01.04.2025 Справа № 363/5598/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2025 року м. Вишгород

Вишгородський районний суд Київської області у складі: головуючої судді Дьоміної О.П., за участю секретаря Ходасевич Д.К., представника позивача - адвоката Букрєєва В.А., представників відповідача - адвоката Шохи С.І., Дорофєєва В.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Вишгороді у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 , що подана представником - адвокатом Букрєєвим В.А. до громадської організації «САДІВНИЧЕ ТОВАРИСТВО ДНІПРО-8» про зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

29.10.2024 року адвокат Букрєєв В.А., діючи в інтересах позивача ОСОБА_1 звернувся до Вишгородського районного суду Київської області із вказаним позовом в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльності ГО «САДІВНИЧЕ ТОВАРИСТВО ДНІПРО-8» в особі голови Дорофєєва В.І., щодо ненадання ОСОБА_1 письмової відповіді за результатами розгляду його звернення про надання інформації від 22.06.2024 року;

- зобов`язати ГО «САДІВНИЧЕ ТОВАРИСТВО ДНІПРО-8» в особі голови Дорофєєва В.І. надати ОСОБА_1 письмову відповідь за результатами розгляду його звернення про надання інформації від 22.06.2024 року з вимогою надати інформацію щодо економічного обґрунтування з посиланнями на нормативні документи розміру компенсації за використану електричну енергію на рівні 6,0 грн. за 1 кВт, а також надати завірену належним чином копію протоколу рішення зборів правління за №3/6/23 від 01.06.2023 року;

- стягнути з ГО «САДІВНИЧЕ ТОВАРИСТВО ДНІПРО-8» на користь ОСОБА_1 судові витрати на відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000 грн.

Так, в обґрунтування позову представник позивача зазначав, що позивач ОСОБА_1 є власником земельної ділянки з кадастровим номером :38:098:0099, за адресою: Київська обл.., Вишгородський р-н, м. Вишгород, СТ «ДНІПРО-8», цільове призначення: для ведення садівництва, площею 0,216 га. Крім того, позивач є власником садового будинку-магазину за адресою: АДРЕСА_1 , загальна площа: 90,2 кв.м., житлова площа 52,3 кв. м. В листопаді 2023 року на поштову адресу тимчасового місця проживання позивача від ГО СТ «ДНІПРО-8» надійшло письмове повідомлення за №1159 від 18.11.2023 року в якому зазначено, що відповідно до рішення зборів членів Правління ГО СТ «ДНІПРО-8», оформленого протоколом за №3/6/23 від 01.06.2023 року, встановлено розмір компенсації за використану електроенергію на рівні 6,0 грн. за 1 кВт, для не побутових споживачів та не членів СТ, в об`ємі, що не перевищує встановлені норми використання потужності - до 5 кВт на ділянку. 22.06.2024 року позивач зі своєї електронної адреси - ІНФОРМАЦІЯ_1 звернувся з електронним листом, підписами власним КЕП, на електронну адресу відповідача ІНФОРМАЦІЯ_2 , з вимогою надати інформацію щодо економічного обґрунтування, з посиланням на нормативні документи, розміру компенсації за використану електричну енергію, а також надати завірену належним чином копію протоколу рішення зборів членів правління за №3/6/23 від 01.06.2023 року. Відповідно до наявної у позивача інформації вищезазначене звернення про надання інформації було доставлено на електронну адресу відповідача 22.06.2024 року о 23 год. 27 хв. 03.07.2024 року о 22 год. 26 хв. відповідно до сертифікату, отриманого за допомогою програми «Mailtrack» позивачу стало відомо, що відповідачем було відкрито та прочитано звернення про надання інформації. Станом на дату складання позовної заяви відповідь на звернення від 22.06.2024 року позивачем від відповідача не отримана.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 01.11.2024 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду у порядку загального позовного провадження, про що повідомлено учасників провадження.

15.11.2024 року до суду від представника відповідача - адвоката Шохи С.І. надійшла відповідь на відзив на позовну заяву в якій вказано, що заява ОСОБА_1 має невідповідність дат: так, сама заява датована 23.06.2024 року, тоді як її (за твердженням представника позивача) подано 22.06.2024 року. Відповідач вказану заяву отримав тільки у листопаді 2024 року від Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, коли на адресу відповідача надійшов пакет, що складався з 2-х листів від вказаного органу з аналогічною вимогою та скаргою ОСОБА_1 на те, що йому не надано відповідь на його звернення. До отримання вказаного листа відповідач не отримував заяву від ОСОБА_1 , яка б датувалась 22.06.2024 року чи 23.06.2024 року. Посилання позивача на те, що електронна адреса відповідача є офіційною та документи, які на неї надсилаються мають статус вручених з моменту отримання позивачем інформації про «Відкриття» таких документів через засоби програмного забезпечення, на які посилається позивач у позовній заяві не заслуговують на увагу, оскільки «галочки» не підтверджують факту отримання електронного документу та роздруківки з електронної пошти самого позивача на підтвердження факту надсилання та вручення електронного документу не можуть бути доказами у справі. Крім того, позивачу було надано відповідь, щодо поданої ним заяви, надано відповідь у письмовій формі за підписом Голови Правління Дорофєєва В.І. Тобто, на момент розгляду справи відповідь на заяву позивача надано. У вказаному відзиві представник відповідача просила закрити провадження у справі за відсутності предмета спору, а у випадку відмови у закритті провадження у справі - у задоволенні позовної заяви відмовити у повному обсязі, а також стягнути з позивача на користь відповідача судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3 500 грн.

