справа № 357/3851/24 головуючий у суді І інстанції Ярмола О.Я.
провадження № 22-ц/824/5922/2025 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

26 березня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Надточий К.О.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13 листопада 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , приватний нотаріус Білоцерківського районного нотаріального округу Дерун Анатолій Андрійович, про визнання іпотечного договору недійсним та скасування записів про державну реєстрацію, -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом та просив суд визнати недійсним іпотечний договір, укладений 14 лютого 2023 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ; скасувати рішення про державну реєстрацію іпотеки № 66408458 від 14 лютого 2023 року та рішення про державну реєстрацію обтяжень № 66608392 від 14 лютого 2023року.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 01 листопада 2022 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір позики на загальну суму 3 290 000 грн., що еквівалентно 82 250.00 дол. США., з кінцевим строком повернення - 31 грудня 2022 року. На підтвердження намірів щодо повернення та гарантій повернення коштів, ОСОБА_3 окрім виданої розписки до договору позики на підтвердження факту отримання грошових коштів, надав позивачу наступні заяви: заяву про накладення заборони на відчуження належного відповідачу нерухомого майна від 12 грудня 2022 року, яка була реалізована, шляхом надання її суб`єкту реєстраційних дій; заяву про заборону відчуження належних відповідачу транспортних засобів від 12 грудня 2022 року; гарантійний лист щодо зобов`язань відповідача не відчужувати своє рухоме і нерухоме майно від 12 грудня 2022 року, зокрема і спірну квартиру в той чи інший спосіб, до повного виконання грошових зобов`язань перед позивачем. Оскільки відповідач не виконав свої зобов`язання, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення коштів за договором позики (справа № 357/1928/23). Білоцерківським міськрайонним судом Київської області було забезпечено позов шляхом накладення арешту на все майно відповідача (справа № 357/1495/23). Позивач вказує, що відповідач для уникнення можливості втрати майна звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду з позовом про поділ майна подружжя та рішенням суду від 13 липня 2023 року по справі № 357/3362/23 було здійснено поділ спільного майна подружжя, а тому позивач вважає, що він втратив право на отримання об`єкту в цілому, а лишилась тільки його частка (1/2). Згідно з інформаційної довідки з реєстру прав власності на нерухоме майно та рішення про поділ майна подружжя, відповідач, під час дії ухвали про накладення арешту на майно, уклав 14 лютого 2023 року договір позики грошових коштів та іпотечний договір з ОСОБА_4 , про що в Державний реєстр був внесений запис № 49238365 - про іпотеку, та прийнято Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 66408458 від 14 лютого 2023 року. Також був внесений запис про обтяження нерухомого майна - 49409486 згідно Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 66408527 від 14 лютого 2023 року. Позивач вважає, що ОСОБА_3 вчинив всі дії, спрямовані на відчуження свого нерухомого майна з метою уникнення відповідальності (майнової) за зобов`язаннями перед позивачем, зокрема під час дії ухвали про забезпечення позову. Позивач посилаючись на ст. 234 ЦК України, вказує, що договір позики та договір іпотеки є фіктивними, що свідчить про недобросовісність відповідача попри гарантійний лист, що був виданий відповідачем про не укладення будь -яких правочинів, а також вчинення вказаних дій під час дії ухвали про забезпечення позову.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13 листопада 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права, неправильним застосуванням застосування норм матеріального права та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 посилається на аналогічні обставини викладені ним у позовній заяві.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 , вказує, що доводи апеляційної скарги є безпідставними, не мають законодавчого обґрунтування, через що скарга не може бути задоволена, судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено рішення з додержанням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 14 лютого 2023 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 був укладений іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського районного нотаріального округу Київської області Деруном А.А., зареєстрований в реєстрі за № 234 (а.с.165-172).

Згідно з пунктом 1.1. іпотечного договору, цей Договір забезпечує вимогу Іпотекодержателя, що випливає з договору позики грошових коштів (а також з усіх додаткових угод до нього, які можуть бути укладені до закінчення строку дії договору позики), укладеного 14 лютого 2023 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , посвідчений Деруном А.А., приватним нотаріусом Білоцерківського районного нотаріального округу Київської області, зареєстрований в реєстрі за № 232, за умовами якого, ОСОБА_3 зобов`язаний до 14 лютого 2024 року повернути Іпотекодержателю заборгованість у розмірі 1 097 058,00 грн., що еквівалентно - 30 000,00 USA. Сума грошей, що повертається в національній валюті України, має відповідати в еквіваленті 30 000,00 USA, за офіційним курсом НБУ для UAH на дату повернення позики.

Відповідно до п. 1.2. Іпотечного договору, предметом іпотеки є нерухоме майно: квартира АДРЕСА_1 .

01 листопада 2022 року ОСОБА_3 склав розписку про отримання в борг від ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 3 290 000,00 грн., зобов`язався повернути вказані кошти до 31 грудня 2022 року (а.с. 13).

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13 липня 2023 року по справі № 357/3362/23 задоволено позов ОСОБА_6 до ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_7 про поділ спільного сумісного майна, визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_3 :

- квартиру АДРЕСА_2 , що підтверджується договором міни від 14 серпня 2003 року, посвідченого державним нотаріусом Білоцерківської державної нотаріальної контори Київської області Моцною Д.Г. за №1-2920;

- житловий будинок з господарськими та побутовими надвірними будівлями та спорудами, загальною площею 40,2 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджується договором купівлі-продажу житлового будинку від 18 грудня 2019 року, посвідченого державним нотаріусом Гребінківської державної нотаріальної контори Київської області Герасименко Л.Ю. за № 2-4631;

- земельну ділянку, площею 0,2100 га, кадастровий номер :01:038:0101, розташована за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджується договором купівлі-продажу земельної ділянки від 18 грудня 2019 року, посвідченого державним нотаріусом Гребінківської державної нотаріальної контори Київської області Герасименко Л.Ю. за № 2-4635;

- земельну ділянку, площею 0,1325га, кадастровий номер :01:038:0102, розташована за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджується договором купівлі-продажу земельної ділянки від 18 грудня 2019 року, посвідченого державним нотаріусом Гребінківської державної нотаріальної контори Київської області Герасименко Л.Ю. за № 2-4639.

В порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_6 право власності:

- на 1/2 частку квартири АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомості - 020), загальною площею 73,2 кв.м., житловою площею 42,3 кв.м;

- на 1/2 частку житлового будинку з господарськими та побутовими надвірними будівлями та спорудами, загальною площею - 40,2 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_3 ;

- на 1/2 частку земельної ділянки, площею 0,2100га, кадастровий номер :01:038:0101, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 ;

- на 1/2 частку земельної ділянки, площею 0,1325га, кадастровий номер :01:038:0102, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 .

В порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_3 право власності:

- на 1/2 частку квартири АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомості - 020), загальною площею 73,2 кв.м., житловою площею 42,3 кв.м.;

- на 1/2 частку житлового будинку з господарськими та побутовими надвірними будівлями та спорудами, загальною площею - 40,2 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_3 ;

- на 1/2 частку земельної ділянки, площею 0,2100га, кадастровий номер :01:038:0101, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 ;

- на 1/2 частку земельної ділянки, площею 0,1325га, кадастровий номер :01:038:0102, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 26-31).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довів, що укладений іпотечний договір призвів до порушення його прав, унеможливив виконання боргових зобов`язань відповідача. Натомість, встановленим є те, що відповідач залишається власником всього майна, яке у нього було станом на 01 листопада 2022 року, тобто на дату написання розписки.

Апеляційний суд не в повній мірі погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність (п. 5 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).

Виходячи з положень ч.ч. 1,2,4 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені у ст. 203 ЦК України. Згідно з частиною першою цієї статті зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, є підставою вважати правочин недійсним (ст. 215 ЦК України).

Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.

Відповідно до абзацу 2 ч. 1 ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до ч.ч. 1,3 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

За змістом ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, а також в інших випадках, встановлених законом, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Відповідно до ст. 575 ЦК України іпотека є видом забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки.

Згідно з ч.ч. 1,2 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень (ч.4 ст. 369 ЦК України).

Відповідно до ст.578 ЦК України та ст.6 Закону України «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу (іпотеку) лише за згодою усіх співвласників.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про іпотеку» предметом іпотеки можуть бути один або декілька об`єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об`єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом.

Відповідно до ч.5 ст. 12 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою до моменту державної реєстрації припинення таких прав, обтяжень у порядку, передбаченому цим Законом.

Будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості та їх обтяжень, зареєстрованих у Державному реєстрі прав, вчиняються на підставі відомостей про речові права, обтяження речових прав, що містяться в цьому реєстрі.

Відомості про речові права, обтяження речових прав, що містяться в Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державному реєстрі іпотек, що є невід`ємною архівною складовою частиною Державного реєстру прав, використовуються як актуальні виключно в разі, якщо відомості про право власності на відповідне нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва не внесені до Державного реєстру прав, а відомості про інші речові права, відмінні від права власності, та/або обтяження речових прав не внесені та не припинені в Державному реєстрі прав.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (ст. 48 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 51 ЦК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Відповідач є обов`язковим учасником цивільного процесу - його стороною. Основною ознакою сторін цивільного процесу є їхня особиста і безпосередня заінтересованість; саме сторони є суб`єктами правовідношення, з приводу якого виник спір. Крім того, відповідач є тією особою, на яку вказує позивач як на порушника свого права.

Тобто відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного право уповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. При цьому неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача, натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Викладене узгоджується із висновками Верховного Суду, висловленими у постановах від 14 серпня 2019 року у справі № 519/77/18 (провадження № 61-10311св19) та від 15 квітня 2020 року у справі № 474/106/18 (провадження № 61-13847св19).

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.

Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті чи для закриття провадження у справі. За результатами розгляду справи суд відмовляє у позові до неналежного відповідача та приймає рішення щодо суті заявлених до належного відповідача вимог (постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц та від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 лютого 2022 року у справі № 756/15524/18-ц зазначено, що у справі за позовом заінтересованої особи про визнання недійсним договору як відповідачі мають залучатись всі сторони правочину, а тому належними відповідачами є сторони оспорюваного договору, а не одна із них.

У постанові Верховного Суду від 18 жовтня 2023 року у справі №300/808/19 зазначено, що якщо позивач не заявляє клопотання про залучення інших співвідповідачів у справах, в яких наявна обов`язкова співучасть, тобто коли не можливо вирішити питання про обов`язки відповідача, одночасно не вирішивши питання про обов`язки особи, не залученої до участі у справі як співвідповідача, суд відмовляє у задоволенні позову (постанова Верховного Суду від 26 січня 2022 року в справі № 457/726/17. Отже, пред`явлення позову до неналежного відповідача (неналежного складу відповідачів) є самостійною підставою для відмови в позові.

З матеріалів справи вбачається, що 14 лютого 2023 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 був укладений іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського районного нотаріального округу Київської області Деруном А.А., зареєстрований в реєстрі за № 234. Вказаний договір є двостороннім і виходячи з підстав наведених позивачем є оспорюваним.

Відомості про державну реєстрацію припинення таких прав, обтяжень у порядку, передбаченому Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в матеріалах справи відсутні.

За даними державного реєстру, за оспорюваним договором іпотекодержателем є ОСОБА_4 , іпотекодавцем є ОСОБА_3 . (т. 1, а.с. 77-83).

ОСОБА_1 пред`явив позовну вимогу про визнання недійсним іпотечного договору до ОСОБА_3 , тобто лише до однієї сторони договору, а саме іпотекодавця, а інша сторона договору, а саме іпотекодержатель - ОСОБА_4 , є третьою особою, клопотання про залучення ОСОБА_4 до участі в справі як співвідповідача позивач не заявляв.

Виходячи з вимог процесуального закону саме позивач визначає склад учасників справи, і підстави позову. А суд діючи в межах диспозитивності, розглядає справу в межах заявлених позивачем вимог. В межах повноважень суду апеляційної інстанції визначених ЦПК України, можливість залучення особи у якості співвідповідача на стадії апеляційного розгляду справи відсутня.

Встановивши, що до участі у справі у якості відповідача не залучено сторону оспорюваного договору, а саме іпотекодержателя - ОСОБА_4 , а суд апеляційної інстанції позбавлений можливості залучати відповідачів до участі у справі, колегія суддів приходить до висновку про відмову у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.

Аналогічні висновки містяться в постанові Верховного суду від 28 лютого 2024 року у справі 761/47372/18.

З огляду на викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанціїдійшов по суті вірного висновку про відсутність підстав до задоволення позову, однак виходив при цьому з невірних мотивів, допустивши невідповідність висновків суду обставинам справи, що в силу вимог ст. 376 ЦПК України є підставою до зміни рішення в мотивувальній частині.

Щодо заяви представника відповідача ОСОБА_3 - адвоката Батури П.О. про стягнення з ОСОБА_1 витрат на правову допомогу.

Згідно зі ст.133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно з ч.3 ст.137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Так, витрати на професійну правничу допомогу в разі підтвердження обсягу наданих послуг, виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (Постанова Верховного Суду від 03.10.2019 року у справі № 922/445/19).

Отже, визначальним в даному випадку є не виставлений адвокатом рахунок клієнту, а наявність доказів обсягу наданих послуг та виконаних робіт.

У відповідності до укладеного між ОСОБА_3 та АО «Компаньйон та партнери» в особі керуючого партнера Батури П.О. договору про надання правничої допомоги від 17 лютого 2025 року, розмір та порядок оплати гонорару встановлюється додатком № 1 до договору (п.8 договору).

У пункті 13 даного Договору визначено, що закінчення надання правничої допомоги за даним договором оформлюється актом про надання правничої допомоги, що підписується Сторонами.

Звертаючись до Київського апеляційного суду із заявою про відшкодування витрат на правову допомогу у суді апеляційної інстанції, представник відповідача не звернув уваги, що ним не подано суду ні звіту про обсяг наданих адвокатським об`єднанням послуг та виконаних робіт ні акту прийому-передачі виконаних робіт, що є підставою до відмови в задоволенні заяви (постанова Верховного Суду від 20.07.2021 у справі № 922/2604/20).

Виходячи з наведеного, заява представника відповідача, адвоката Батури П.О. про стягнення з ОСОБА_1 витрат на правову допомогу задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 376, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13 листопада 2024 року змінити в мотивувальній частині, виклавши його в редакції цієї постанови.

В іншій частині Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13 листопада 2024 року залишити без змін.

В задоволенні заяви представника відповідача, адвоката Батури Павла Олександровича про стягнення з ОСОБА_1 витрат на правову допомогу відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Повне судове рішення складено 27 березня 2025 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.