КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 939/1346/24 Головуючий у суді І інстанції Герасименко М.М.
Провадження № 22-ц/824/2218/2025 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 березня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Голуб С.А., суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бородянського районного суду Київської області від 08 липня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» про захист прав споживача,

в с т а н о в и в:

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом, посилаючись на те, що відповідно до заяви № 802 на приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб від 01 лютого 2021 року нею було укладено кредитний договір із акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний Банк» (далі - АТ «ПУМБ»), за умовами якого вона отримала споживчий кредит у розмірі 70 000,00 грн зі сплатою процентної ставки у розмірі 0,01 % річних і комісії за обслуговування кредитної заборгованості у розмірі 2,99 % строком на 24 місяці.

Згідно із графіком платежів вона була зобов`язана щомісячно сплачувати відповідачу комісію за обслуговування кредитної заборгованості відповідно до пункту 4 заяви у розмірі 2,99 %, що становить 2 093,00 грн

14 грудня 2021 року вона уклала з АТ «ПУМБ» договір про споживчий кредит «Рефінансування» № 601, а попередній договір було закрито. Новий договір було укладено на строк 48 місяців.

Згідно графіку платежів, який міститься у вказаній заяві № 601 про приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб від 14 грудня 2021 року, вона була зобов`язана до 15 числа кожного календарного місяця сплачувати отриманий споживчий кредит рівними (ануїтетними) платежами, в тому числі комісію за обслуговування кредитної заборгованості відповідно до пункту 5 договору у розмірі 1,99 %, що становить 1 035,75 грн.

За період з 01 лютого 2021 року по 17 листопада 2023 року на погашення кредитної заборгованості нею було сплачено кошти у загальному розмірі 90 985,01 грн, з яких: 53 017,78 грн - тіло кредиту, 37 955,40 грн - комісія за обслуговування кредитної заборгованості, 11,83 грн - проценти за користування кредитом.

06 грудня 2023 року вона звернулася до відповідача з пропозицією зарахувати суми, сплачені у рахунок заборгованості за комісією за обслуговування кредитної заборгованості, в рахунок погашення заборгованості за тілом кредиту, однак банком відмовлено.

Оскільки положення пункту 4 кредитного договору від 01 лютого 2021 року щодо обов`язку позичальника сплачувати комісію за обслуговування кредиту щомісячно у розмірі 2,99 % і пункту 5 кредитного договору «Рефінансування» від 14 грудня 2021 року, укладених між ОСОБА_1 та АТ «ПУМБ», є нікчемними, то позивачка вважала, що відповідач зобов`язаний повернути їй грошові кошти у розмірі 37 955,40 грн, які були отримані ним на виконання цього пункту правочину.

З огляду на вказані обставини, просила суд застосувати наслідки недійсності нікчемного положення пункту 4 кредитного договору № 802, укладеного 01 лютого 2021 року між нею та АТ «ПУМБ», і стягнути з банку в порядку реституції на її користь грошові кошти у розмірі 37 955,40 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Бородянського районного суду Київської області від 08 липня 2024 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати в кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту, що також підтверджено постановою Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19.

Паспорт споживчого кредиту, який підписаний власноручним підписом ОСОБА_1 01 лютого 2021 року, містить, зокрема, інформацію про суму кредиту - 70 000,00 грн, строк кредитування - 24 місяці, процентну ставку за користування кредитом - 0,01 % річних, щомісячну комісію за обслуговування кредиту - 2,99 % від суми кредиту. Також, у паспорті споживчого кредиту наведені: орієнтовна загальна вартість кредиту для споживача за весь строк користування кредитом - 120 239,16 грн, загальні витрати за споживчим кредитом - 50 239,16 грн, сума щомісячного платежу - 5 009,97 грн і 5 009,85 грн (останній платіж), яка в тому числі включає суму щомісячної комісії за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 2 093,00 грн (а.с. 13).

Аналогічна інформація міститься у паспорті споживчого кредиту, який також підписано власноручним підписом ОСОБА_1 14 грудня 2021 року, зокрема, сума кредиту - 52 047,84 грн, строк кредитування - 48 місяців, процентна ставка за користування кредитом - 0,01 % річних, щомісячна комісія за обслуговування кредиту - 1,99 % від суми кредиту, орієнтовна загальна вартість кредиту - 101 774,17 грн, загальні витрати за кредитом - 49 726,33 грн, сума щомісячного платежу - 2 120,30 грн і 2 120,07 грн (останній платіж), яка в тому числі включає суму щомісячної комісії за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 1 035,75 грн (а.с. 18).

Підписуючи заяву № 802 від 01 лютого 2021 року та заяву № 601 від 14 грудня 2024 року, які містять такі ж умови кредитування що й паспорти споживчого кредиту, ОСОБА_1 підтвердила отримання нею усіх пояснень, необхідних для забезпечення можливості оцінити чи адаптовано договори до її потреб і фінансової ситуації, зокрема шляхом роз`яснення наведеної у паспортах споживчого кредиту інформації, у тому числі суттєвих характеристик запропонованих послуг і певних наслідків, які вони можуть мати для неї. Підписавши договори, ОСОБА_1 засвідчила, що погодилася на отримання у кредит грошових коштів на умовах, що визначені договорами.

Крім того, підписавши договори, позивачка підтвердила те, що до укладення договору ознайомилася із їх змістом і правилами, а також отримала від кредитодавця інформацію, надання якої передбачено чинним законодавством, що забезпечує її (позичальника) вірне розуміння суті фінансової послуги без нав`язування її придбання, що свідчить про те, що ОСОБА_1 уклала з АТ «ПУМБ» кредитні договори та отримала кредити на зручних для себе умовах.

Враховуючи принцип свободи договору, визначений у статті 627 ЦК України, суд звернув увагу, що позивачка мала можливість не вступати у кредитні відносини з АТ «ПУМБ», якщо дійсно вважала встановлення комісії за обслуговування кредитної заборгованості несправедливою умовою, натомість вона погодила такі умови договорів, підписавши їх зміст без будь-яких застережень.

З огляду на зазначене, районний суд вважав, що в діях АТ «ПУМБ» відсутні порушення вимог чинного законодавства, в тому числі й Закону України «Про споживче кредитування», оскільки перед укладенням договорів від 01 лютого 2021 року та 14 грудня 2021 року банком не було вчинено дій стосовно введення в оману позичальника щодо істотних умов договорів і надано ОСОБА_1 інформацію щодо обов`язкових для неї умов договорів.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги та заперечень іншого учасника справи

Позивачка, не погоджуючись із вищевказаним судовим рішенням, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального й порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Бородянського районного суду Київської області від 08 липня 2024 року та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, зазначила, що суд першої інстанції в своєму рішенні, посилаючись на Закон України «Про споживче кредитування» та Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної ставки за договором про споживчий кредит, вказав, що відповідачем правомірно встановлена в договорах від 01 лютого 2021 року та від 14 грудня 2021 року комісія за обслуговування кредитної заборгованості.

Позивачка вказує, що у своєму позові вона не заперечувала проти права відповідача встановлювати у кредитному договорі комісії за обслуговування кредитної заборгованості.

Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації.

Відповідно до частини першої статті 11 вказаного Закону після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких сум у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.

Згідно з частиною п`ятою статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими Законом, є нікчемними.

За період з 01 лютого 2021 року по 17 листопада 2023 року позивачка не отримувала від відповідача будь якої інформації по укладеним з ним договорам споживчого кредиту і перший раз звернулася до нього з вказаним вище листом від 06 грудня 2023 року.

Вважає, що відповідач, не надаючи їй будь якої інформації по договорам споживчого кредиту відповідно до вимог Закону України «Про споживче кредитування», не мав права вимагати від неї оплати комісії за обслуговування кредитної заборгованості, а пункти, якими вона встановлена, є нікчемними в силу статті 12 вказаного Закону, бо обмежують її права як споживача і тому вона звернулася до суду із своїм позовом для їх захисту.

Встановивши ці обставини та дослідивши надані докази, суд першої інстанції не надав їм будь якої оцінки та помилково відмовив в задоволенні позову.

Оскаржуване рішення суду від 08 липня 2024 року, на думку позивачки, не відповідає положенням статей 11 та 12 Закону України «Про споживче кредитування», на які також посилався суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, яке не узгоджується з правовими позиціями, які висловлені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 (провадження № 14-44цс21) та у постанові Другої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 09 листопада 2022 року у справі № 752/18564/20 (провадження № 61-2941св21).

Відзив відповідача на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надійшов. В силу вимог частини третьої статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції

Позиція суду апеляційної інстанції

Згідно із частиною першою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною першою статті 7 ЦПК України встановлено, що розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Такий випадок передбачено у частині тринадцятій статті 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У зв`язку з наведеним та на підставі ухвали апеляційного суду про призначення справи до судового розгляду у порядку письмового провадження, перегляд справи в апеляційному порядку здійснено без повідомлення (виклику) учасників справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з таких підстав.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвалене у справі судове рішення не відповідає в повній мірі.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

На підставі заяви № 802 від 01 лютого 2021 року про приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб АТ «ПУМБ» надало ОСОБА_1 споживчий кредит у розмірі 70 000,00 грн зі сплатою процентної ставки у розмірі 0,01 % річних, строком кредитування 24 місяці, загальна вартість кредиту становить 120 239,16 грн, до складу якої входить, у тому числі комісія за обслуговування кредитної заборгованості у розмірі 2,99 %, визначена в п. 4 заяви (а.с. 12, 13).

В подальшому, на підставі заяви № 601 від 14 грудня 2021 року на приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб АТ «ПУМБ» надало ОСОБА_1 споживчий кредит «Рефінансування» у розмірі 52 047,84 грн, у тому числі з метою погашення заборгованості, строком кредитування 48 місяців, зі сплатою процентної ставки у розмірі 0,01 % річних, загальна вартість кредиту становить 101 774,17 грн, до складу якої входить, у тому числі комісія за обслуговування кредитної заборгованості у розмірі 1,99 %, яка визначена п. 5 заяви (а.с. 14-17, 18).

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції, та застосовані норми права

Частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

ОСОБА_1 , як на підставу позову посилалася на те, що банк на постійній основі встановив сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, чим встановив плату, що пов`язана з поверненням кредиту.

Відповідно до статті 1054 ЦК України, статті 20 Закону України «Про споживче кредитування», статей 47, 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» за користування кредитом банк може отримувати на постійній основі лише проценти. Встановлення банком будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції є незаконним.

Комісія за обслуговування кредитної заборгованості не є банківською послугою в розумінні Закону України «Про банки і банківську діяльність», за яку відповідач може отримувати будь-яку плату чи винагороду.

У зв`язку з цим, позивачка вважає умови угод, які передбачають комісійну винагороду банку за обслуговування кредиту, нікчемними.

Відмовивши в задоволенні позову про застосування наслідків нікчемності правочину, суд першої інстанції виходив із того, що відсотки за користування кредитом були передбачені незначні, а позивачка про розмір щомісячної комісії та загальну сукупну вартість кредиту була попереджена до укладення з нею договору. Зокрема, позивачка виконувала взяті на себе зобов'язання, фактично погодившись із визначеними умовами кредитування.

З такими висновками судів повністю погодитись не можна з огляду на таке.

Згідно з графіком погашення кредиту кредит в сумі 70 000,00 грн позивачка повинна повертати банку рівними частинами з лютого 2021 року до лютого 2023 року. Договором були визначені відсотки за увесь час повернення у загальному розмірі 7,03 грн, загальна сукупна вартість кредиту зазначена 120 239,16 грн, комісії за увесь період - 50 232,00 грн, тобто по 2 093,00 грн щомісячно.

Велика Палата Верховного Суду у пункті 31.29 постанови від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 (провадження № 14-44цс21) зазначила, що «комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

У постанові від 06 листопада 2023 року у справі № 204/224/21 (провадження № 61-4202сво22) Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду зробив висновок про те, що «якщо в кредитному договорі банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування), то положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Схожі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 вересня 2022 року у справі № 755/11636/21 (провадження № 61-7098св22), від 08 лютого 2023 року у справі № 168/349/20 (провадження № 61-2223св21), та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 листопада 2022 року у справі № 755/9486/21 (провадження № 61-5581св22).

В силу положень частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У кредитному договорі від 01 лютого 2021 року, який укладений між сторонами, не зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, що надаються позивачці та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту. При цьому, до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з частинами першою та другою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування».

Враховуючи, що банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладення оспорюваного кредитного договору, тому положення пункту 4 щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати комісію за обслуговування кредиту є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Таким чином, висновки суду першої інстанції про те, що позивачка погодилась на сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, з врахуванням незначного розміру процентів за кредитним договором, а відтак щодо законності умов кредитного договору в частині комісії, неможливо вважати обґрунтованими.

Згідно зі статтею 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

За правилами вказаної статті реституція як спосіб захисту цивільного права застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним.

З огляду на встановлені у справі обставини, а також сформульовані у цій постанові висновки щодо нікчемності пункту 4 кредитного договору щодо обов`язку позичальника сплачувати комісію за обслуговування кредиту, наявні підстави для зобов`язання АТ «ПУМБ» повернути сплачену позивачкою за кредитним договором комісію, що забезпечує захист її інтересу у правовій визначеності.

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 щодо повернення комісії, колегія суддів виходить з такого.

Як вбачається із змісту позовної заяви, позивачка вважала нікчемними пункт 4 кредитного договору від 01 лютого 2021 року № 802 та пункт 5 кредитного договору «Рефінансування» від 14 грудня 2021 року № 601 і зазначала, що за цими договорами нею була сплачена комісія у розмірі 37 955,40 грн.