26.11.2025 року до суду від представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Букрєєва В.А. надійшла відповідь на відзив в якій вказано, що позивач звертаючись 22.06.2024 року з запитом на електронну адресу відповідача, вказану в ЄДР, вважав таку електронну адресу достовірною і такою, що використовується відповідачем у його діяльності. На спростування вищезазначеної інформації відповідачем не надано жодного доказу. Крім того, наявні в матеріалах справи електронні докази підтверджують, що звернення про надання інформації було направлено на електронну адресу відповідача 22.06.2024 року о 23:27 год. Щодо можливості закриття провадження у справі вказав, що закриття провадження у зв`язку з відсутністю предмета спору можливо лише у судовому засіданні, а не при проведенні підготовчого судового засідання. Крім цього, в якості підстави для закриття провадження у справі відповідач зазначає, що станом на день написання цього відзиву - відповідь на запит позивача надана. Однак, з цим неможна погодитись, оскільки замість надання запитуваної позивачем інформації, відповідач повідомив, чому він відмовляється її надавати, що на думку позивача та його представника є свідченням відмови у наданні інформації, а не її наданням. Таким чином, заявлене відповідачем клопотання про закриття провадження у справі є необґрунтованим.

28.11.2024 року до суду від представника відповідача - адвоката Шохи С.І. до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву в яких вказано, що ОСОБА_1 з його електронної адреси у 2024 році відправлялись постійно (як правило у неробочий час відповідача) електронні заяви, які мають однакові дати (в даному випадку - 22.06.2024 року їх було мінімум дві), але вони містять різні вимоги до відповідача, та позивач у цій справі не довів належними допустимим та достатніми доказами той факт, що подані ним у цю справу фотокопії з екрану комп`ютера чи скріни, чи інші електронні викопіювання/роздруківки дозволяють ідентифікувати та відокремити саме цю заяву від 22.06.2024 року і підтверджують, що саме заява від 22.06.2024 року надсилалась відповідачу і була ним отримана. Відповідач надав докази того, що він отримав копії заяви ОСОБА_1 з датою 22.06.2024 року/23.06.2024 р. від Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини (до якого позивач двічі звертався зі скаргою) і саме у листопаді 2024 року. Доказів отримання відповідачем заяви (її копії) в інший час чи дату матеріали справи не містять, а до електронних викопіювань слід ставитись критично з огляду на неможливість ідентифікувати саме цю заяву. Крім того, позивач, в силу наявності триваючих судових спорів з 2022 року, проінформований про технічну обмеженість відповідача щодо комп`ютерного та програмного забезпечення, а тому відверто маніпулює відсутністю у відповідача належного комп`ютерного і програмного забезпечення, надсилаючи саме електронні документи, які без спеціальних засобів зчитування неможливо прочитати. Відтак, позивач та його представник не довели належними, допустимими та достатніми доказами факту отримання відповідачем заяви від 22.06.2024 року і дату такого отримання, а от факт отримання заяви (її копії) у листопаді 2024 року від Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини документально підтверджений. Відповідь на запити надана як Уповноваженому Верховної Ради України з прав людини так і позивачу і цей факт визнається сторонами і не потребує додаткового доказування. Тобто, на момент розгляду справи відповідь позивачу на його заяву надано, і надано її тоді, коли відповідач дійсно отримав інформацію про наявність такого запиту від позивача - у листопаді 2024 року. Стосовно обсягу наданої позивачу інформації на його запит то позивач/його представник чомусь зробили висновок, що відповідач відмовив у наданні інформації, тоді як насправді відповідь містила чіткі відповіді на поставлені питання. Крім того, у своїх запереченнях представник відповідача ще раз звернула увагу суду на необґрунтованість розміру судових витрат на правничу допомогу та просила зменшити такі витрати.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 03.12.2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

31.03.2025 року до суду від позивача ОСОБА_1 надійшли пояснення щодо фактів отримання документів в яких вказано, що витягу чи копію всього тексту протоколу №3/6/23 від 01.06.2023 року відповідач йому не надсилав.

В судовому засіданні представник позивача позовну заяву підтримав та просив її задовольнити з викладених в ній підстав. Позивач в судове засідання не з`явився, при цьому в матеріалах справи міститься його заява про розгляд справи за його відсутності.

Представники відповідача щодо позову заперечували та просили відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши у судовому засіданні письмові докази у справі, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази на підтвердження таких обставин у їх сукупності, суд дійшов наступного:

Так, відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України - завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У відповідності із положеннями ч. 2 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно із ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Статтею 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше, як за звернення особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки з кадастровим номером :38:098:0099, з цільовим призначенням для ведення садівництва, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 та садового будинку-магазину за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 11, 12).

10.11.2023 року голова ГО СТ «Дніпро-8» Дорофєєв В. звернувся до ОСОБА_1 з повідомленням за №1159 в якому зазначив, що відповідно до рішення зборів членів правління ГО СТ «Дніпро-8», Протокол №3/6/23 від 01.06.2023 року встановлено розмір компенсації за використану електроенергію на рівні 6,0 грн. за 1 кВт, для не побутових споживачів та членів ГО «СТ Дніпро-8» в об`ємі, що перевищує встановлені норми використання потужності - до 5 кВт на ділянку. Також, було звернено увагу на необхідність зміни цільового призначення садової ділянки з «ведення садівництва», так як фактично на ній знаходиться будинок-магазин, основним призначенням якого є комерційна діяльність та отримання прибутку (а.с. 13).

22.06.2024 року ОСОБА_1 звернувся до ГО СТ «Дніпро-8» із заявою в якій просив надати йому інформацію щодо того: що мається на увазі «компенсаційні витрати» в розмірі 6 грн. за 1 кВт/год спожитої енергії? Оскільки вартість спожитої енергії для споживачів колективного побутового споживача ГО СТ «Дніпро-8» становила 3 грн. за 1 кВт спожитої енергії, з урахуванням компенсаційних витрат та враховуючи встановлення двозонних лічильників; надати економічне обґрунтування, щодо завищеної «компенсації» вартості споживчої енергії для споживачів колективного побутового споживача, для не членів ГО в розмірі 6 грн. за 1 кВрт/год.; На які нормативні документи держави Правління ГО спиралося при прийнятті такого рішення? Також, просив надати належним чином завірену копію Протоколу зборів членів правління ГО СТ «Дніпро-8» №3/6/23 від 01.06.2023 року з підписанням членів правління. Не витяг з протоколу а належним чином завірену копію. Відповідь на вказану заяву просив направити на його електронну адресу - ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 14-16, 37).

Вказану заяву було підписано за допомогою електронного цифрового підпису та надіслано на офіційну електронну адресу ГО СТ «Дніпро-8» - , яка зазначена в Державному реєстрі юридичних осіб, фізичних-осіб підприємців та громадських формувань (а.с. 33-36).

На підтвердження надсилання/отримання відповідачем такої заяви до матеріалів справи долучено скріншоти відправлення з «Gmail» та «Mailtrack» (а.с. 17-20).

У постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 09.06.2023 року у справі за №344/7016/21, суд визнав скріншоти належним та допустимим доказом для аналізу інформації, яка містилась на них.

Відповідно до Статуту ГО «СТ «Дніпро-8», повноваження з приводу надання письмової відповіді на заяву ОСОБА_1 покладається на керівника відповідного об`єднання громадян, в даному випадку на голову правління ГО «СТ Дніпро-8» або особу, яка виконує його обов`язки.

Згідно статуту ГО «СТ Дніпро-8», а саме п.п. 5.5.2.1, 5.5.2.3, 5.5.2.5, такий обов`язок покладається на голову правління ГО «СТ Дніпро-8» Дорофєєва В.І., якого обрано головою правління протоколом №1 загальних зборів від 20.07.2019 року та переобрано протоколом №03 Загальних зборів Громадської організації від 01.08.2021 року, який діє від імені Організації без довіреності та представляє її у стосунках з іншими особами, організовує документообіг та діловодство (а.с. 21-32).

Представник відповідача категорично заперечує факт отримання відповідачем на електронну адресу заяви ОСОБА_1 та вказує, що заяву ГО СТ «Дніпро-8» отримано лише в листопаді 2024 року від Уповноваженого Верховної ради України з прав людини.

Так, на підтвердження свої доводів представником відповідача до відзиву долучено копію листа секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини - Директора Департаменту моніторингу додержання інформаційних прав Панкова А. за №48050.4/Н-27350.3/24/45.4 від 13.08.2024 року з якого слідує, що на розгляді Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини перебуває заява ОСОБА_1 від 29.07.2024 року стосовно ймовірного порушення його прав і свобод людини і громадянина. Зі змісту звернення до Уповноваженого вбачається, що заявник подав свою заяву від 23.06.2024 року до голови громадської організації СТ «Дніпро-8», однак відповіді він не отримав. Вказане, на думку заявника порушує його право на звернення та отримання відповіді. З огляду на зазначене, на підставі ст. 101 Конституції України, ст. 13, 17, 22 ЗУ «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини», ст. 28 ЗУ «Про звернення громадян» просив: підтвердити або спростувати з наданням копії документів твердження заявника щодо ненадання відповіді на його заяву; у разі надання відповіді на зазначену заяву - надати копію такої відповіді, витяг з журналу реєстрації вихідної кореспонденції з відповідними записами та підтверджуючі документи про направлення такої відповіді заявнику; у разі ненадання письмової відповіді - розглянути вказану заяву та надати відповідь заявнику; копію такої відповіді та підтверджуючі документи про її направлення - надати Секретаріату Уповноваженого ( а.с. 112, 113).

Крім того, 28.09.2024 року Директор Департаменту моніторингу додержання інформаційних прав Панков А. повторно звернувся до Голови ГО СТ «Дніпро-8» В. Дорофєєва із листом за №58962.4/Н-27350.3/24/45.4 13.08.2024 року до ГО СТ «Дніпро-8» надіслано лист від 13.08.2024 року щодо розгляду заяви ОСОБА_1 та інформування про результати розгляду вказаного листа. Однак, вказаний лист був залишений без реагування, у зв`язку з чим просили невідкладно проінформувати Уповноваженого про результати розгляду листа (а.с. 92-93).

Вказаний лист отримано ГО СТ «Дніпро-8» 04.11.2024 року (а.с. 91).

08.11.2024 року листом за №1209 надано відповідь на листи Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини - Директора Департаменту моніторингу додержання інформаційних прав Панкова А. від 13.08.2024 року та 28.09.2024 року. Водночас у вказаному листі, якій адресовано також і ОСОБА_1 , надано відповідь на його звернення від 23.06.2024 року, яке і стало підставою вказаного позову (а.с. 86-90)

Так, надаючи відповідь на звернення ОСОБА_1 . Головою Правління Дорофєєвим В. зазначено, що у наданому ОСОБА_1 запиті щодо вартості 1 кВт електричної енергії відбувається підміна понять - коли тариф на електричну енергію для побутових споживачів, що законодавчо встановлений, складає наприклад 3,00 грн. за 1 кВт спожитої електричної енергії, але це та сума, яку побутовий споживач (сама громадська організація) сплачує постачальнику електричної енергії і, ця сума не передбачає покриття витрат громадської організації на утримання її майна, а компенсаційні витрати за доступ до мереж громадської організації можуть включати в себе як тариф, що сплачується такою організацією постачальнику електричної енергії і, розмір якого законодавчо встановлений (зокрема для побутових споживачів, до яких, як встановлено у судовому рішенні у справі за №363/3310/22 ОСОБА_1 не відноситься), так і плату громадській організації за використання майна громадської організації - наприклад у випадку з електричною енергією-мереж громадської організації. При цьому, згідно статуту заявника, правом доступу до майна громадської організації можуть користуватись виключно члени такої громадської організації, до яких ОСОБА_1 не відноситься через виключення його з числа членів громадської організації. Щодо питання 2 запиту - як стверджує заявник «завищення» компенсації за доступ до електричних мереж заявника (під`єднання домоволодіння/земельної ділянки до електричних мереж заявника та забезпечення домоволодіння ОСОБА_1 електричною енергією за рахунок потужностей, що виділені заявнику оператором системи розподілу електричною енергією та постачальником електричної енергії) та її і «економічного обгрунтування», то чинне законодавство України не передбачає обов?язку для громадських організацій здійснювати такі економічні обгрунтування, а прийняті органами управління громадської організації рішення, є достатньою правовою підставою для їх виконання. Щодо питання 3, то у своїй діяльності Правління заявника керується чинним законодавством України (зокрема - законом України «Про громадські об?єднання», статутом та рішеннями органів управління громадської організації). Додатково проінформовано, що у питанні приєднання до електричних мереж, використання електричних мереж, споживання електричної енергії тощо, ОСОБА_1 в рамках наведених вище судових спорів неодноразово надавалась інформація про законодавчо встановлені можливості, технічну документацію та обмеження щодо постачання електричної енергії та надавались посилання на нормативні документи, що регулюють в Україні ринок електричної енергії та зобов?язують його, як власника будинку-магазину здійснити розроблення технічної документації для приєднання його домоволодіння до електричних мереж на умовах інших, ніж передбачені для членів громадської організації, та стати зареєстрованим субспоживачем. Стосовно ненадання ОСОБА_1 копії протоколу зборів членів правління ГОСТ «Дніпро-8» за №3/6/23 від 01.06.2023 року, що ним вимагається, то надання документу буде проведено після проведення ним оплати/погашення заборгованості перед заявником.

Вказаний лист було направлено Уповноваженому Верховної Ради України з прав людини та ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку 08.11.2024 року ( а.с. 85).

При цьому, суд не надає оцінки змісту відповіді на запит ОСОБА_1 , на підставі ст. 13 ЦПК України, оскільки суд розглядає справи не інакше як в межах заявлених особою вимог, а предмет позову ОСОБА_1 не стосується оцінки наданої ГО СТ «Дніпро-8» відповіді на звернення останнього, спір між сторонами виник на підставі саме ненадання відповіді на запит.

Крім того, суд не вбачає підстав для дослідження долучених до клопотання представника відповідача від 28.11.2024 року (а.с. 175-192) та заперечення на відповідь на відзив (а.с. 203-218) доказів, оскільки вони не стосуються предмету спору та, як зазначає представник відповідача, є предметом спору в інших судових справах.

Так, у відповідності до Закону України «Про інформацію», цей Закон регулює відносини щодо створення, збирання, одержання, зберігання, використання, поширення, охорони, захисту інформації.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про інформацію», кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про звернення громадян», громадяни України мають право звернутися до об`єднань громадян із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Відповідно до частини 1, 4 ст. 15 Закону України «Про звернення громадян», органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань). Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов`язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов`язки.

Згідно до ч. 1 ст. 18 Закону України «Про звернення громадян», громадянин, який звернувся із заявою чи скаргою до органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, медіа, посадових осіб, серед іншого має право одержати письмову відповідь про результати розгляду заяви чи скарги.

Відповідно до п. 1, 2 ч. 1 ст. 19 Закону України «Про звернення громадян», органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, медіа, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов`язані: об`єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги; у разі прийняття рішення про обмеження доступу громадянина до відповідної інформації при розгляді заяви чи скарги скласти про це мотивовану постанову.

Згідно до ч. 1 ст. 20 Закону України «Про звернення громадян», звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», дія цього Закону поширюється на відносини, що виникають у процесі створення, відправлення, передавання, одержання, зберігання, оброблення, використання та знищення електронних документів.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», відносини, пов`язані з електронним документообігом та використанням електронних документів, регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України, законами України «Про інформацію», «Про захист інформації в інформаційно-комунікаційних системах», «Про державну таємницю», «Про електронні комунікації», «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги», «Про обов`язків примірник документів», «Про Національний архівний фонд та архівні установи», цим Законом, а також іншими нормативно-правовими актами.

Згідно до ст. 2 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа.

Склад та порядок розміщення обов`язкових реквізитів електронних документів визначається законодавством.

Електронний документ може бути створений, переданий, збережений і перетворений електронними засобами у візуальну форму.

Візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту людиною.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис.

Згідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги».

Електронний підпис - електронні дані, що додаються до інших електронних даних або логічно з ними пов`язуються і використовуються підписувачем як підпис.

Електронні дані - будь-яка інформація в електронній формі.

Підписувач - фізична особа, яка створює електронний підпис.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про доступ до публічної інформації», публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Згідно до ч. 1 ст. 13 Закону України «Про доступ до публічної інформації», розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються: 1) суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання; 2) юридичні особи, що фінансуються з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим, - стосовно інформації щодо використання бюджетних коштів; 3) особи, якщо вони виконують делеговані повноваження суб`єктів владних повноважень згідно із законом чи договором, включаючи надання освітніх, оздоровчих, соціальних або інших державних послуг, - стосовно інформації, пов`язаної з виконанням їхніх обов`язків; 4) суб`єкти господарювання, які займають домінуюче становище на ринку або наділені спеціальними чи виключними правами, або є природними монополіями, - стосовно інформації щодо умов постачання товарів, послуг та цін на них; 5) юридичні особи публічного права, державні/комунальні підприємства або державні/комунальні організації, що мають на меті одержання прибутку, господарські товариства, у статутному капіталі яких більше 50 відсотків акцій (часток, паїв) прямо чи опосередковано належать державі та/або територіальній громаді, - щодо інформації про структуру, принципи формування та розмір оплати праці, винагороди, додаткового блага їх керівника, заступника керівника, особи, яка постійно або тимчасово обіймає посаду члена виконавчого органу чи входить до складу наглядової ради.

Відповідно до статуту ГО СТ «Дніпро-8», а саме п.п.5.2, 5.3, 5.4.2, 5.5, 5.5.2, 5.5.2.1, 5.5.2.3, 5.5.2.7, 5.5.2.8, 7.1, органами управління організацією є: загальні збори членів організації, Правління Організації, Голова Організації. Загальні збори членів Організації (далі - Загальні збори) є вищим органом Організації, який в праві приймати рішення з будь-яких питань її діяльності, в тому числі і з тих, що належать до компетенції Правління. Головою Правління є Голова Організації. Голова Організації здійснює оперативне управління справами, майном та коштами Організації в межах, встановлених даним Статутом, Загальними зборами та Правлінням і в межах своєї компетенції і повноважень забезпечує виконання їх рішень. Голова організації діє від імені Організації без довіреності та представляє Організацію у її стосунках з іншими особами. Організовує документообіг, діловодство, ведення бухгалтерського обліку та звітності Організації. Вирішує інші питання діяльності Організації відповідно до мети і основних завдань її діяльності, віднесені до його компетенції внутрішніми документами Організації та даним Статутом, приймає з цих питань будь-які інші рішення або виконує будь-які інші дії крім тих, що відносяться до компетенції інших органів управління Організації, Правління та Загальних зборів Членів Організації. Звітує про свою роботу та роботу Правління перед Загальними зборами Організації на чергових Загальних Зборах. Рішення, дії, бездіяльність керівних органів Організації можуть бути оскаржені членом (членами) Організації.

В постановах Верховного Суду від 08.08.2019 року у справі за №450/1686/17 та від 15.07.2019 року у справі за №235/499/17 зазначено, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.

Одним з основних принципів цивільного судочинства є змагальність сторін (ст. 12 ЦПК України). Статтею 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови ВС від 02.10.2018 року у справі за №910/18036/17, від 23.10.2019 року у справі за №917/1307/18, від 18.11.2019 року у справі за №902/761/18, від 04.12.2019 року у справі за №917/2101/17).

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 року у справі за №129/1033/13-ц.

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 року у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Так, судом встановлено, що 22.06.2024 року ОСОБА_1 звернувся до ГО СТ «Дніпро-8» із заявою в якій просив надати йому інформацію щодо того: що мається на увазі «компенсаційні витрати» в розмірі 6 грн. за 1 кВт/год спожитої енергії? Оскільки вартість спожитої енергії для споживачів колективного побутового споживача ГО СТ «Дніпро-8» становила 3 грн. за 1 кВт спожитої енергії, з урахуванням компенсаційних витрат та враховуючи встановлення двозонних лічильників; надати економічне обґрунтування, щодо завищеної «компенсації» вартості споживчої енергії для споживачів колективного побутового споживача, для не членів ГО в розмірі 6 грн. за 1 кВрт/год.; На які нормативні документи держави Правління ГО спиралося при прийнятті такого рішення? Також, просив надати належним чином завірену копію Протоколу зборів членів правління ГО СТ «Дніпро-8» за №3/6/23 від 01.06.2023 року з підписанням членів правління. Відповідь на вказану заяву просив направити на його електронну адресу - ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 14-16, 37). Вказану заяву було підписано за допомогою електронного цифрового підпису та надіслано на офіційну електронну адресу ГО СТ «Дніпро-8» - , яка зазначена в Державному реєстрі юридичних осіб, фізичних-осіб підприємців та громадських формувань (а.с. 33-36).

Станом на момент звернення з позовною заявою до суду - 29.10.2024 року, відповідь на вказану заяву відповідачем надана не була.

Представник відповідача зазначала, що заяву ОСОБА_1 отримано ГО СТ «Дніпро-8» лише в листопаді 2024 року від Уповноваженого Верховної Ради з прав людини, після чого і було надано відповідь, в тому числі і позивачу. При цьому, в матеріалах справи відсутні докази неотримання відповідачем - ГО СТ «Дніпро-8» заяви ОСОБА_1 від 22.06.2024 року, яку було надіслано на офіційну електронну адресу ГО СТ «Дніпро-8» - , яка зазначена в Державному реєстрі юридичних осіб, фізичних-осіб підприємців та громадських формувань (а.с. 33-36).

За таких обставин, представником відповідача не надано доказів неможливості надання відповіді на заяву ОСОБА_1 у передбачений ст. 20 ЗУ «Про звернення громадян» строк, що свідчить про протиправну бездіяльності ГО «САДІВНИЧЕ ТОВАРИСТВО ДНІПРО-8» в особі голови Дорофєєва В.І., щодо ненадання ОСОБА_1 письмової відповіді за результатами розгляду його звернення про надання інформації від 22.06.2024 року.

Щодо позовної вимоги ОСОБА_1 про зобов`язання ГО «САДІВНИЧЕ ТОВАРИСТВО ДНІПРО-8» в особі голови Дорофєєва В.І. надати йому письмову відповідь за результатами розгляду його звернення про надання інформації від 22.06.2024 року з вимогою надати інформацію щодо економічного обґрунтування з посиланнями на нормативні документи розміру компенсації за використану електричну енергію на рівні 6,0 грн. за 1 кВт, а також надати завірену належним чином копію протоколу рішення зборів правління за №3/6/23 від 01.06.2023 року, суд приходить до висновку, що вона не підлягає задоволенню, оскільки на момент ухвалення рішення, вказана відповідь позивачу надана, що підтверджується листом за №1209 від 08.11.2024 року, який направлено ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку. При цьому, суд не приймає до уваги посилання представника позивача щодо неповноти у наданні запитуваної ОСОБА_1 інформації, оскільки спір між сторонами виник саме з приводу ненадання відповідачем відповіді на заяву позивача, із заявами про уточнення/зміну позовних вимог представник позивача до суду не звертався, а тому надання оцінки вказаної відповіді суперечитиме принципу диспозитивності цивільного судочинства.

Враховуючи вищевикладене, зважаючи на межі судового розгляду, що були визначені позивачем ОСОБА_1 , шляхом подання позовної заяви, за результатами повного, всебічного та судового розгляду суд приходить до висновку про часткове задоволення позову ОСОБА_1 , а саме в частині визнання протиправної бездіяльності ГО «САДІВНИЧЕ ТОВАРИСТВО ДНІПРО-8» в особі голови Дорофєєва В.І., щодо ненадання ОСОБА_1 письмової відповіді за результатами розгляду його звернення про надання інформації від 22.06.2024 року.

Щодо витрат по сплаті судового збору суд зазначає про наступне:

Як вбачається з матеріалів справи позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України про «Судовий збір», оскільки згідно пенсійного посвідчення за № НОМЕР_1 від 16.02.2021 року має інвалідність ІІ групи.

Приписами ч. 6 ст. 141 ЦПК України передбачено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, такі судові витрати стягуються з другої сторони. А відтак, враховуючи, що при звернені до суду з цими вимогами (дві вимоги немайнового характеру), позивач звільнений від сплати судового збору, позов задоволено судом частково (одна вимога немайнового характеру), суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 1 211,20 грн. Іншу частину судового збору суд вважає за необхідне компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Щодо вимог сторін про компенсацію витрат на професійну правничу допомогу суд зазначає про наступне:

Так, згідно ст. 137, ст. 141 ЦПК України - у разі часткового задоволення позову, судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За положеннями ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 та ч. 1-3 ст. 137 ЦПК України - судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать витрати, зокрема і на професійну правничу допомогу. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу, з метою розподілу судових витрат, учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно ч. 4-6 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог ч. 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання ч. 4 ст. 137 ЦПК України, суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

Представник відповідача - адвокат Шоха С.І. просила зменшити розмір заявлених позивачем витрат на професійну допомогу, оскільки вважає їх неспівмірними.

Розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (ч. 8 ст. 141 ЦПК України).

Окрім цього, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.12.2021 року у справі за №927/237/20).

Стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначає, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява за №19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Так, на підтвердження витрат на правову допомогу представником позивача долучено до справи: копію договору за №08/08 про надання правової допомоги від 08.08.2023 року, що укладений між адвокатом Букрєєвим В.А. та ОСОБА_1 , детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом від 28.10.2024 року та акт прийому передачі наданих послуг від 28.10.2024 року, згідно з якими на аналіз наданих клієнтом документів, вивчення судової практики Верховного Суду стосовно предмету спору, складання позовної заяви, формування позовної заяви для відповідача для відправки Укрпоштою, підготовка і відправка позовної заяви через електронний кабінет до суду було витрачена 5 год. часу, що у відповідності до розрахунку 1 000 грн. за 1 год. вартує 5 000 грн., а також платіжну інструкцію №@2PL865265 від 11.10.2024 року, згідно якої ОСОБА_1 сплатив на рахунок ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 5 000 грн., в рахунок оплати за надання правової допомоги згідно з Договором про надання правової допомоги за №08/08 від 08.08.2023 року.

Крім того, у відзиві на позовну заяву представник відповідача просила суд стягнути з позивача на користь відповідача, витрати на професійну правову допомогу у розмірі 3 500 грн. Так, на підтвердження понесених відповідачем витрат, представником відповідача до матеріалів справи долучено копію ордеру серії АІ №1346045 на представництво адвокатом Шохою С.І. інтересів відповідача - ГО СТ «Дніпро-8» в Вишгородському районному суді Київської області, Київському апеляційному суді та Верховному Суді, додаткову угоду до Договору про надання правової допомоги за №02/02/2023 від 02.02.2023 року, згідно якої представництво клієнта в суді першої інстанції вартує 3 500 грн., а також платіжну інструкцію за №389, згідно якої СТ «Дніпро-8» сплатило на рахунок ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 3 500 грн. згідно рахунку-фактури за №6 від 30.10.2024 року, оплата згідно Договору за №02/02/2023 від 02.02.2023 року (представництво інтересів по справі за №363/5598/24).

