КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження Доповідач- Ратнікова В.М.
№ 22-ц/824/2122/2025
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 752/9636/24

17 березня 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Борисової О.В.

- Левенця Б.Б.

при секретарі - Уляницькій М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова Компанія "Оболонь Інвест Плюс" адвоката Білоцерковець Юлія Сергійовича на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 03 грудня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Слободянок А.В., у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова Компанія "Оболонь Інвест Плюс" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування, скасування запису про державну реєстрацію, визнання права власності,-

в с т а н о в и в:

У травні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова Компанія "Оболонь Інвест Плюс" звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування, скасування запису про державну реєстрацію, визнання права власності.

Позовні вимоги обгрунтовувало тим, що 23 листопада 2006 року між ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 743-Ф, згідно якого позичальник ОСОБА_2 отримала кредит у розмірі 346 000,00 доларів США на строк до 21 листопада 2011 року.

В забезпечення зобов`язання за вказаним договором між позичальником та банком укладено іпотечний договір № 743-Ф/ІП-1 від 23 листопада 2006 року. Предметом іпотеки є майнові права інвестора на одержання у приватну власність після завершення будівництва квартиру АДРЕСА_1 .

У зв`язку з невиконанням ОСОБА_2 своїх боргових зобов`язань, рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 11 липня 2012 року у справі № 2601/7178/12, задоволено позов ПАТ «Сведбанк» та стягнуто на користь банку з ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором, з урахуванням судових витрат, у розмірі у розмірі 3 206 623,55 грн.

На виконання вказаного рішення суду 15 серпня 2012 року видано виконавчий лист № 2-2469/12, виконавче провадження № НОМЕР_1 перебуває на виконанні у приватного виконавця Кісєльової В.В.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 11 жовтня 2013 року у справі № 2601/7178/12 замінено стягувача у виконавчому провадженні з ПАТ «Сведбанк» на ТОВ «Кредитні ініціативи».

14 квітня 2023 року між ТОВ «Кредитні ініціативи» та ТОВ «ФК «Морган Кепітал» укладено договір факторингу та договір передачі (відступлення) прав за іпотечним договором, у результаті чого ТОВ «ФК «Морган Кепітал» отримало право вимоги до ОСОБА_2 за кредитним договором від 23 листопада 2006 року № 743-Ф та іпотечним договорам від 23 листопада 2006 року № 743-Ф/ІП-1.

02 серпня 2023 року загальними зборами учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Морган кепітал» №156 вирішено змінити назву товариства з ТОВ «ФК «Морган кепітал» на Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Оболонь інвест плюс».

Позивач зазначав, що 28 грудня 2023 року ОСОБА_3 звернулась до Печерського районного суду міста Києва з позовом до ТОВ «Оболонь інвест плюс» про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном шляхом припинення обтяження нерухомого майна іпотекою та скасування запису про іпотеку (справа № 757/59377/23-ц), посилаючись на те, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 . Право власності на означену квартиру вона набула на підставі договору купівлі-продажу квартири від 30 жовтня 2021 року, зареєстрованого в реєстрі за №3617. Під час проведення нотаріальної дії - 21 грудня 2023 року їй, ОСОБА_3 , стало відомо, що спірна квартира обтяжена іпотекою, а саме: записом про іпотеку №49947696, внесеним на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 67221650 від 14 квітня 2023 року, Іпотекодавець: ОСОБА_2 , Іпотекодержатель: ТОВ «ФК «Морган Кепітал».

Позивач вважав, що в діях боржника ОСОБА_2 вбачається недобросовісна поведінка, так як вона, скориставшись тією обставиною, що адреса майнових прав на недобудову, яка обтяжувалась іпотекою, була відмінна від адреси введеного в експлуатацію будинку, на підставі свідоцтва про право власності від 01.08.2007 року зареєструвала за собою право власності на квартиру АДРЕСА_2 , (яка в силу описаних обставин не була обтяжена іпотекою) та в подальшому відчужила її ОСОБА_3 , яка на теперішій час в судовому порядку вимагає скасування обтяження Іпотекою нерухомого майна, що забезпечувало виконання зобов`язань за кредитним договором 743-Ф/ІП-1.

