Справа № 450/1957/23 Провадження № 2/450/160/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2025 року Пустомитівський районний суд Львівської області в складі:

головуючого-судді Кукси Д.А.

секретаря судового засідання Качмар М.З.

за участю позивача ОСОБА_1

представника позивача адвоката Шеіна А.А.

представника відповідача адвоката Сірого А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Пустомити цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на частку в майні, -

суд постановив таке рішення:

підстава позову (позиція позивача):

позивачі звернулися до суду з цивільним позовом до ОСОБА_3 про визнання за ОСОБА_1 права приватної власності на 1/4 ідеальних частин житлового будинку загальною площею 448,9 кв.м., житловою площею 202,6 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 ; за ОСОБА_2 на 1/2 частин вказаного вище житлового будинку. В обґрунтування позовних вимог покликаються на те, що позивач ОСОБА_1 після укладення шлюбу з відповідачем 04.12.1976 стала проживати разом з ним та його матір`ю ОСОБА_4 та його рідними братами ОСОБА_5 , ОСОБА_3 у належному ОСОБА_4 на праві власності будинку за адресою АДРЕСА_1 . З 2001 спільними зусиллями їх з відповідачем сім`ї, братів та матері стали будувати новий житловий будинок. Після смерті ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідач та його рідні брати успадкували в рівних частинах старий житловий будинок, розташований в АДРЕСА_1 . 22.08.1998 відповідач з братами продали успадкований житловий будинок. У 2004 вони всі переїхали у ще незавершений новий житловий будинок, зареєструвались за адресою АДРЕСА_1 і продовжували здійснювати ремонт будинку. У 2010 вони з чоловіком вже не проживали разом, він виїхав з нового житлового будинку, оскільки створив нову сім`ю, в якій народилася дитина. Вона самостійно продовжувала завершення будівництва та облаштування будинку за власні кошти. ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_3 , єдиним спадкоємцем якого є позивач ОСОБА_2 . У 2018 будівництво та облаштування нового житлового будинку завершилось. 19.07.2018 шлюб з відповідачем було розірвано. ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_5 , спадкоємців після смерті якого немає. У 2019 вона дала доручення сину ОСОБА_6 зробити замовлення на виготовлення Технічного паспорта на будинок в АДРЕСА_1 . 23.04.2023 отримавши Витяг з реєстру територіальної громади, їй стало відомо, що 07.01.2023 її знято з реєстрації за адресою АДРЕСА_1 . 25.04.2023 ОСОБА_2 стало відомо, що відповідач 17.01.2023 виписав його з вказаного житлового будинку. 25.07.2022 відповідач одноособово оформив на себе право власності на житловий будинок в АДРЕСА_1 . Вони вкладали кошти у будівництво та облаштування будинку, станом на даний час проживають там, оплачують вартість комунальних послуг, є фактичними власниками майна, але позбавлені можливості в позасудовому порядку оформити право власності кожний на свою частку в будинку, через те, що необхідних для реєстрації права власності документів відповідач не надає та їх право не визнає. Будівництво житлового будинку завершене, він готовий до експлуатації, вона та їх з відповідачем діти та онуки та позивач ОСОБА_2 проживають у будинку. Відповідач не визнає їх з позивачем права на новозбудований житловий будинок. Позивач ОСОБА_2 успадкував свою частку у даному будинку після смерті батька ОСОБА_3 , яка належала йому на момент відкриття спадщини і не припинилася внаслідок його смерті. Визнання права власності є ефективний і належним способом захисту їх прав, оскільки вони вкладали власні кошти в будівництво та облаштування житлового будинку, проживають там, проте не можуть реалізувати свої права внаслідок недобросовісної поведінки відповідача після введення будинку в експлуатацію, який не визнає їх прав на цей будинок.

У суді позивач ОСОБА_1 та представник позивачів позовні вимоги підтримали та просили такі задоволити.

Позиція відповідача: відповідач та його представник щодо задоволення позовних вимог заперечили та просили відмовити у задоволенні таких. Як зазначила сторона відповідача, на якій підставі ОСОБА_2 претендує на частину спірного будинку стороною позивача не розтлумачено, хто саме вкладав кошти у будівництво спірного будинку покійний ОСОБА_3 батько позивача чи сам ОСОБА_2 не зрозуміло. Угоди про створення спільної власності у вигляді об`єкту нерухомості не представлено. Надані позивачами документи не мітять дозволу на початок виконання будівельних робіт. На підставі рішення, виданого ОСОБА_4 , яка померла у 1998, не можна було розпочинати будівельні роботи у 2010 році. Протягом 2010 державна регуляція щодо виконання будівельних робіт змінилася замість дозвільного порядку оформлення права на виконання будівельних робіт прийшов декларативний. З 2000 по 19.01.2010 правовою підставою для початку виконання будівельних робіт був відповідний дозвіл, що видавався територіальними Інспекціями державного архітектурно-будівельного контролю, а з березня 2010 повідомлення про початок виконання будівельних робіт за встановленою формою, яке просто надсилалося забудовником до територіальних Інспекцій державного архітектурно-будівельного контролю. Станом на 2010 рішення Сокільницької сільської ради н/д №295 від 06.06.1974 «Про надання дозволу ОСОБА_4 на будівництво нового будинку» не було належним документом, який міг би слугувати законною підставою для початку виконання будівельних робіт. Право власності на спірний будинок, як на новостворене нерухоме майно, було зареєстровано за відповідачем, як первинним власником, рішенням державного реєстратора Сокільницької сільської ради Львівського району Львівської області за № 64298758 від 26.07.2022 у відповідності до декларації про готовність до експлуатації щодо спірного будинку зареєстрованої 29.10.2019 Департаментом ДАБІ у Львівській області також за зверненням відповідача. Позивачі не оформляли подібної декларації та не вчиняли спроби оформлення і державної реєстрації права власності щодо житлового будинку по АДРЕСА_1 загальною площею 448,9 кв.м. Позивач ОСОБА_2 не подав суду доказів наявності зареєстрованого у встановленому чинним законодавством порядку речового права свого батька щодо спірного будинку, чи доказів оформлення для свого батька дозвільних документів на виконання будівельних робіт чи відведення йому земельної ділянки для проведення будівництва по АДРЕСА_1 , або доказів спроби його батька подати документи щодо погодження будівництва за вказаною адресою до уповноважених органів; а також доказів фактичного виконання його батьком будь-яких будівельних робіт за даною адресою. Доказів заведення спадкової справи по смерті самого ОСОБА_3 , батька позивача - ОСОБА_2 , до суду не подано, відтак співпозивач ОСОБА_2 , є лише теоретичним спадкоємцем по смерті свого батька, який практично відмовився від оформлення своїх спадкових прав на будь-яке майно, що могло залишитися по смерті свого батька, і зробив це задовго до оформлення відповідачем права власності на спірний будинок, а тому своїми діями визнав відсутність будь-якого майнового інтересу до спірного будинку саме на той проміжок часу, коли він мав передбачену чинним законодавством можливість заявити про свої права чи претензій майнового характеру з даного приводу. Вважають, що ОСОБА_2 не навів жодного доказу реальності порушення своїх прав, наявності у нього будь-яких прав на спірне майно. Вважають, що твердження позивачки ОСОБА_1 про те, що у 2004 вони переїхали до нового будинку, не є правдивим. Право власності на новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільних прав виникає з моменту його державної реєстрації; самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу. Докази на підтвердження оформлення для ОСОБА_1 дозволу на виконання будівельних робіт щодо спірного будинку, звернення останньої з відповідним повідомленням до Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Львівській області тощо, а тому навіть якщо припустити, що ОСОБА_1 здійснювала які-небудь будівельні роботи, або приймала участь у фінансуванні, докази з приводу цього відсутні. Відповідач ОСОБА_3 з 2010 року відкрито виконував будівельні роботи з метою будівництва спірного будинку, увесь цей час - тринадцять років, позивачі не ставили до нього вимог з приводу визнання за ними права власності на частки у незавершеному будівництвом об`єкті і лише дочекавшись завершення будівництва та оформлення ОСОБА_3 відповідних дозвільних документів з приводу здачі будинку в експлуатацію та реєстрацію права власності на новозбудований об`єкт заявили про свої претензії на нього, що на думку сторони відповідача свідчить про недобросовісність поведінки позивачів. Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 мають неприязні відносини з відповідачем, який є їх батьком, та зацікавлені у результаті розгляду справи. Крім того, вважають, що позивачі обрали неправильний спосіб захисту порушеного права, що є підставою для відмови у позові. Представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Заяви та клопотання сторін, процесуальні дії та рішення у справі.

01.05.2023 ухвала про відкриття загального позовного провадження; 01.05.2023 ухвала про забезпечення позову; 06.09.2023 клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи; 24.10.2023 клопотання відповідача про доручення доказів; 14.12.2023 клопотання представника позивачів про витребування доказів, допит свідків, доручення доказів; 14.12.2023 ухвала про витребування доказів; 08.03.2024 клопотання відповідача про доручення доказів; 06.03.2024 ухвала про закриття підготовчого провадження і призначення справи до судового розгляду;05.04.2024 заява позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову; 08.04.2024 ухвала про відмову у забезпеченні позову; 13.08.2024 ухвала про витребування доказів; 03.12.2024 клопотання представника позивача про повернення до стадії підготовчого провадження у справі та залучення третьої особи; 03.12.2024 протокольна ухвала про відмову у задоволенні клопотання.

Встановлені судом фактичні обставини та оцінка суду.

Згідно з пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо прав та обов`язків цивільного характеру. У цьому пункті закріплене право на суд разом з правом на доступ до суду, тобто правом звертатися до суду з цивільними скаргами, що складають єдине ціле (рішення Європейського Суду з прав людини від 21.02.1975 року у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства»).

За загальним правилом, наведеним у ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Як зазначила позивач ОСОБА_1 та не заперечив відповідач, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі з 04.12.1976.

Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 , виданого Пустомитівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області 19.07.2018, шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 розірвано, про що 19.07.2018 складено відповідний актовий запис №39.

Таким чином позивач ОСОБА_1 та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі з 04.12.1976 по 19.07.2018.

Рішенням Виконавчого комітету Сокільницької сільської ради народних депутатів №136 від 26.09.1997 «Про залишення старого житлового будинку як житлового та дозвіл на його реконструкцію» залишено старий житловий будинок у користуванні, як житла і залишити за ним АДРЕСА_1 ; новозбудованому житловому будинку присвоїти АДРЕСА_1 провести реєстрацію даних житлових будинків і видати свідоцтво про право власності на них ОСОБА_4 ; надано дозвіл на реконструкцію старого житлового будинку на присадибній ділянці гр. ОСОБА_4 під АДРЕСА_1 .

Як вбачається з свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 18.09.1998 державним нотаріусом Пустомитівської державної нотаріальної контори, спадкоємцями майна ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , є в рівних частинах діти: ОСОБА_8 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 . Спадкове майно, на яке видано це свідоцтво, складається з житлового будинку, розташованого в АДРЕСА_1 .

Згідно інформації, наданої виконавчим комітетом Сокільницької сільської ради Львівського району Львівської області від 10.11.2022 №2 про зареєстрованих у житловому будинку за адресою АДРЕСА_1 , у такому зареєстровані ОСОБА_3 з 02.06.2004, ОСОБА_9 з 19.04.04.2006, ОСОБА_6 з 20.05.2004, ОСОБА_7 з 28.09.2005, ОСОБА_10 з 04.09.2013, ОСОБА_1 з 02.06.2004 ОСОБА_2 з 26.06.2012, ОСОБА_11 .

Отже у спірному будинку позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_3 зареєстровані з 02.06.2004.

Як вбачається з Інвентаризаційної справи 37209 квартал 2/21 на будинок в АДРЕСА_1 , спорудження такого розпочалося у 1998 році та згідно експлікації внутрішніх площ до плану житлового будинку, складено 11.12.2008 (а.і.с.17 ) було збудовано цокольне приміщення, перший та другий поверхи спірного будинку.

Таким чином покликання позивачки ОСОБА_1 про переїзд у новий будинок за адресою АДРЕСА_1 знайшли своє підтвердження під час розгляду справи.

Покликання ж сторони відповідача на відсутність у 2004 спірного будинку та виконання лише ним будівельних робіт з 2010 не можуть бути прийняті до уваги судом, оскільки будівництво спірного будинку розпочалося у 1998, що підтверджується матеріалами Інвентаризаційної справи та станом на 11.12.2008 було споруджено 2 поверховий будинок.

Як зазначили позивачі участь у будівництві нового будинку в АДРЕСА_1 приймали відповідач ОСОБА_3 та позивач ОСОБА_1 як подружжя; ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 , виданим Сокільницькою сільською радою Пустомитівського району 15.02.2013, батько позивача ОСОБА_2 ; а також ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 , виданим Виконавчим комітетом Сокільницької сільської ради Пустомитівського району Львівської області 11.04.2019.

Таким чином, судом встановлено, що спірний будинок споруджувався під час перебування позивача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_3 у шлюбі.

Жодних доказів, які б свідчили про розподіл дольової участі у спорудженні спірного будинку між вказаними вище особами, а саме подружжям та братами відповідача ОСОБА_3 суду сторонами не надано, а тому суд виходить з принципу рівності часток, а саме по 1/3 кожного учасника: відповідача ОСОБА_3 та позивача ОСОБА_1 як подружжя; ОСОБА_8 та ОСОБА_5 .

Частиною 3 ст.368 ЦК України передбачено, що майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Як роз`яснено у п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає розподілу (статті 60, 69 СК України, ч.3 ст.368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст.325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

З огляду на наведені положення закону діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, якщо воно набуте ними за час шлюбу, визнання ж такого майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка потребує доведення.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).

Відповідно до ч.1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частиною п.1 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до положень ч.1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи зазначену вище норму права та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Отже, законодавством передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить спільно подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Водночас, заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява одного з подружжя про те, що річ була куплена на його особисті кошти, не буде належно підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі №°235/9895/15-ц (провадження №61-2446св18), від 05 квітня 2018 року у справі №404/1515/16-ц (провадження №61-8518св18) та у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження №14-325цс18), від 22 лютого 2022 року у справі №642/8107/14-ц (провадження №14-108звц21).

Тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Подібні висновки Верховний Суд зробив у постановах від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18 (провадження № 61-13953св19) та від 22 лютого 2023 року у справі № 367/7692/17 (провадження № 61-2832св22).

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст.60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: час набуття майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма ст.60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

Як зазначили допитані судом свідки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , які є дітьми позивачки ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_3 , обоє батьків брали участь у спорудженні спірного будинку, який будувався тривалий час. Вони всі проживали у ньому та були зареєстровані разом з іншими членами родини. ОСОБА_7 після одруження проживає у чоловіка. Після 2010, коли відповідач ОСОБА_3 залишив сім`ю, мама сама продовжувала спорудження будинку.

Перебування відповідача ОСОБА_3 в неприязних відносинах з дітьми ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не може свідчити про неправдивість наданих ними пояснень у суді в статусі свідків, які були попереджені про кримінальну відповідальність за дачу неправдивих пояснень.

Згідно зі ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч.2 ст.331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Отже, новостворене нерухоме майно, будівництво якого здійснено в передбаченому законом порядку, набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього.

Правовий аналіз статей 60,63,69 СК України та статей 328, 331, 368, 372 ЦК України дозволяє дійти висновку про те, що новостворений об`єкт будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток.

Судом встановлено, що будівництво вказаного спірного будинку здійснювалося сторонами під час перебування у шлюбі. При цьому, відповідачем не спростовано, що будівництво велося за спільні кошти подружжя, а також те, що брати відповідача ОСОБА_3 та ОСОБА_5 не брали участі у будівництві спірного будинку, як зазначала сторона позивачів.

Однак декларація про готовність до експлуатації об`єкта, будівництво якого здійснено на підставі будівельного паспорта зареєстрована Департаментом ДАБІ у Львівській області 29.10.2019, замовником у такій вказано лише відповідача ОСОБА_3 .

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 060, право власності на житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 , зареєстровано 25.07.2022 за відповідачем ОСОБА_3 .

Крім того, питання самочинності зведення будинку за адресою АДРЕСА_1 не є предметом розгляду даного спору, а тому посилання сторони відповідача на відсутність дозвільних документів на спорудження спірного будинку у позивача ОСОБА_1 та родичів, які приймали участь у його будівництві, - братів відповідача ОСОБА_3 : ОСОБА_8 та ОСОБА_5 , які померли, не може прийматися до уваги судом.

Відповідач заперечує поширення на майно презумпції права спільної сумісної власності подружжя, проте з таким твердженням суд погодитися не може з огляду на таке.

Відповідно до ч.2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва, а якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, - з моменту прийняття його до експлуатації, а в разі, коли право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, - з моменту державної реєстрації.

Згідно із ч.3 ст. 331 ЦК України до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації та з моменту державної реєстрації права власності на нього. До цього, не будучи житловим будинком з юридичної точки зору, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, а отже є майном, яке за умов, передбачених законом, може належати на праві спільної сумісної власності подружжю та може бути предметом поділу між подружжям.

Аналогічні за змістом правові висновки викладені в постановах Верховного Суду від 03 грудня 2018 року у справі № 525/511/16-ц, від 20 лютого 2020 року у справі № 496/6067/15-ц.

Вирішуючи питання про виникнення, зміну та припинення суб`єктивних цивільних прав стосовно об`єкта незавершеного будівництва, потрібно враховувати особливості та обмеження, встановлені законодавчими актами.

У постановах Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 454/1678/16-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 158/2404/13-ц, від 12 лютого 2020 року у справі № 488/3103/17-ц, від 27 березня 2024 року у справі № 509/2196/15-ц викладено правові висновки, відповідно до яких за позовом дружини, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок, суд має право здійснити поділ незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.

У разі неможливості поділу об`єкта незавершеного будівництва, суд може визнати права за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію.

Аналізуючи наведені норми матеріального права можна зробити висновок, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток, якщо ступінь готовності об`єкта незавершеного будівництва дає можливість визначити окремі частини, що підлягають виділу та довести його будівництво до завершення.

Введення будинку в експлуатацію після розірвання шлюбу не може бути підставою для позбавлення позивача права на частку у спільній сумісній власності на нього.

Водночас статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За змістом наведеної норми права державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає (постанови Верховного Суду від 03 червня 2020 року у справі № 363/4852/17 та від 17 січня 2024 року у справі № 522/3999/23).

Як було встановлено вище, спадкоємцями після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , були її діти - відповідач ОСОБА_3 та його рідні брати ОСОБА_8 та ОСОБА_5 в рівних частинах.

Під час розгляду справи було встановлено, що у будівництві спірного будинку приймали спільну участь відповідач ОСОБА_3 з позивачкою ОСОБА_1 як подружжя, ОСОБА_8 та ОСОБА_5 , які відповідно набули право на 1/3 ідеальних часток спірного будинку.

Як зазначили позивачі та не заперечив відповідач, ОСОБА_5 був одиноким, помер, не залишивши заповіту, та його частку у спірному будинку було успадковано його рідним братом - відповідачем у справі в порядку спадкування за законом.

Оскільки спірний будинок було побудовано за час перебування позивачки ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_3 в період шлюбу, тому суд дійшов висновку, що частина будинку (1/3) є спільним майном подружжя, і підлягає поділу в рівних частках.

Право на частку (1/3) спірного будинку по АДРЕСА_1 , яке належало ОСОБА_8 , як учаснику будівництва такого будинку, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , було успадковане в порядку спадкування за законом його сином - позивачем ОСОБА_2 .

Як було встановлено судом ОСОБА_2 був зареєстрований у спірному будинку 26.06.2012, тобто на час смерті батька проживав у будинку в АДРЕСА_1 .

Доказів відмови позивача ОСОБА_2 від спадщини після смерті батька ОСОБА_8 суду надано не було.

Статтею 1216 ЦК України встановлено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст. 1217 ЦК спадкування здійснюється за заповітом або законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті, що закріплено ст. 1218 ЦК України.

Таким чином, за позивачем ОСОБА_2 слід визнати право на 1/3 частину спірного будинку, як таке, що було набуте його батьком ОСОБА_8 (як новостворене майно), однак на момент смерті не зареєстроване у встановленому законом порядку.

А тому за позивачкою ОСОБА_1 слід визнати право власності на 1/6 ідеальних частин житлового будинку, а не на 1/4 ідеальних частин як зазначено у позовній заяві; за позивачем ОСОБА_2 слід визнати право власності на 1/3 ідеальних частин житлового будинку, а не на 1/2 ідеальних частин як заявлено у позові.

З огляду на наведене вище, позов підлягає до часткового задоволення.

При цьому суд зазначає, що Європейський суд з прав людини зауважує на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Керуючись ст.7, 10, 12, 13, 18, 76-82, 133, 244, 245, 259, 263-268, 279 ЦПК України суд, ст. 331 ЦК України, ст.ст. 60, 69-71 СК України, суд, -

у х в а л и в:

позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на частку в майні, задоволити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/6 ідеальних частин житлового будинку, загальною площею 448,9 кв.м., житловою площею 202,6 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/3 ідеальних частин житлового будинку, загальною площею 448,9 кв.м., житловою площею 202,6 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30 - денний строк з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивачі: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП НОМЕР_4 , АДРЕСА_2 .

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , РНОКПП НОМЕР_5 , АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , АДРЕСА_2 .

Повний текст рішення виготовлено 31.03.2025.

СуддяД. А. Кукса