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 року у справі за №904/4507/18.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях: від 26.02.2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10.12.2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12.10.2006 року у справі «Двойних проти України», від 30.03.2004 року у справі «Меріт проти України» - заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Відшкодування витрат на правничу допомогу не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються, і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу (постанова Верховного Суду від 12.04.2023 року у справі за №127/9918/14-ц.

При цьому, суд звертає увагу учасників справи на те, що суд не втручається у договірні відносини між адвокатом (АБ) та його клієнтом в частині визначення розміру гонорару, а лише виконує свій обов`язок щодо розподілу судових витрат.

За наведених обставин, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенства права, критерієм реальності понесення адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерієм розумності їхнього розміру, з урахуванням наявності заперечень іншої сторони щодо розміру витрат на професійну правничу допомогу та конкретних обставин справи, предмету спору, суд приходить до висновку, що обсяг наданих адвокатських послуг не вимагали у адвоката зі стажем роботи в галузі права значної юридичної та технічної роботи, а тому заявлена представником позивача сума витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000 грн. є неспівмірною та не пропорційною з огляду на часткове задоволення позовних вимог та суперечить принципу розподілу таких витрат.

Разом з цим, суд також вважає завищеною суму витрат на правову допомогу заявлену представником відповідача - 3 500 грн., оскільки позовну заяву, яка містила дві позовні вимоги, задоволено частково, спір який виник між сторонами у справі відноситься до категорії спорів незначної складності, матеріали справи не містять великої кількості документів на дослідження, збирання б яких адвокат витратив значний час. Даний спір для кваліфікованого юриста є незначної складності, у спорах такого характеру судова практика є сталою, великої кількості законів та підзаконних актів, які підлягають застосуванню, спірні правовідносини не передбачають.

Зважаючи на викладене вище та приймаючи до уваги те, що вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу у заявленому сторонами розмірі (5 000 грн. та 3 500 грн.) буде суперечити принципу розподілу таких витрат, суд, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенства права, дійшов висновку, що розмір витрат на професійну правничу допомогу, який є співмірним у відповідності до ч. 4 ст. 137 ЦПК України, відповідає критерію реальності таких витрат та розумності їхнього розміру, становить по 1 500 грн. з кожної сторони, який і підлягає розподілу між сторонами.

У відповідності до п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України - інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до п. 36 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 року за №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», якщо вимогу пропорційності розподілу судових витрат при частковому задоволенні позову точно визначити неможливо (наприклад, при частковому задоволенні позову немайнового характеру), то судові витрати розподіляються між сторонами порівну.

Оскільки вимогу пропорційності розподілу судових витрат при частковому задоволенні даного позову точно визначити неможливо, у зв`язку з тим, що він містить вимоги немайнового характеру, то судові витрати розподіляються між сторонами порівну.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, часткове задоволення позовних вимог та положення п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на корить позивача та з позивача на користь відповідача підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу в сумі по 1 500 гривень, пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Решту витрат слід залишити за сторонами.

Згідно із ч. 10 ст. 141 ЦПК України - при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат. Враховуючи вищевикладене та положення ч. 10 ст. 141 ЦПК України, суд прийшов до висновку про звільнення сторін по справі від обов`язку сплачувати одна одній витрати на професійну правничу допомогу.

Доказів понесення учасниками справи інших судових витрат суду не надано.

Керуючись статтями 1 2, 4, 5, 12, 13, 19, 76-89, 141, 174, 247, 258, 259, 263-265, 268, 273-279, 352, 354, 355 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Громадської Організації «САДІВНИЧЕ ТОВАРИСТВО ДНІПРО-8» про зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльності ГО «САДІВНИЧЕ ТОВАРИСТВО ДНІПРО-8» в особі голови Дорофєєва В.І. щодо ненадання ОСОБА_1 письмової відповіді за результатами розгляду його звернення про надання інформації від 22.06.2024 року.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Громадської Організації «САДІВНИЧЕ ТОВАРИСТВО ДНІПРО-8» в дохід держави судовий збір у розмірі - 1 211,20 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_3 ;

Відповідач: Громадська Організація «САДІВНИЧЕ ТОВАРИСТВО ДНІПРО-8», , адреса: 07300, Київська область, м. Вишгород,вул. Садова, 24, буд. 6-А.

Головуюча суддя О.П. Дьоміна