З метою захисту прав та інтересів кредитора було здійснено пошук майна ОСОБА_2 яким вона володіла у минулому. 01 травня 2024 року з Інформаційної довідки з ДРРП на нерухоме майно №376896315 було встановлено, що ОСОБА_2 у період часу з 23 червня 1995 року по 27 квітня 2012 року, на підставі договору купівлі-продажу №14-3482, що посвідчений Київською державною нотаріальною конторою №1, володіла квартирою АДРЕСА_3 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 34188852).

27 квітня 2012 року ОСОБА_2 подарувала вказану вище квартиру своїй дочці ОСОБА_1 . Факт спорідненості ОСОБА_2 та ОСОБА_1 також доводиться власноручно заповненою та підписаною ОСОБА_2 анкетою про отримання кредиту, де в графі «діти», ОСОБА_2 вказала: « ОСОБА_1 ».

Посилаючись на те, що правочин вчинений ОСОБА_2 щодо дарування належного їй нерухомого майна має усі ознаки фіктивного (фраудаторного) правочину, який був вчинений нею у 2012 році з однією метою - позбавити кредитора можливості звернути стягнення на її майно у разі задоволення судом позову про стягнення заборгованості за кредитним поговором, що і мало місце у майбутньому, позивач ТОВ "Фінансова Компанія "Оболонь Інвест Плюс" просив суд:

визнати недійним договір дарування квартири за адресою: АДРЕСА_4 (реєстраційний номер майна 34188852), укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 27 квітня 2012 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кударенко В.М., зареєстрований в реєстрі № 1611;

визнати протиправним та скасувати запис щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно, а саме: запису у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 07 травня 2012 року, підстава виникнення права власності: договір дарування від 27 квітня 2012 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кударенко В.М, зареєстрований в реєстрі за № 1611;

визнати право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна № 34188852 за відповідачкою ОСОБА_2 та відновити запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності на вказану квартиру.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 03 грудня 2024 рокупозов Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова Компанія "Оболонь Інвест Плюс" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування, скасування запису про державну реєстрацію, визнання права власностізалишено без задоволення.

Скасовано заходи забезпечення позову, накладені ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 20 травня 2024 року, якою заборонено державним реєстраторам прав на нерухоме майно та органам державної реєстрації вчиняти державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, внесення змін до записів Державного реєстру речових прав щодо нерухомого майна - квартири, загальною площею 60,50 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна №34188852, яка зареєстрована за ОСОБА_1 на підставі договору дарування №1611 від 27 квітня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кударенко В.М.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, представник позивача Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова Компанія "Оболонь Інвест Плюс"-адвокат Білоцерковець ЮлійСергійович подав апеляційну скаргу, в якій за результатом апеляційного перегляду справи просить скасувати рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 03 грудня 2024 року та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова Компанія "Оболонь Інвест Плюс"задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування змісту вимог апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не оцінив і не з`ясував усіх обставин, на які сторона позивача посилалась в обгрунтування своїх вимог.

Зазначає, що суд першої інстанції оцінив оспорюваний договір дарування як такий, що укладений з додержанням вимог законодавства, тоді як сторона позивача не обґрунтовувала свої вимоги порушенням законодавчої процедури при укладенні оспорюваного договору, а стверджувала, що оспорюваний правочин має ознаки фраудаторного, тобто, фіктивного. Означені доводи позивача судом залишені поза увагою, що призвело до невірної оцінки дійсних взаємовідносин, що мали місце між сторонами, та до застосування хибних норм матеріального права.

Не враховано судом першої інстанціївисновки, які містяться у постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 755/17944/18 (провадження № 61-17511св19), де вказано, що «договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника)».

Незважаючи на те, що позов містив пряме посилання на даний висновок Верховного Суду, розглядаючи справу, суд першої інстанції не навів аргументів щодо неможливості застосування даного висновку, що фактично є порушенням норм статті 263 ЦПК України.

Також судом першої інстанції, в порушення частини 4 статті 263 ЦПК України, проігноровано висновки, що містяться у постановах Верховного Суду від 10 лютого 2021 року в справі № 754/5841/17 (провадження № 61-17966св19), від 14 січня 2020 року у справі № 489/5148/18, від 07 грудня 2018 року у справі № 910/7547/17, від 28 листопада 2019 року у справі № 910/8357/18, від 03 березня 2020 року у справі № 904/7905/16, від 26 травня 2020 року у справі № 922/3796/16 від 17 вересня 2020 року у справі № 904/4262/17.

Сторона позивача вважає, що висновки судупершої інстанції про те, що правочин не є фраудаторним, так як майно було вчинено ще до відкриття виконавчого провадження, не можуть братись до уваги, оскільки відчуження майна відбулось в 2012 році після відкриття провадження у цивільній справі №2601/7178/12 за позовом Публічного акціонерного товариства "Сведбанк" до ОСОБА_2 (далі - Боржники) про стягнення заборгованості за кредитним договором.

За таких обставин, на переконання сторони поизвача, спірний договір дарування має усі ознаки фраудаторного правочину, однак суд першої інстанції не надав оцінку мотивам позову та доказам, що наявні в матеріалах справи, що призвело до ухвалення незаконного рішення.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Сорокопуд Оксана Петрівна просить апеляційну скаргу позивача Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова Компанія "Оболонь Інвест Плюс" залишити без задоволення, а рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 03 грудня 2024 року- без змін.

Зазначає, що у ході примусового виконання виконавчого провадження 45314387 державним виконавцем було відшукано та частково реалізовано майно, яке належало відповідачу ОСОБА_2 . Відповідно до даних по ВП 45314387 - це земельна ділянка за кадастровим :01:051:019, площею 0,2422, яка розташована за адресою: АДРЕСА_5 та інше майно.

Відповідно до відкритих даних Автоматизованої системи виконавчого провадження, ТОВ "Кредитні ініціативи» подало документи на примусове стягнення з відповідача ОСОБА_2 боргу 04 листопада 2014 року, а отже у стягувача було достатньо часу, щоб дізнатися як про дарування квартири за адресою: АДРЕСА_6 , так і про продаж квартири за адресою АДРЕСА_7 (предмета іпотеки),навіть протягом 2012- 2014 років та здійснити оскарження правочинів.

Отже, стягувач сам довгий час не вживав жодних заходів щодо повернення майна, зокрема, яке перебувало в іпотеці.

Крім того, договір дарування квартири за адресою АДРЕСА_6 , який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кударенко В.М., зареєстрований в реєстрі за №1611, було укладено 27 квітня 2012 року, а відкрито виконавче провадження про стягнення заборгованості з відповідачки ОСОБА_2 04листопада 2014 рку, а з позовом про визнання вказаного договору фраудаторним позивач звернувся до суду лише в 2024 році.

Таким чином, сторона відповідача вважає, що строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом сплив і позивач не подавав заяву про поновлення строку позовної давності.

Крім того, сторона відповідача звертає увагу суду на те, що на момент подання позовної заяви - 03травня 2024 року позивач ТОВ "Фінансова Компанія "Оболонь Інвест Плюс" (новий кредитор) навіть не володів інформацією щодо ходу виконавчого провадження НОМЕР_1, а представники ТОВ "Кредитні ініціативи» активно здійснювали заходи щодо стягнення заборгованості на користь саме ТОВ "Кредитні ініціативи» (поперднього кредитора).

Так, 17 травня 2024 року приватним виконавцем Кисельовою В.В. було винесено постанову про опис та арешт майна (коштів) боржника - земельної ділянки за кадастровим номером :01:008:0222, місце розташування якої АДРЕСА_8 . Дана земельна ділянка 04 грудня 2024 року була реалізована на електронних торгах, а решту заборгованості було сплачено відповідачем ОСОБА_2 .

Станом на день подання апеляційної скарги було сплачено значну частину боргу, а станом на 13лютого 2025 року сума боргу погашена повністюта виконавче провадження №71661612 закінчено.

Щодо посилання позивача на висновки Верховного Суду сторона відповідача зазначає, що усі посилання позивача на постанови Верховного Суду - це вирвані з контексту висновки, зазначені справи досить різні і не завжди рішення суду першої інстанції було скасовано.

Отже, на думку сторони відповідача, усі посилання позивача зводяться до ознак фраундаторності, які вигідні позивачу.

За наведених обставин, сторона відповідача вважає, що висновки Голосіївського районного суду м. Києва у справі №752/9636/24 щодо фраундаторності аргументовані, позивачем не доведено недійсність договору дарування.

В окремо поданому клопотанні представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Сорокопуд Оксана Петрівна просить суд витребувати у позивача (скаржника): письмове підтвердження того, що на момент розгляду апеляційної скарги ним не укладено будь - які договори переуступлення права вимоги до ОСОБА_2 та банківську виписку щодо отримання коштів по ВП НОМЕР_1 за грудень 2024 року, січень - лютий 2025 року.

Клопотання обгрунтовано тим, що відповідно до відомостей ЄДР Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова Компанія "Оболонь Інвест Плюс" наразі знаходиться в стані припинення, оскільки 29.11.2024року, 021046352, було внесено рішення засновників (учасників) юридичної особи або уповноваженого ними органу щодо припинення юридичної особи в результаті її ліквідації, строк заявления вимог кредиторів - 25.01.2025 року.

Станом на сьогодні неможливо точно з`ясувати, чи позивач має ще відношення до стягнення заборгованості з ОСОБА_2 в цілому і, відповідно, подавати до суду будь - які заяви щодо заходів стягнення заборгованості з ОСОБА_2 , тобто докази, які підтвердять наявність юридичних підстав у скаржника (позивача) для подання апеляційної скарги та його участь у її розгляді, а також отримання ним грошових коштів засвідчить про неактуальність даного позову.

Протокольною ухвалою Київського апеляційного суду від 24 лютого 2025 року постановлено про витребування у Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Кісельової Віталіни Володимирівни належних доказів щодо погашення заборгованості за ВП № НОМЕР_1, де боржником є ОСОБА_2 , а саме: коли і за рахунок якого майна (нерухомого/рухомого чи сплати грошових коштів) була погашена заборгованість, та на користь якого стягувача (ПАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ТОВ «Кредитні ініціативи», правонаступником якого у свою чергу є ТОВ «ФК «Морган Кепітал», після зміни назви ТОВ «Фінансова компанія «Оболонь інвест плюс») здійснювалось погашення боргу (перераховувались грошові кошти).

На виконання протокольної ухвали Київського апеляційного суду від 24 лютого 2025 рокуПриватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Кісельовою Віталіною Володимирівною надана відповідь від 13 березня 2025 року №9585 (вхідний номер 32764 від 13 березня 2025 року), з якої вбачається, що 17.06.2024 року приватним виконавцем винесено постанову про заміну сторони виконавчого провадження ТОВ "Кредитні Ініціативи" () на ТОВ "Оболонь Інвест Плюс" (Морган Кепітал) ().

13.02.2025 року, керуючись п.9 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», у зв`язку з повним фактичним виконанням рішення суду, приватним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_1.

Загальна сума заборгованості в повному обсязі, а саме 2 797 125,45 грн, була перерахована кінцевому стягувачу ТОВ "Оболонь Інвест Плюс".

В процесі примусового виконання виконавчого провадження № НОМЕР_1 було арештовано, описано та реалізовано в рахунок погашення боргу нерухоме майно боржника, а саме: земельну ділянку, кадастровий номер :01:008:0222, що розташована за адресою: АДРЕСА_8 . У зв?язку з реалізацією даного майна, на користь стягувача було перераховано загальну суму боргу у розмірі 2 660 257,44 грн. Залишок боргу, в рамках виконавчого провадження, боржником було сплачено самостійно.

Із долученої до відповіді постанови приватного виконавця про закінчення виконавчого провадження ВП № НОМЕР_1 від 13.02.2025 вбачається, що рішення Голосіївського районного суду міста Києва, на виконання якого видано виконавчий лист № 2-2469/12, виконано у повному обсязі. Виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-2469/1, виданий 15.08.2012 Голосіївським районним судом міста Києвапро стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Сведбанк» заборгованість за договором кредиту з врахуванням судових витрат у розмірі у розмірі 3 206 623,55 грн закінчено з підстав виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

В судовому засіданні апеляційного суду 24 лютого 2025 року представник Товариства з обмеженою відповідальністю « Фінансова компанія « Оболонь Інвест Плюс`Білоцерковець Юлій Сергійович повністю підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити. 17 березня 2025 року представник позивача в судове засідання не з`явився, про день та час розглялу справи судом повідослений в установленому законом порядку, 17 березня 2025 року полдав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності. З огляду на зазначене, суд вважав можливим продоввжити розгляд справи у відсутності представника позивача.

Представник відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 адвокат Сорокопуд Оксана Петрівна в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечувала, просила скаргу залишити без задоволенння, а рішення суду - без змін.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення учасників справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 23 листопада 2006 року між ЗАТ «Тас-Інвестбанк» (правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк») та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 743-Ф, згідно якого ОСОБА_2 надано кредит у розмірі 346 000,00 доларів США на строк до 21 листопада 2011 року, зі сплатою 15% річних за весь строк фактичного користування кредитом (т. 1 а.с. 14-19).

Відповідно до іпотечного договору № 743-Ф/ІП-1, укладеного 23 листопада 2006 року між ОСОБА_2 та ЗАТ «Тас-Інвестбанк», на забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором від 23 листопада 2006 року № 743-Ф, ОСОБА_2 , як іпотекодавець, передала в іпотеку майнові права іпотекодавця на нерухомість, якою є незавершене будівництво, а саме: майнові права інвестора на одержання у приватну власність квартири кв. АДРЕСА_1 (т.1 а.с.33-38).

У зв`язку з невиконанням ОСОБА_2 своїх боргових зобов`язань, рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 11 липня 2012 року у справі № 2601/7178/12, задоволено позов ПАТ «Сведбанк» та стягнуто на користь банку з ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором, з урахуванням судових витрат, у розмірі у розмірі 3 206 623,55 грн (т.1 а.с.56-58).

На виконання вказаного рішення суду 15 серпня 2012 року видано виконавчий лист № 2-2469/12, виконавче провадження № НОМЕР_1 перебуває на виконанні у приватного виконавця Кісєльової В.В.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 11 жовтня 2013 року у справі № 2601/7178/12 заміно стягувача у виконавчому провадженні з ПАТ «Сведбанк» на ТОВ «Кредитні ініціативи».

14 квітня 2023 року між ТОВ «Кредитні ініціативи» та ТОВ «ФК «Морган Кепітал» укладено договір факторингу та договір передачі (відступлення) прав за іпотечним договором, у результаті чого ТОВ «ФК «Морган Кепітал» отримало право вимоги до ОСОБА_2 за кредитним договором від 23 листопада 2006 року № 743-Ф та іпотечним договорам від 23 листопада 2006 року № 743-Ф/ІП-1.

Як вбачається з відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (час формування довідки - 05 травня 2024 року), за рішенням приватного нотаріуса Чернелюха Л.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 67221650 від 14 квітня 2023 року, здійснено державну реєстрацію іпотеки за записом 49947696, предметом якої є майнові права інвестора на одержання у приватну власність квартири після завершення будівництва 3-кімнатної квартири, загальною площею 115,55 кв.м на 4-му поверсі блоку «Д»; строк виконання основного зобов`язання - 21 листопада 2014 року, розмір зобов`язання - 346 000,00 доларів США; іпотекодавець - ОСОБА_2 , іпотекодержатель - ТОВ «ФК «Морган Капітал» (т.1 а.с.39-43).

02 серпня 2023 року загальними зборами учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Морган кепітал» №156 вирішено змінити назву товариства з ТОВ «ФК «Морган кепітал» на Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Оболонь інвест плюс» (т.1 а.с.26, 27).

За відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань за ідентифікаційним кодом юридичної особи № 40008320 зареєстровано ТОВ «Оболонь інвест плюс» (т. 1 а.с. 13).

Судом також встановлено, що 27 квітня 2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір дарування квартири за адресою: АДРЕСА_4 (реєстраційний номер майна 34188852), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кударенко В.М., зареєстрований в реєстрі № 1611 (т.2 а.с.52-56).

Відповідно до Інформаційної довідки № з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, сформованої 01 травня 2024 року, квартира за адресою: АДРЕСА_4 (реєстраційний номер майна 34188852) є власністю ОСОБА_1 на підставі договору дарування № 1611 від 27 квітня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кударенко В.М. (т.1 а.с.28-30).

Судом також встановлено, що 28 грудня 2023 року ОСОБА_3 звернулась до Печерського районного суду міста Києва з позовом до ТОВ «Оболонь інвест плюс» про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном шляхом припинення обтяження нерухомого майна іпотекою та скасування запису про іпотеку (справа № 757/59377/23-ц), посилаючись на те, що вона є власником кв. АДРЕСА_1 . Право власності на означену квартиру набула на підставі договору купівлі-продажу квартири від 30 жовтня 2021 року, зареєстрованого в реєстрі за №3617. Під час проведення нотаріальної дії - 21 грудня 2023 року їй, ОСОБА_3 , стало відомо, що спірна квартира обтяжена іпотекою, а саме: записом про іпотеку №49947696, внесеним на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 67221650 від 14 квітня 2023 року, Іпотекодавець: ОСОБА_2 , Іпотекодержатель: ТОВ «ФК «Морган Кепітал».

Позивач вважає, що в діях боржника ОСОБА_2 вбачається недобросовісна поведінка, так як вона, скориставшись тією обставиною, що адреса майнових прав на недобудову, яка обтяжувалась іпотекою, була відмінна від адреси введеного в експлуатацію будинку, на підставі свідоцтва про право власності від 01.08.2007 року зареєструвала за собою право власності на квартиру АДРЕСА_2 , (яка в силу описаних обставин не була обтяжена іпотекою) та в подальшому відчужила її ОСОБА_3 , яка на теперішій час в судовому порядку вимагає скасування обтяження Іпотекою нерухомого майна, яке забезпечувало виконання зобов`язань за кредитним договором 743-Ф/ІП-1.

Також, посилаючись на те, щовчинений ОСОБА_2 договірдарування належного їй нерухомого майна має усі ознаки фіктивного (фраудаторного) правочину, який був вчинений нею у 2012 роціз однією метою- позбавити кредитора можливості звернути стягнення на її майно у разі задоволення судом позову про стягнення заборгованості за кредитним поговором, що і мало місце у майбутньому, позивач ТОВ "Фінансова Компанія "Оболонь Інвест Плюс" просив суд: визнати недійним договір дарування квартири за адресою: АДРЕСА_4 (реєстраційний номер майна 34188852), укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 27 квітня 2012 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кударенко В.М., зареєстрований в реєстрі № 1611; визнати протиправним та скасувати запис щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно, а саме запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 07 травня 2012 року, підстава виникнення права власності: договір дарування від 27 квітня 2012 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кударенко В.М, зареєстрований в реєстрі за № 1611;визнати право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна № 34188852 за відповідачкою ОСОБА_2 та відновити запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності на вказану квартиру.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова Компанія "Оболонь Інвест Плюс" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування, скасування запису про державну реєстрацію, визнання права власності, суд першої інстанції вказав на те, що оспорюваний договір дарування укладено у письмовій формі, з додержанням вимог законодавства щодо нотаріального посвідчення, сторони в належній формі досягли згоди щодо усіх істотних умов договору, договір підписаний обома сторонами, що підтверджує відповідність договору внутрішній волі сторін та вимогам законодавства, що звичайно ставляться до них. Отже, позивачами не підтверджено порушення відповідачами основних принципів цивільного законодавства - справедливості, добросовісності та розумності, а також перевищення ними своїх цивільних прав.

Оскільки, позивачем не доведено належними, достатніми, достовірними та допустимими доказами наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання судом оспорюваного правочину недійсним, факту порушення їх прав чи інтересів з боку відповідачів укладенням спірного договору, а також того, що в момент вчинення правочину стороною (сторонами) не додержано встановлених статтею 203 ЦК України вимог, враховуючи положення статті 204 ЦК України щодо презумпції правомірності правочину, суд приходить до переконання про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 03 грудня 2024 року не відповідає, оскільки воно ухвалене судом з порушенням норм процесального права.

Відповідно до положень частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

ЦПК України не надає суду такого права, як вихід за межі позовних вимог з власної ініціативи, оскільки норми матеріального права не повинні суперечити нормам процесуального права, якими суд керується при вирішенні спору (стаття 3 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 264 ЦПК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Отже, у процесуальному законодавстві принцип диспозитивності реалізується через засадниче правило «ne eat judex ultra petita partium» - немає суду за межами вимог сторін. Тобто у судовому процесі потрібно виходити з того, що саме стороні належить право обрати та визначити цілі свого звернення до суду. Суд не вправі змінювати обране особою спрямування, а помилка у праві має наслідком відмову у задоволенні вимог процесуального звернення або інші несприятливі правові наслідки.

Вихід суду за межі заявлених доводів та вимог процесуального звернення конкурує з принципом змагальності, оскільки жодна сторона судового процесу не повинна спростовувати те, на що інша сторона не посилалася.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції вийшов за межі заявлених позивачем вимог танадав оцінку оспорюваному договору дарування і дійшов висновку про те, що договір укладений з додержанням вимог законодавства, тоді як сторона позивача не обґрунтовувала свої вимоги порушенням законодавчої процедури при укладення оспорюваного договору.

Позовні вимоги обгрунтовані виключно тими підставами, що оспорюваний правочин має ознаки фраудаторного - тобто фіктивного.

Надаючи ж правову оцінку спірним правовідносинам в межах заявлених позовних вимог, колегія суддів виходить з наступного.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямованими на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 204 ЦК України визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими.

Згідно із частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частин другої та третьої статті 215 ЦК України недійснимє правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли у зв`язку із вчиненням особами нікчемного правочину та внаслідок визнання його недійсним.

Правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України).

Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права.

Таким чином, захисту у суді підлягає не лише порушене суб`єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес.

Схожі за змістом висновки містяться у постановах Верховного Суду від 01 березня 2018 року у справі № 756/553/17, від 30 травня 2018 року у справі № 639/3980/16-ц та від 02 жовтня 2024 року у справі № 761/42671/18.

Звертаючись до суду з цим позовом, ТОВ "Оболонь Інвест Плюс" посилалося на те, що оспорюваний договір дарування укладений позичальником тільки з метою - позбавити кредитора можливості звернути стягнення на майно ОСОБА_2 у разі задоволення судом позову про стягнення заборгованості за кредитним договором. Відтак, вважав такі дії відповідача неправомірними та недобросовісними відносно кредитора; використані для уникнення сплати своїх зобов`язань за кредитним договором; зводяться до зловживання правом та здійснені на шкоду кредитора.

Згідно з частиною першою статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним (частина перша та друга статті 234 ЦК України).

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто, обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), дії учасників приватних правовідносин мають бути добросовісними.

Добра совість - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 337/474/14-ц).

З урахуванням того, що норми цивільного законодавства мають застосовуватися із врахуванням добросовісності, то принцип добросовісності не може бути обмежений певною сферою (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року у справі № 463/13099/21, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року в справі № 567/3/22).

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).

Тлумачення змісту як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20).

Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)».

Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин) (постанова Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 747/306/19).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок, що: «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України».

Тобто Велика Палата Верховного Суду у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) сформулювала підхід, за яким допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як: фіктивного (стаття 234 ЦК України); такого, що вчинений всупереч принципам добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України); такого, що порушує публічний порядок (частини перша та друга статті 228 ЦК України).

До обставин, які дають змогу кваліфікувати безоплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору, зокрема, відносяться: безоплатність договору; момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа) (постанова Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 755/17944/18, постанова Верховного Суду від 26 квітня 2023 року у справі № 644/5819/20).

Отже, допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного (стаття 234 ЦК України) чи такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України). Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на нього стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення такого правочину. Для такої кваліфікації правочину важливим є те, що внаслідок його вчинення відбувається, зокрема, унеможливлення звернення стягнення на майно боржника чи зменшується обсяг його майна (постанова Верховного Суду від 05 січня 2024 року у справі № 761/40240/21).

У справі, яка переглядається, судом встановлено, що приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Кісельовою Віталіною Володимирівною 17.06.2024 року винесено постанову про заміну сторони виконавчого провадження ТОВ «Кредитні Ініціативи» () на ТОВ "Оболонь Інвест Плюс" (Морган Кепітал) ().

Із копії постанови приватного виконавця про закінчення виконавчого провадження ВП № НОМЕР_1 від 13.02.2025 року вбачається, що рішення Голосіївського районного суду міста Києва, на виконання якого видано виконавчий лист № 2-2469/12, виконано у повному обсязі. Виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-2469/1, виданого 15.08.2012 року Голосіївським районним судом міста Києва про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Сведбанк» заборгованості за договором кредиту, з врахуванням судових витрат, у розмірі у розмірі 3 206 623,55 грн закінчено з підстав виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

В процесі примусового виконання виконавчого провадження № НОМЕР_1 було арештовано, описано та реалізовано в рахунок погашення боргу нерухоме майно боржника, а саме: земельну ділянку, кадастровий номер :01:008:0222, що розташована за адресою: АДРЕСА_8 . У зв?язку з реалізацією даного майна на користь стягувача було перераховано загальну суму боргу у розмірі 2 660 257,44 грн. Залишок боргу, в рамках виконавчого провадження, боржником було сплачено самостійно.

Таким чином, дарування ОСОБА_2 спірної квартири дочці, не свідчить про недобросовісність дій позичальника відносно кредитора, спрямованих на уникнення виконання зобов`язань за кредитним договором та не є зловживанням правом, направленим на недопущення/уникнення задоволення вимог кредитора та здійснені на шкоду кредитору, оскільки зобов`язання за кредитним договором ОСОБА_2 виконано в повному обсязі.

За таких обставин суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання договору дарування квартири за адресою: АДРЕСА_4 (реєстраційний номер майна 34188852), укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 27 квітня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кударенко В.М., зареєстрованого в реєстрі № 1611недійсним на підставі статей 203, 215, 234 ЦК України.

Позовні вимоги про визнання протиправним та скасування запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно, а саме: запису у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 07 травня 2012 року, підстава виникнення права власності: договір дарування від 27 квітня 2012 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кударенко В.М, зареєстрований в реєстрі за № 1611 та визнання правв власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_4 ,реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна № 34188852 за відповідачкою ОСОБА_2 та відновлення запису у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності на вказану квартирує похідними позовними вимогами від основної позовної вимоги про визнання договору дарування від 27 квітня 2012 року недійсним, задоволення яких залежить від задоволення основної позовної вимоги. Оскільки відсутні правові підстави для задовлення основної позовної вимоги, то як наслідок, відсутні і правові для задоволення похідних вимог ТОВ "Оболонь Інвест Плюс".

Посилання у апеляційній скарзі на висновки, викладені у постановах Верховного Суду, є безпідставними, оскільки фактичні обставини у вказаних справах відрізняються від тих, що установлені судом у справі, яка переглядається в апеляційному порядку,

Колегія суддів зауважує, що Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи, і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності і необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 154/3029/14-ц).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин.

В своєму рішенні у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, ЄСПЛ зазначив про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції й зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Отже, вирішуючи спір у справі, яка переглядається, суд першої інстанції дійшов в цілому правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова Компанія "Оболонь Інвест Плюс" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування, скасування запису про державну реєстрацію, визнання права власності, проте, помилився щодо підстав такої відмови.

Відповідно до статті 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

За наведених обставин, колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне апеляційну скаргу представника позивача Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова Компанія "Оболонь Інвест Плюс" адвоката Білоцерковець Юлія Сергійовича задовольнити частково, рішення суду першої інстанції змінити в частині обгрунтування мотивів вирішення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова Компанія "Оболонь Інвест Плюс" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування, скасування запису про державну реєстрацію, визнання права власності, виклавши мотивувальну частину оскаржуваного судового рішення в редакції даної постанови.

Згідно вимог ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат

Оскільки судове рішення змінено тільки в частині мотивів прийняття оскаржуваного рішення, то розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 3, 15, 202-204, 215, 234, 717 ЦК України, ст.ст. 13, 2141, 63, 264, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника позивача Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова Компанія "Оболонь Інвест Плюс" адвоката Білоцерковець Юлія Сергійовича задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 03 грудня 2024 року змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Головуючий: Судді: