспільній необхідності", зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція "житла" має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Згідно з положеннями частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21.08.2019 у справі №569/4373/16-ц сформувала висновки про основні принципи застосування ст.8 Конвенції та ст.1 Першого Протоколу Конвенції та зазначила, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Враховуючи викладене, приймаючи до уваги, що відповідач вселився до спірної квартири за відсутністю передбачених законом підстав, здійснює перешкоди позивачу у праві володіння та користування житлом, систематично порушує правила суспільного співжиття, суд доходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до приписів ст.141 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви покласти на відповідача.

Керуючись ст.ст. 258-259, 263-265, 268, 273, 352, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про виселення - задовольнити.

Виселити ОСОБА_3 з квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 на праві власності.

Стягнути з ОСОБА_3 в дохід Державного бюджету України судовий збір у розмірі 1 211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн 20 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя О.В.Бушанська