Проте, в прохальній частині позовної заяви позивачка просила застосувати наслідки нікчемного правочину, а саме лише щодо пункту 4 кредитного договору від 01 лютого 2021 року № 802, але просила стягнути з відповідача сплачену нею комісію за обома кредитними договорами у загальному розмірі 37 955,40 грн.

Оскільки суд розглядає справу лише в межах заявлених позовних вимог (стаття 13 ЦПК України), які були сформульовані позивачкою лише щодо наслідків нікчемності пункту 4 кредитного договору від 01 лютого 2021 року № 802, то саме за цим правочином можуть бути застосовані наслідки у вигляді повернення коштів, сплачених позивачкою як комісія за кредитним договором.

Однак, встановити який розмір комісії був сплачений позивачкою за договором № 802 на підставі наявних у справі доказів не можливо.

В частині третій статті 12, частині першій статті 81 ЦПК України закріплено загальне правило розподілу обов`язків з доказування, а саме кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши належні, допустимі, достовірні та достатні докази відповідно до вимог статей 77-80 ЦПК України.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою (див. постанову Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі № 904/1017/20).

Таким чином, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, зобов`язана їх довести, надавши суду докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про такі обставини. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі ухвалити рішення по справі на користь протилежної сторони. Отже, доказування є юридичним обов`язком сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, іне може ґрунтуватися на припущеннях.

Так, ОСОБА_1 надано суду копії квитанцій, якими вона доводить сплату на користь АТ «ПУМБ»коштів за обома кредитними договорами.

Проте колегія суддів досліджує лише квитанції, які стосуються строку дії кредитного договору № 802, який діяв з 01 лютого 2021 року і закінчив свою дію 14 грудня 2021 року, оскільки відбулось рефінансування цього договору і кошти були повернуті у повному обсязі.

Отже, матеріали справи містять 8 квитанцій, якими позивачка доводить сплату нею коштів у 2021 році з березня по грудень. Одна з цих квитанцій дуже поганої якості та її зміст є нечитабельним, тому вона до уваги судом не береться.

Іншими квитанціями доводиться, що позивачкою на рахунок № НОМЕР_1 , зазначений в договорі № 802, у 2021 році сплачено: 11 березня 2021 року - 5 500,00 грн, 03 квітня 2021 року - 5 050,00 грн, 19 травня 2021 року - 5 100,00 грн, 10 червня 2021 року - 5 100,00 грн, 10 серпня 2021 року - 5 010,00 грн, 01 вересня 2021 року - 5 010,00 грн, 09 грудня 2021 року - 5 000,00 грн, а всього - 35 770,00 грн.

Позивачка також надала суду виписку по особовому рахунку за договором № 802 від 01 лютого 2021 року, згідно з якою на рахунок № НОМЕР_1 за період з 01 лютого 2021 року по 02 грудня 2021 року сплачено 26 248,41 грн, 15 грудня 2021 року сплачено 40 834,98 грн.

При цьому по даній виписці дебет 70 000,00 грн дорівнює кредиту 70 000,00 грн. Тобто за рахунок кредиту за договором № 601 від 14 грудня 2021 року достроково повністю погашена заборгованість за кредитним договором № 802 від 01 лютого 2021 року у розмірі 70 000,00 грн, тобто не більше, ніж позивачка отримувала в кредит.

Виходячи з наведеного, із наданих суду доказів не можна встановити, який розмір комісії сплачено позивачкою за період з 01 лютого 2021 року по 14 грудня 2021 року і який підлягає поверненню відповідачем.

Підстав для стягнення з АТ «ПУМБ»сплаченої ОСОБА_1 комісії за договором від 14 грудня 2021 року немає, оскільки позовних вимог про застосування наслідків нікчемності пункту 5 кредитного договору № 601 від 14 грудня 2021 року позивачка не заявляла.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного по суті висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 до АТ «ПУМБ» про захист прав споживача, однак помилився щодо підстав такої відмови, у зв`язку з чим оскаржуване судове рішення підлягає зміні в мотивувальній частині.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи вищевикладене, рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову з мотивів, наведених в цьому рішенні, ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, та з порушенням норм матеріального і процесуального права, а відтак не може бути залишене в силі та відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підлягає зміні шляхом викладення його мотивувальної частини в редакції цієї постанови.

Відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України підстав для нового розподілу судових витрат у цій справі немає, оскільки як і в суді першої інстанції в задоволенні позову відмовлено, змінюються лише мотиви судового рішення.

З огляду на положення частини третьої статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Бородянського районного суду Київської області від 08 липня 2024 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення Бородянського районного суду Київської області від 08 липня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Судді: С.А. Голуб

Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній