справа № 754/6452/24 головуючий у суді І інстанції Сенюта В.О.
провадження № 22-ц/824/4661/2025 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

26 березня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Надточий К.О.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , поданою представником ОСОБА_3 , на заочне рішення Деснянського районного суду міста Києва від 25 вересня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до держави - агресора РФ про відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2024 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом та просили суд стягнути на їх користь моральну шкоду, яка була спричинена відповідачем та яка на думку позивачів може компенсувати їм понесені та існуючі моральні страждання, а саме у розмірі 400 000,00 євро.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 24 лютого 2022 року наступила подія, яка змінила життя не тільки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а також їх дітей - ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 . РФ здійснила широкомасштабну військову агресію проти України, що стало підставою для введення з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року воєнного стану на території України, цей факт загальновідомий, що не потребує доказуванню. На дату подачі позову воєнний стан в Україні діє. Позивачі ставлять питання відшкодування їм моральної шкоди, яка виникла в результаті противоправних, протизаконних та терористичних дій відповідача. Моральна шкода позивачів виникла в результаті тих подій, що відбуваються в Україні з 24 лютого 2022 року. Хоча взагалі тягар війни торкнувся родини позивачів ще на початку 2014 року, коли позивачі були вимушені залишити свою домівку на території окупованого Криму, а саме, АДРЕСА_1 . А також, дій відповідача направлені проти безпеки життя та здоров`я позивачів та їх дітей. Позивачі до 24 лютого 2022 року постійно працювали, самостійно заробляли гроші на власне життя та життя своїх дітей, сплачувала всі податки. Позивачі та їх діти мріяли (вже в другий раз), будували плани та ніяк не хотіли кардинально змінювати власне життя, окрім особистого розвитку та благополуччя їх родини. Турбуючись про власне життя та життя своїх дітей, позивачі були вимушені виїхати за межі території України, реалізуючи власне право бути живим та здоровим. Проте, через декілька днів біля будинку позивачів потрапила бойова ракета чи інший прилад. Отже, моральні страждання позивачів спричинені протиправними діями відповідача, в результаті яких побутове життя позивачів змінено двічі. З початку - вимушені переїхати з Криму, а тепер з України через війну. Позивачі позбавлені спілкування з друзями, колегами по роботі, фактично лишилися власного бізнесу у місті Києві, вимушені витрачати власні гроші у більшій кількості, ніж вони звикли витрачати в Україні. Моральна шкода позивачів - це беззаперечне хвилювання за власне життя та життя рідних дітей, це фактичне знищення нормальних життєвих зв`язків, життєвого оточення та спокою, що завжди сприймається будь-якою людиною, як значна душевна травма. Перебуваючи у стані постійного стресу та нервозності, переживши два колосальних вимушених переїзду родини, внаслідок збройної агресії, що призвело до істотного порушення їх конституційних прав та прав їх дітей, умисного характеру дій РФ.

Заочним рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 25 вересня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просять скасувати рішення суду першої інстанції через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права, не вірне застосування норм матеріального права та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 посилаються на аналогічні обставини викладені ними у позовній заяві та вказують, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав (пункт 43 постанови Великої Палати Верховного Суду, від 27 листопада 2019 року, справа № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19). Залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи й територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган (пункт 44 тієї ж постанови).

Представник відповідача у судове засідання не з`явився, повідомлення про дату, час та місце розгляду справи відбулося через розміщення судового виклику на сайті «Судова влада України» ( а.с. 129).

Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 14 квітня 2022 року у справі № 308/9708/19, у зв`язку з повномасштабним вторгненням РФ на територію України 24 лютого 2022 року Україна розірвала дипломатичні відносини з РФ, що у свою чергу з цієї дати унеможливлює направлення різних запитів та листів до посольства РФ в Україні у зв`язку із припиненням його роботи на території України.

Верховний Суд встановив підстави для висновку про те, що починаючи з 2014 року відсутня необхідність у направленні до посольства РФ в Україні запитів щодо згоди РФ бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди у зв`язку з вчиненням РФ збройної агресії проти України та ігноруванням нею суверенітету та територіальної цілісності Української держави. А починаючи з 24 лютого 2022 року таке надсилання неможливе ще й у зв`язку із розірванням дипломатичних зносин України з РФ. З огляду на те, що в Україні введено воєнний стан у зв`язку з триваючою повномасштабною збройною агресією РФ проти України, чим порушено її суверенітет, отримання згоди РФ бути відповідачем у цій справі наразі є недоречним.

У відповідності до вимог ст. 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника відповідача з урахуванням правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 14 квітня 2022 року у справі № 308/9708/19.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 є громадянином України, який народився у місті Красногвардійськ, Булунгурського району, Самаркандської області та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується відомостями паспорту громадянина України серії НОМЕР_1 .

Відповідно до довідки від 30 листопада 2017 року № , ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_4 з 30 листопада 2017 року є внутрішньо переміщеною особою, фактичне місце проживання/перебування АДРЕСА_2 .

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 є громадянкою України, яка народилася місті Карші, Кашкадар`їнської облаті та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується відомостями паспорту громадянина України серії НОМЕР_2 .

Відповідно до довідки від 07 грудня 2017 року № , ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_6 з 30 листопада 2017 року є внутрішньо переміщеною особою, фактичне місце проживання/перебування АДРЕСА_2 .

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої військової агресією РФ, як відповідачів слід зазначати представницькі органи вказаної держави (Міністерство юстиції РФ та Міністерство оборони РФ), стороною позивача не було заявлено клопотань про заміну первісного відповідача належним відповідачем, відтак суд приходить до висновку, про відмову у задоволенні вказаного позову.

Апеляційний суд не в повній мірі погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Загальновідомими та такими, що у відповідності до ч.3 ст.82 ЦПК України не потребують доказування, є обставини, що збройна агресія РФ проти України розпочалася 20 лютого 2014 року, коли були зафіксовані перші випадки порушення збройними силами РФ всупереч міжнародно-правовим зобов`язанням РФ порядку перетину державного кордону України в районі Керченської протоки та використання нею своїх військових формувань, дислокованих у Криму відповідно до Угоди між Україною і РФ про статус та умови перебування Чорноморського флоту РФ на території України від 28 травня 1997 року, для блокування українських військових частин.

24 лютого 2022 розпочалось повномасштабне вторгнення РФ на території України, у зв`язку із чим Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні»» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України», в Україні введено військовий стан.

Станом на 26 березня 2025 року Україна залишається об`єктом збройної військової агресії з боку РФ, яку остання здійснює.

Відповідно до частини першої статті 49 Закону України «Про міжнародне приватне право» права та обов`язки за зобов`язаннями, що виникають внаслідок завдання шкоди, визначаються правом держави, у якій мала місце дія або інша обставина, що стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди.

До зобов`язань, що виникають з дії однієї сторони, з урахуванням положень статей 49-51 цього Закону, застосовується право держави, у якій мала місце така дія (стаття 48 Закону України «Про міжнародне приватне право»).

Відповідно до частини другої статті 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є, зокрема, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Завдання моральної шкоди є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).

Відшкодування моральної шкоди є способом захисту цивільних прав та інтересів (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України).

Внаслідок порушення цивільних прав особи згідно частини 1 статті 23 Цивільного кодексу вона має право на відшкодування моральної шкоди, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Моральна шкода відшкодовується коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно частиною 1 статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до статті 1166 ЦК України шкода, завдана майну фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Отже для відшкодування шкоди за правилами статті 1166 ЦК необхідно довести такі факти:

а) протиправність діяння її заподіювача.

б) наявність шкоди.

в) причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди.

г) вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини.

Наявність всіх вищезазначених умов є обов`язковим для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди.

Згідно із частиною 1 статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною 2 цієї статті.

Таким чином, частина 1 статті 1167 ЦК України встановлює загальне правило, відповідно до якого відповідальність за заподіяння моральної шкоди настає за наявності загальної підстави - наявності моральної (немайнової) шкоди, а також за наявності всіх основних умов відповідальності, а саме: неправомірної поведінки, причинного зв`язку та вини заподіювача.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації (коли розмір компенсації не визначений законом).

Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України).

Відповідно до положень частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Встановлено, що позивачі є громадянами України (а.с. 12,13).

Позивачі постійно проживали на території України.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-ІХ, на всій території України введено воєнний стан із 5 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, дія якого триває до теперішнього часу.

Згідно інформації, викладеної в позовній заяві, позивачі внаслідок збройної агресії РФ проти України та окупації РФ частини території України, починаючи з лютого 2022 року позбавлені спілкування з друзями, колегами по роботі, фактично лишилися власного бізнесу у м. Києві, вимушені витрачати власні гроші у більшій кількості, ніж вони звикли витрачати в Україні. Моральна шкода позивачів - це беззаперечне хвилювання за власне життя та життя рідних дітей, це фактичне знищення нормальних життєвих зв`язків, життєвого оточення та спокою, що завжди сприймається будь-якою людиною, як значна душевна травма. Перебуваючи у стані постійного стресу та нервозності, переживши два колосальних вимушених переїзду родини, внаслідок збройної агресії російської федерації, що призвело до істотного порушення їх конституційних прав та прав їх дітей

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, у зв`язку з чим учасники справи мають довести належними та допустимими доказами обставини, на які вони посилаються, а суд зобов`язаний надати належну оцінку цим доказам.

Матеріали справи не містять належних і допустимих доказів про те, що внаслідок військової агресії РФ та тимчасової окупації суверенної території України позивачам завдано моральної шкоди.

Кожен громадянин, який не покинув територію України, відчуває себе у небезпеці після введення в Україні воєнного стану, позбавлений звичного ритму життя, звичайного спілкування з близькими та друзями.

Проте, це не позбавляє особу, яка звернулась до суду із позовом про відшкодування шкоди, завданої внаслідок збройної агресії РФ, обов`язку обґрунтувати та довести у суді належними доказами, а суд - обов`язку встановити на підставі наданих доказів елементи правопорушення, що призвело до завдання моральної шкоди (не тільки наявність шкоди, але й те, що вона є наслідком саме діяння держави-відповідача (причинно-наслідковий зв`язок).

Разом з тим, на підтвердження заподіяння моральної шкоди позивачами надало тільки довідки ВПО та фото з пошкодженими будинками та автомобілями які не містять інформації, згідно з якою їх можна було б ідентифікувати, як такі, що мають відношення до позивачів.

Крім того, на державному рівні існує Порядок, який встановлює процедуру визначення шкоди та збитків, завданих Україні внаслідок збройної агресії РФ, починаючи з 19 лютого 2014 року.

Слід зазначити, що наявні міжнародні та національні нормативно-правові акти не містять положень про виникнення у тимчасово переміщеної особи права на відшкодування понесених нею моральних страждань через таке переміщення від держави агресора.

Доводи апеляційної скарги про те, що внаслідок збройної агресії РФ, позивачам було завдано моральну шкоду є безпідставними, оскільки загально відомий факт збройної агресії РФ, не звільняє позивачів від доведення наявності шкоди та причинного зв`язку між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди.

Наведена позивачами практика Європейського суду з прав людини є нерелевантною з правовідносинами, встановленими у цій справі.

Доводи апеляційної скарги про доведеність позовних вимог, наявність підстав задоволення позовних вимог позивача у повному обсязі є безпідставними, оскільки не підтверджуються наявними у справі доказами.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SeryavinandOthers v. Ukraine, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції по суті дійшов вірного висновку про відсутність підстав до задоволення позову, однак виходив при цьому з невірних мотивів, допустивши невідповідність висновків суду обставинам справи, що в силу вимог ст. 376 ЦПК України є підставою до зміни рішення в мотивувальній частині.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 376, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , подану представником ОСОБА_3 задовольнити частково.

Заочне рішення Деснянського районного суду міста Києва від 25 вересня 2024 року змінити в мотивувальній частині, виклавши її в редакції цієї постанови.

В іншій частині Заочне рішення Деснянського районного суду міста Києва від 25 вересня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.