Справа № 203/3494/21
Провадження № 2/0203/29/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.03.2025 року Кіровський районний суд м.Дніпропетровська в складі:

головуючого-судді - Казака С.Ю.

при секретарі - Кринюк М.С.

за участю представника позивачки - ОСОБА_1

представника відповідача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , треті особи - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Новицька Марина Юріївна, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Двірник Інна Валентинівна, про визнання недійсним заповіту,-

ВСТАНОВИВ:

26.08.2021 року до Кіровського районного суду м.Дніпропетровська надійшов позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Новицька М.Ю., про визнання заповіту недійсним. В позовній заяві позивачка посилалась на те, що 13.07.1973 року було укладено шлюб між ОСОБА_5 (матір`ю позивачки) та ОСОБА_6 . Після реєстрації шлюбу мати позивачки змінила прізвище на ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 остання померла. ІНФОРМАЦІЯ_2 помер вітчим позивачки ОСОБА_6 . В серпні 2021 року позивачка дізналась, що 01.07.2021 року приватним нотаріусом Новицькою М.Ю. було відкрито спадкову справу за заявою ОСОБА_4 про прийняття спадщини після померлого ОСОБА_6 на підставі заповіту. Вважаючи, що складений ОСОБА_6 заповіт не відповідав його внутрішній волі та відповідач скористався станом ОСОБА_6 для оформлення заповіту, зміст якого останній не розумів, оскільки був літньою людиною, мав ряд захворювань, позивачка просила визнати недійсним заповіт, складений від імені ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

10.05.2023 року представником позивачки було подано позовну заяву в новій редакції, згідно якої позивачкою було змінено підстави позовних вимог та зазначено, що позивачка, як спадкоємиця першої черги за законом після померлої матері ОСОБА_8 , отримала у спадок 1/3 частку квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Сину позивачки - ОСОБА_9 належить 1/3 частка вказано ї квартири на підставі договору дарування від 04.08.2004 року, а внуку ОСОБА_4 - 1/3 частка на підставі заповіту від 25.05.2021 року. Дружина ОСОБА_6 - ОСОБА_8 , як спадкоємиця за законом першої черги, мала право успадкувати належне померлому чоловікові на момент його смерті майно та майнові права. Оскільки ОСОБА_8 померла раніше, позивачка, як донька останньої та спадкоємиця першої черги, успадкувала від неї 1/3 частку квартири, а також відповідно до ст.1266 ЦК України, за правом представлення, має право на оскарження заповіту. Також сторона позивача посилалась, що при посвідченні заповіту нотаріусом не було дотримано порядку визначення обсягу цивільної дієздатності ОСОБА_6 , порушено порядок вчинення заповіту, а саме: вчинення нотаріальної дії поза межами нотаріального округу, в лікарні, де перебував заповідач, що зумовлює нікчемність такого заповіту.

У наданому відзиві представник відповідача просив відмовити в задоволенні позовних вимог. В обгрунтування заперечень посилаючись на те, що відповідно до заповіту ОСОБА_6 від 25.05.2021 року відповідач є спадкоємцем всього майна та майнових прав, що належали ОСОБА_6 на момент його смерті. Після смерті останнього ІНФОРМАЦІЯ_2 , відповідач у встановлений законодавством строк подав до нотаріуса заяву про прийняття спадщини. Хоча ОСОБА_6 і не був його рідним дідом, і він, і його мати та батько завжди опікувались ним, допомагали у побуті, супроводжували до лікарень та надавали посильну та необхідну допомогу. Позивачка ОСОБА_3 , народилась ІНФОРМАЦІЯ_4 . Її батьками є ОСОБА_18 та ОСОБА_5 13.07.1973 року мати позивачки одружилась із ОСОБА_6 та змінила прізвище на ОСОБА_3 . 22.01.1977 року позивачка одружилась із ОСОБА_13 , внаслідок чого їй було присвоєно прізвище ОСОБА_3 . Від вказаного шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_5 народився батько відповідача - ОСОБА_9 07.12.1991 року позивач одружилась із ОСОБА_15 , внаслідок чого змінила прізвище на ОСОБА_3 . Матеріали справи не містять даних про те, що позивачка була усиновлена ОСОБА_6 , а також, що вона в установлений законом строк прийняла спадщину після його смерті. Таким чином, позивачкою не доведено порушення її прав внаслідок складання заповіту на ім`я відповідача.

У відповіді на відзив представник позивачки зазначив, що відповідачем не надано доказів щодо здійснення ним догляду за покійним ОСОБА_6 . Підтвердив, що дійсно позивачка не зверталась у встановлений законом строк із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 , що було зумовлено тим, що у позивачки виникло неабияке обурення з приводу того, її покійний вітчим, якого вона любила та поважала, заповів усе майно відповідачу, який не є його кровним родичем. Укладаючи заповіт під значним тиском відповідача, не усвідомлюючи значення своїх дій та не маючи змоги керувати ними, ОСОБА_6 склав заповіт на відповідача тим самим порушуючи право позивачки на спадкування за законом.

Ухвалою Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 23.09.2021 року позов було прийнято, відкрито провадження по справі та призначено її до розгляду за правилами загального позовного провадження у підготовчому судовому засіданні.

Протокольною ухвалою суду від 11.08.2022 року було закрито підготовче провадження по справі та призначено її до розгляду по суті.

Протокольними ухвалами суду від 09.02.2023 року та від 07.04.2023 року було відмовлено в задоволенні клопотань представника позивачки про зупинення провадження по справі.

Протокольними ухвалами суду від 07.04.2023 року було відмовлено в задоволенні клопотань представника позивачки про об`єднання цивільних справ в одне провадження та повернення до стадії підготовчого провадження по справі.

Ухвалою Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 12.05.2023 року було залишено без розгляду позовну заяву позивачки в новій редакції, подану 10.05.2023 року, а також відмовлено в задоволенні клопотання представника позивачки про залучення до участі у справі в якості третьої особи приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Двірник І.В,

Ухвалою Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 19.05.2023 року по справі було призначено посмертну комісійну судову психіатричну експертизу, на час проведення якої провадження по справі зупинено.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 27.06.2023 року було скасовано ухвалу Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 12.05.2023 року в частині залишення без розгляду позовної заяви та направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Ухвалою Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 11.03.2024 року провадження по справі було поновлено після її повернення з експертної установи без проведення експертизи, в зв`язку із ненаданням експерту запитуваних документів.

Протокольною ухвалою суду від 17.04.2024 року було залучено до участі у справі в якості третьої особи приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Двірник І.В.

Протокольною ухвалою суду від 24.06.2024 року було прийнято до розгляду позовну заяву, подану представником позивачки 10.05.2023 року.

Ухвалою Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 24.06.2024 року провадження по справі було зупинено на час проведення призначеної раніше посмертної комісійної судової психіатричної експертизи.

Ухвалою Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 02.01.2025 року провадження по справі було поновлено після її повернення з експертної установи без проведення експертизи, в зв`язку із не оплатою її вартості позивачкою.

Протокольною ухвалою суду від 25.02.2025 року було відмовлено в задоволенні клопотання представника позивачки про призначення по справі посмертної комісійної судової психіатричної експертизи, із дорученням її проведення іншій експертній установі.

В судовому засіданні представник позивачки підтримав позов, в редакції позовної заяви від 10.05.2023 року та посилаючись на викладені в ній підстави, просив задовольнити позовні вимоги.

Представник відповідача під час розгляду справи просив відмовити в задоволенні позовних вимог з підстав, наведених у поданому відзиві.

Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Новицька И.Ю. в наданій заяві просила розглядати справу без її участі.

Інша третя особа - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Двірник І.В., в призначені судові засідання не з`явилась, про причини своєї неявки не повідомила, пояснень по суті справи не надала.

Заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши доводи, викладені сторонами в заявах по суті справи та дослідивши матеріали останньої, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно ч.ч.1,2,3 ст.1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Заповідач може без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування.

Заповідач не може позбавити права на спадкування осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині. Чинність заповіту щодо осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, встановлюється на час відкриття спадщини.

В разі відсутності заповіту право на спадкування за законом мають особи, визначені ст.ст.1261-1265 ЦК України.

Крім того, згідно ч.1 ст.1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).

Відповідно до ст.1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Згідно ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3,5,6 ст.203 цього Кодексу.

Відповідно до ст.15 ЦК України, ст.4 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що позивачка ОСОБА_3 , народилась ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Її батьками були ОСОБА_18 та ОСОБА_5

13.07.1973 року мати позивачки одружилась із ОСОБА_6 та змінила прізвище на ОСОБА_3 .

22.01.1977 року позивачка одружилась із ОСОБА_13 та обрала прізвище чоловіка ОСОБА_3 .

Від вказаного шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_5 в них народився син (батько відповідача) - ОСОБА_9

07.12.1991 року позивачка одружилась із ОСОБА_15 та обрала прізвище чоловіка ОСОБА_3 .

Таким чином позивачка ОСОБА_3 була падчеркою ОСОБА_6 , а він її вітчимом.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивачки ОСОБА_8 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер вітчим позивачки ОСОБА_6 .

За життя останній склав заповіт, посвідчений 19.05.2021 року за реєстровим №601 приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Двірник І.В., за яким заповідав все майно та майнові права на території України, які належатимуть йому на день смерті, відповідачу ОСОБА_4

01.07.2021 року, тобто у встановлений законом шестимісячний строк, ОСОБА_4 звернувся до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Новицької М.Ю. із заявою про прийняття спадщини після померлого ОСОБА_6

13.08.2021 року заяву про прийняття спадщини було подано позивачкою.

Оспорюючи заповіт від 19.05.2021 року, позивачка посилалась на те, що має право на спадкування в порядку ст.1266 ЦК України, за правом представлення після матері ОСОБА_17 , яка була дружиною ОСОБА_6 та померла раніше за нього. Також позивачка посилалась на те, що складений ОСОБА_6 заповіт не відповідав його внутрішній волі та відповідач скористався станом ОСОБА_6 для оформлення заповіту, зміст якого останній не розумів, оскільки був літньою людиною, мав ряд захворювань. При посвідченні заповіту нотаріусом не було дотримано порядку визначення обсягу цивільної дієздатності ОСОБА_6 , порушено порядок вчинення заповіту, а саме: вчинення нотаріальної дії поза межами нотаріального округу, в лікарні, де перебував заповідач, що зумовлює нікчемність такого заповіту.

Під час розгляду справи за клопотанням представника позивачки судом призначалась посмертна комплексна судова психіатрична експертиза, на вирішення якої ставились питання: чи страждав ОСОБА_6 будь-яким психічним розладом на момент складання та посвідчення заповіту 19.05.2021 року та чи була абсолютна неспроможність останнього розуміти значення своїх дій та керувати ними в момент складання та посвідчення заповіту.

Вказана експертиза не була проведення в зв`язку із не оплатою її вартості позивачкою, на яку було покладено ці витрати як ініціатора відповідного клопотання.

При цьому, суд враховує, що вказана експертиза, а також інші підстави позовної заяви на предмет недійсності заповіту, за фактичних обставин, встановлених судом, не мають значення для вирішення справи.

Так, суд приймає до уваги, що право на оспорювання заповіту мають заінтересовані особи (ст.1257 ЦК України).

Як вбачається з матеріалів справи, позивачка ОСОБА_3 не відноситься до кола осіб, визначених ч.1 ст.1241 ЦК України, які мають право на обов`язкову частку у спадщині; була падчеркою померлого ОСОБА_6 , а тому не є його родичем та не відноситься до кола спадкоємців за законом, визначених ст.ст.1261,1262,1263,1265 ЦПК України.

Таким чином, право на спадкування позивачка могла б мати лише на підставі ст.1264 ЦК України за умови проживання однією сім?єю із померлим спадкодавцем не менше п`яти років на час відкриття спадщини. Проте, таких вимог позивачка не заявляла, про наявність такого факту в якості підстав позову не зазначала та відповідних доказів не надавала.

Також суд вважає безпідставними посилання позивачки щодо наявності в неї права на спадкування після померлого вітчима ОСОБА_6 згідно ст.1266 ЦК України за правом представлення після померлої раніше матері, що була його дружиною.

Так, ст.1266 ЦК України встановлено, що внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини.

Прабаба, прадід спадкують ту частку спадщини, яка б належала за законом їхнім дітям (бабі, дідові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини.

Племінники спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові (сестрі, братові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини.

Двоюрідні брати та сестри спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові (тітці, дядькові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини.

Якщо спадкування за правом представлення здійснюється кількома особами, частка їхнього померлого родича ділиться між ними порівну.

При спадкуванні по прямій низхідній лінії право представлення діє без обмеження ступеня споріднення.

Зі змісту ст.1266 ЦК України вбачається, що спадкування за правом представлення мають особи кровної спорідненості, до яких позивачка не відноситься.

Доказів її усиновлення за життя ОСОБА_6 в передбаченому законом порядку позивачкою також не надано, що свідчить про відсутність в неї права на спадкуванні і відповідно до ст.1260 ЦК України.

За вказаних обставин, оскільки позивачкою не доведено її права на спадкування після померлого спадкодавця ОСОБА_6 , а відповідно і факту порушення її прав внаслідок складання та спадкування за заповітом від 19.05.2021 року, суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог за їх безпідставністю.

Враховуючи відмову в задоволенні позову, понесені позивачкою по справі судові витрати покладаються на останню.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно ч.ч.1,3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких віднесено і витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч.ч.3,4 ст.137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною п`ятою ст.137 ЦПК України встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

При цьому, згідно з ч.6 ст.137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 року у справі №826/1216/16 (провадження №11-562ас18) зазначено, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат».

Згідно ст.19 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності є, зокрема надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом.

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 року №23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

З викладеного слідує, що до правової допомоги належать й консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру; представництво у судах тощо (аналогічна позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №826/1216/16).

Згідно ст.30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Згідно з висновком Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, зробленим у постанові від 06.03.2019 року у справі №922/1163/18, адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.

Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами ст.30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» .

Крім того, витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено. (Правова позиція Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду згідно з постановою від 15.06.2021 року у справі №159/5837/19 «Щодо витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції»).

Суд під час вирішення питання про розподіл судових витрат може не тільки за наявності заперечення сторони проти розподілу витратна адвоката, а і за власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені ч.ч.3,5,9 ст.141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

Аналогічна позиція відображена в п.119 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 року №922/1964/21.

Також, у постанові Верховного Суду від 13.05.2021 року у справі №903/277/20 зазначено, що оцінка обґрунтованості, пропорційності витрат на професійну правничу допомогу з урахуванням обсягу наданих адвокатом послуг, складністю справи, беручи до уваги, зокрема критерії реальності понесення адвокатських витрат, розумності їхнього розміру, співмірності, а також підтвердженість таких витрат належними та допустимими доказами вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин кожної справи.

Під час розгляду справи представник відповідача просила стягнути з позивачки понесені відповідачем витрати на правову допомогу в сумі 20000 грн.

З матеріалів справи вбачається, що правова допомога відповідачу під час розгляду справи надавалась адвокатом Іваненковою Н.М. згідно ордеру, виданого на підставі договору паро надання правової допомоги фізичній особі - громадянину України Губаревичу Є.А. №02-3-12/21 від 03.12.2021 року, укладеному між Адвокатським бюро «ГЕРМАН І ПАРТНЕРИ» та адвокатом Іваненковою Н.М., що в свою чергу було укладено на підставі договору про надання правової допомоги №01-03-12/21 від 03.12.2021 року між зазначеним вище адвокатським бюро та відповідачем для здійснення правового захисту в Кіровському районному суді м.Дніпропетровська за даним позовом ОСОБА_3 .

Умовами п.3.2 договору №01-03-12/21 від 03.12.2021 року вартість послуг за ведення справи в суді першої інстанції була визначена в сумі 20000 грн.

Пунктами 3.3 та 3.4 договору було передбачено здійснення замовником попередньої оплати в сумі 10000 грн. протягом двох днів з моменту укладення договору та 10000 грн. протягом двох днів з моменту ухвалення рішення судом.

Розділом 4 зазначених вище договорів було передбачено, що факт належного виконання виконавцем зобов`язань фіксується у акті прийому-передачі наданих послуг.

Згідно квитанції №134296 від 03.12.2021 року відповідачем було сплачено адвокатському бюро послуги за договором №01-03-12/21 від 03.12.2021 року в сумі 10000 грн.

Суд враховує, що відповідачем у відповідності до умов укладених договорів про надання правової допомоги не надано актів прийому-передачі наданих послуг, з зазначенням переліку наданих послуг, витраченого часу, вартості кожної послуги.

Таким чином, визначений в договорі гонорар у фіксованому розмірі в сумі 20000 грн. не може вважатись в достатній мірі обгрунтованим та таким, що є співмірним із складністю справи та фактично наданими в рамках договору послугами.

З огляду на це, суд вважає, що саме фактично оплачені відповідачем послуги в сумі 10000 грн. узгоджуються із складністю справи, обсягом виконаної адвокатом роботи (ознайомлення із матеріалами справи в суді; явка до суду та участь в судових засіданнях, з урахуванням їх кількості та тривалості; підготовки письмових заперечень щодо клопотань сторони позивача) та підлягають стягненню з позивачки на користь відповідача.

Стосовно заяви представника відповідача щодо притягнення позивачки до відповідальності у вигляді штрафу та винесення окремої ухвали відносно представника позивачки за зловживання процесуальними правами, суд враховує, що безпідставне на думку сторони відповідача пред`явлення позову, не є передбаченому законом підставою для відмови у його прийнятті та не є свідченням зловживання процесуальними правами. Натомість правовим наслідком зловживання матеріальними (цивільними) правами може бути, зокрема, відмова у захисті цивільного права та інтересу, тобто відмова в позові.

Стосовно доводів щодо затягування розгляду справи через не оплату позивачкою вартості призначеної у справі судової психіатричної експертизи та неодноразову неявку представника останньої до суду, суд враховує, що позивачкою не було перераховано оплату за експертизу через значну вартість останньої та відсутність достатніх коштів для оплати, з приводу чого представником позивачки надавались відповідні документи щодо матеріального стану позивачки.

Також суд враховує, що позивачка скористалась своїм правом на участь у розгляді справи через уповноваженого представника - адвоката Шаповалова А.М., який проживає в м.Києві та відповідно до його клопотання приймав участь у розгляді справи в режимі відеоконференції. Про причини неможливості участі у розгляді справи останній повідомляв суд шляхом направлення відповідних заяв та клопотань, з посиланням на неможливість участі через оголошений країні воєнний стан, зайнятістю в інших судових засіданнях та інш.

За вказаних обставин, суд не вбачається достатніх підстав для вжиття заходів реагування згідно заяви представника відповідача.

Керуючись ст.ст.15,203,215,1217,1235,1241,1257,1260-1266 ЦК України, ст.ст.2,4,5,10,11,12,76-81, 141,211,223,258,259,263-268 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Новицька Марина Юріївна, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Двірник Інна Валентинівна, про визнання недійсним заповіту - відмовити.

Понесені позивачкою по справі судові витрати покласти на останню.

Стягнути з ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_4 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ) витрати на правову допомогу в сумі 10000 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана учасниками справи до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 27 березня 2025 року.

Суддя С.Ю.Казак