Справа № 463/8861/22 Головуючий у 1 інстанції: Нор Н. В.
Провадження № 22-ц/811/3789/24 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2025 року м.Львів

Справа № 463/8861/22

Провадження № 22-ц/811/3789/24

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Приколоти Т.І.,

суддів : Мікуш Ю.Р., Савуляка Р.В.

секретар Іванова О.О.

з участю: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3

розглянув апеляційну скаргу Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна лікарня», яка підписана представником Мацепурою Валерієм Степановичем, на рішення Личаківського районного суду міста Львова, ухвалене у м. Львові 29 жовтня 2024року у складі судді Нора Н.В. у справі за позовом ОСОБА_2 до Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна лікарня», про відшкодування шкоди,-

встановив:

14 грудня 2022 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна лікарня» про відшкодування майнової шкоди в розмірі 86 975,91грн. та 5 000 грн. моральної шкоди. В обґрунтування позову посилається на те, що 13 грудня 2021року відбулась подія, внаслідок якої гілка дерева, що було насаджене біля будинку № 69 «Б» на вулиці Пекарській у м.Львові, впала на дах припаркованого належного їй автомобіля марки «Honda CR-V», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 . Виявивши пошкодження автомобіля, вона звернулася до Львівського районного управління поліції №1 ГУНП у Львівській області та 20 грудня 2021 року їй видано Довідку про характер пошкоджень транспортного засобу. Вказує, що надалі вона (позивач) звернулася до офіційного дилера «Honda» у м.Львові. Відповідно до рахунків ТОВ «АРІЯ МОТОРС» №М000012104 та №М000012107 від 13 грудня 2021 року загальний розмір завданої шкоди внаслідок пошкодження автомобіля становить 86 975,91 грн. Зазначає, що 15 грудня 2021 року її (позивача) представник звертався із запитом в ЛКП «Зелений Львів» з метою встановлення особи, відповідальної за стан зелених насаджень. Згідно відповіді ЛКП «Зелений Львів» від 22 грудня 2021 року зазначене дерево не знаходиться на балансі цього ЛКП. Також 15 грудня 2021 року її (Вітів М.А.) представник звертався до Львівської міської ради з метою встановлення балансоутримувача зелених насаджень на вулиці Пекарській, 69 «Б» у м.Львові. Згідно відповіді Львівської міської ради від 22 грудня 2021року зелені насадження не перебувають на балансі Личаківської РА ЛМР. 22 грудня 2021 року КНП ЛОР «Львівський обласний діагностичний центр» повідомив, що є балансоутримувачем земельної ділянки та зелених насаджень, які ростуть на ній, а ті, які ростуть поза її межами, закріплено за Центром. 11січня 2022 року Личаківською РА ЛМР повідомлено, що земельна ділянка на АДРЕСА_1 та під`їзна до неї дорога перебувають на балансі відповідача на праві постійного користування. Згідно з п.9.12 Правил благоустрою Львівської міської територіальної громади, затверджених ухвалою Львівської міської ради №376 від 21 квітня 2011 року, відповідальними за збереження зелених насаджень на об`єктах благоустрою державної та комунальної власності є балансоутримувачі цих об`єктів. 25 лютого 2022 року відповідачем повідомлено про те, що у адміністрації КНП ЛОР «Львівська обласна клінічна лікарня» не було правових підстав для видалення цього дерева. Відповідач добровільно не відшкодував завдану майнову шкоду. Вважає, що діями відповідача завдано їй (позивачу) моральну шкоду в розмірі 5 000 грн., що полягає у пережитих негативних відчуттях, через усвідомлення того, що її автомобіль пошкоджений, порушено її життєві плани. Просила позов задовольнити.

Рішенням Личаківського районного суду міста Львова від 29 жовтня 2024 року позов ОСОБА_2 до Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна лікарня» про відшкодування шкоди задоволено частково. Стягнуто з Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна лікарня» на користь ОСОБА_2 86 975,91 грн. майнової шкоди. В решті позову відмовлено.

Рішення суду, через свого представника ОСОБА_1 оскаржує Комунальне некомерційне підприємство Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна лікарня». Вважає рішення незаконним та необґрунтованим, таким, що винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Просить рішення суду скасувати в частині задоволених позовних вимог та в цій частині ухвалити нове рішення про відмову в позові. Вказує, що рішення суду щодо факту завдання шкоди ґрунтується виключно на твердженнях позивача та припущеннях, зазначених у довідці Львівського районного управління поліції №1 від 20 грудня 2021 року №48800/3721. Однак, належних та допустимих доказів, що пошкодження автомобіля відбулося саме внаслідок падіння гілки дерева, ОСОБА_2 не надала. Висновок про пошкодження автомобіля внаслідок падіння гілки з дерева є припущенням позивача, оскільки цього вона не бачила та не було свідків, які б підтвердили зазначене. Її висновок ґрунтується лише на тому, що автомобіль припаркований біля засніженого дерева та біля лівого переднього колеса лежала невелика гілка з дерева. Однак, вказаний характер пошкоджень, з місцем знаходження гілки, з її невеликим розміром та невеликою вагою, свідчать про те, що таке пошкодження не могло відбутися внаслідок падіння цієї гілки. Позивач та працівники поліції не визначили, чим (якою саме гілкою) було розбито скло на даху автомобіля та чи розбито воно було саме гілкою від дерева, чи внаслідок умисних дій невідомої особи. Зазначає, що суд не звернув увагу на фото даху автомобіля, який рівним шаром повністю покритий снігом, на якому таким же шаром снігу вкрито і розбите скло на даху, що свідчить про те, що розбиття скла відбулось до або під час снігопаду. Коли здійснювалось фотографування, снігопаду не було, а отже розбиття цього скла могло відбутись давно, та не обов`язково в цьому місті. Позивач, використовуючи автомобіль, могла і не знати, що в неї розбите скло на даху, оскільки з салону автомобіля воно закрите сонцезахисною шторкою та сніг в салон не попадав. Після отримання заяви про можливе кримінальне правопорушення від позивача, працівниками поліції не проводився огляд місця події, як єдиної слідчої дії, що проводиться невідкладно до реєстрації кримінального правопорушення у ЄРДР, а також не здійснено складання акту обстеження ділянки вулично-шляхової мережі з відповідними замірами та схемою в порядку, встановленому Інструкцією з оформлення працівниками патрульної служби МВС матеріалів про адміністративні порушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, затвердженою наказом Міністерства внутрішніх справ від 10 липня 2015 року №842, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 13 липня 2015 року за №830/27275. З долучених копій матеріалів Львівського районного управління поліції №1, зокрема, довідок від 20 грудня 2021 року №48800/37-21, протоколу усної заяви про кримінальне правопорушення від 13 грудня 2021 року, вбачається, що працівниками поліціїзафіксовано лише факт звернення позивача цього дня про пошкодження автомобіля, яка вважає, що пошкодження автомобіля відбулось саме внаслідок падіння гілки з дерева, свідків цієї події не встановлено. Вказані документи підтверджують факт звернення ОСОБА_2 про пошкодження її автомобіля за адресою: м. Львів, вул. Пекарська, 69 «Б» біля будинку КПН ЛОР «ЛОКДЦ», містять припущення, зі слів позивача, про те, що пошкодження відбулось саме в цьому місці внаслідок падіння гілки з дерева.Недоведеним є те, що відповідач є заподіювачем шкоди, оскільки місцем події могла бути інша територія, яка не знаходиться на балансі відповідача, а отже є сумніви і щодо належності відповідача. Вважає, що у позивача не було жодних перешкод у повідомленні про дану подію адміністрації КНП «Львівський обласний діагностичний центр», будівля якого знаходиться поруч, яка б повідомила і адміністрацію КНП ЛОР «Львівська обласна клінічна лікарня» для забезпечення участі в огляді місця події та пошкодженого транспортного засобу. Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів про місце та механізм заподіяння шкоди. Вказує, що подія мала місце 13 грудня 2021 року, а рішення суду у цій справі ухвалено 29 жовтня 2024 року, тобто майже через три роки від події. Однак, позивачем не надано доказів, що підтверджують розмір витрат, понесених на ремонт автомобіля, чи висновку судової автотоварознавчої експертизи про розмір майнової шкоди. Працівниками поліції не проводився огляд транспортного засобу та не складався акт огляду транспортного засобу (представником поліції або страхової компанії), а відтак, визначення конкретизованого характеру ушкоджень не проводилось. Особа, яка виписувала рахунок, не несе жодної відповідальності за достовірність відомостей, зазначених у рахунках.ТОВ «АРІЯ МОТОРС» включено в рахунок побажання клієнта щодо ремонту автомобіля без жодної прив`язки до характеру отриманих ним ушкоджень.

27 січня 2025 року ОСОБА_2 подано до суду відзив на апеляційну скаргу, у якому вона посилається на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення у межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити.

Відповідно до частини четвертої статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно із статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Упостанові Великої Палати Верховного Суду від 2 лютого 2021 року в справі № 925/642/19 зазначено, що порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

На підставі статей 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частинами другою, четвертою статті 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Відповідно до статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.

Встановлено, що позивач є власником автомобіля «Honda CR-V», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , що стверджується свідоцтвом про реєстрацію цього транспортного засобу Серії НОМЕР_2 .

13 грудня 2021 року позивач звернулася до Львівського районного управління поліції №1 ГУНП у Львівській області із заявою про пошкодження належного їй автомобіля.

Зі слів позивача на місце паркування автомобіля прибули працівники поліції, які не провели жодних дій щодо фіксування пошкоджень автомобіля.

Цього дня позивач ОСОБА_2 звернулася до Львівського районного управління поліції № 1 Головного управління Національної поліції у Львівській області із письмовою заявою про пошкодження належного їй автомобіля.

Листом Львівського районного управління поліції №1 ГУНП у Львівській області №48800/372/ від 20 грудня 2021 року ОСОБА_2 повідомлено що пошкодження автомобіля позивача, який був припаркований на вулиці Пекарській, 69 «Б» у м.Львові, могло настати внаслідок падіння гілки дерева. Разом з тим зазначений лист не містить відомостей про місце пошкодження та на підставі чого зроблене припущення про причину пошкоджень.

З відповіді КНП ЛОР «Львівський обласний діагностичний центр» №583 від 22 грудня 2021 року вбачається, що балансоутримувачем земельної ділянки на АДРЕСА_1 та зелених насаджень, які ростуть на ній є Центр. Зелені насадження та дерева вздовж проїзної частини дороги, яка слугує проїздом до Центру, є за межами земельної ділянки, закріпленої за Центром, тому не перебувають на балансі Центру. Центр не є відповідальним за шкоду, завдану ОСОБА_2 .

З відповіді Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради від 11 січня 2022 року №33-вих.-2013 вбачається, що земельна ділянка, на якій знаходиться будівля № 69 «Б» на АДРЕСА_1 та під`їзна до неї дорога знаходяться в межах земельної ділянки площею 8,3458 га, яка перебуває в користуванні КНП ЛОР «Львівська обласна клінічна лікарня» на праві постійного користування для обслуговування закладу охорони здоров`я, належить до комунальної власності Львівської міської ради.

КНП ЛОР «Львівська обласна клінічна лікарня» листом №460/с від 25 лютого 2022 року повідомило, що у адміністрації КНП ЛОР «Львівська обласна клінічна лікарня» на час події 13 грудня 2021 року, внаслідок якої впало дерево на дах припаркованого автомобіля марки «Honda CR-V», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , не було правових підстав для видалення цього дерева, а також не було жодних об`єктивних даних до події про те, що дерево підлягало видаленню.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що пошкодження автомобіля позивача сталось внаслідок падіння гілки дерева, яке знаходиться на балансі відповідача КНП ЛОР «Львівська обласна клінічна лікарня», відповідачем не вчинено належного комплексу дій щодо перевірки стану цього дерева, то відповідальність за завдану шкоду в даному випадку покладається на відповідача - КНП ЛОР «Львівська обласна клінічна лікарня» шляхом стягнення з цього відповідача в користь позивача 86 975,91 грн. майнової шкоди відповідно до рахунків ТОВ «АРІЯ МОТОРС» від 13 грудня 2021 року №М000012104 та №М000012107.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з урахуванням наступного.

Зобов`язання про відшкодування шкоди - це правовідношення, в силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового. Протиправна поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці (діях або бездіяльності). Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи. Під шкодою розуміється майнова шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага (життя, здоров`я тощо). Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди.

Згідно із ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Згідно зі статтею 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Майнова шкода виражається у формі збитків. У свою чергу, збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. Такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано пов`язані з відновленням свого порушеного права, оскільки без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення порушеного права.

При цьому такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням.

Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

Доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди, причинний зв`язок між протиправною дією чи бездіяльністю і негативними наслідками. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві шкоди, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у якій грошовій сумі чи у якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 цього Кодексу суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини завдавача шкоди. Якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

З урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності і диспозитивності цивільного процесу, положень ЦК України щодо відшкодування шкоди, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди.

Схожого висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 27 травня 2021 року у справі № 761/12945/19.

Виходячи з цього, особа, яка вимагає відшкодування збитків (як грошової оцінки матеріальної шкоди), повинна довести факт заподіяння збитків (шкоди), розмір понесених збитків, (шкоди) безпосередній причинно-наслідковий зв`язок між неправомірними діями особи, яка спричинила збитки (шкоду), та самими збитками (шкодою). А відповідач має довести, що такі збитки (шкода) завдані не з його вини.

Позивачу належить довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а шкода, яка завдана особі, - наслідком такої протиправної поведінки. Також позивач несе тягар доведення перед судом розміру завданої шкоди, зокрема зменшення або знищення майна, яке належить йому на праві власності. Відповідач має обов`язок довести, що завдання шкоди відбулося не з його вини.

Такі висновки наведені у постановах Верховного Суду від 23 вересня 2020 року у справі № 329/382/19 та від 5 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20.

Законодавство України передбачає правила організації благоустрою та встановлює вимоги до догляду і контролю за зеленими насадженнями. Крім того, закон регламентує механізм стягнення збитків з осіб, відповідальних за догляд за зеленими насадженнями, якщо вони не виконують свої обов`язки.

Для встановлення особи, яка відповідатиме за заподіяну шкоду, потрібно з`ясувати, чи відноситься дерево, з якого впала гілка, до об`єкта благоустрою; якщо так, то до якого саме і хто за нього відповідає.

Відповідно до частини першої статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

За приписами частин першої та другої статті 11 Закону України «Про місцеве самоврядування» виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи. Виконавчі органи сільських, селищних, міських, районних у містах рад є підконтрольними і підзвітними відповідним радам, а з питань здійснення делегованих їм повноважень органів виконавчої влади - також підконтрольними відповідним органам виконавчої влади.

Відповідно до п.п. 7 п. «а» частини першої статті 30 цього Закону до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать організація благоустрою населених пунктів, залучення на договірних засадах з цією метою коштів, трудових і матеріально-технічних ресурсів підприємств, установ та організацій незалежно від форм власності, а також населення; здійснення контролю за станом благоустрою населених пунктів, організації озеленення, охорони зелених насаджень і водойм, створення місць відпочинку громадян.

Частиною другою статті 10 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» передбачено, що до повноважень сільських, селищних і міських рад у сфері благоустрою населених пунктів належить здійснення самоврядного контролю за станом благоустрою та утриманням територій населених пунктів, інженерних споруд та об`єктів, підприємств, установ та організацій, майданчиків для паркування транспортних засобів, озелененням таких територій, охороною зелених насаджень, водних об`єктів тощо.

Згідно з частиною першою статті 14 цього Закону об`єкти благоустрою використовуються відповідно до їхнього функціонального призначення для забезпечення сприятливих умов життєдіяльності людини, на засадах їхнього раціонального використання та охорони з урахуванням вимог правил благоустрою території населених пунктів, інших вимог, передбачених законодавством.

Відповідно до п. 2 частини першої статті 21 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» елементами (частинами) об`єктів благоустрою є, зокрема, зелені насадження (у тому числі снігозахисні та протиерозійні) уздовж вулиць і доріг, в парках, скверах, на алеях, бульварах, в садах, інших об`єктах благоустрою загального користування, санітарно-захисних зонах, на прибудинкових територіях.

Частинами першою, другою, п`ятою статті 24 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» передбачено, що підприємства, установи, організації забезпечують благоустрій земельних ділянок, наданих їм на праві власності чи праві користування відповідно до закону; посадові особи підприємств, установ, організацій несуть відповідальність за невиконання заходів з благоустрою, а також за дії чи бездіяльність, що призвели до завдання шкоди майну та/або здоров`ю громадян, на власних та закріплених за підприємствами, установами, організаціями територіях відповідно до закону.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування можуть передавати об`єкти благоустрою на баланс підприємствам, установам, організаціям відповідно до частини першої статті 15 цього Закону.

Відповідно до частини сьомої статті 28 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» правила утримання зелених насаджень міст та інших населених пунктів затверджуються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства, за погодженням із заінтересованими центральними органами виконавчої влади.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування можуть утворювати підприємства для утримання об`єктів благоустрою державної та комунальної власності. У разі відсутності таких підприємств органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах своїх повноважень визначають на конкурсних засадах відповідно до закону балансоутримувачів таких об`єктів.

Правила утримання зелених насаджень у населених пунктах України (далі - Правила), затверджені наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України № 105 від 10 квітня 2006 року, визначають правові та організаційні засади озеленення населених пунктів, спрямовані на забезпечення сприятливих умов життєдіяльності людини. Відповідно до п.п.2.1, 5.1 на конкурсних засадах державними або місцевими органами влади призначаються підприємства, організації, які відповідають за утримання та збереження зелених насаджень на підпорядкованих територіях зеленого господарства та є їх балансоутримувачами.

Пунктом 3.2 Правил передбачено, що елементами благоустрою є: покриття доріжок відповідно до норм стандартів; зелені насадження (у тому числі снігозахисні, протиерозійні) уздовж вулиць і доріг, у парках, скверах і алеях, бульварах, садах, інших об`єктах благоустрою загального користування, санітарно-захисних зонах, на прибудинкових територіях; будівлі та споруди системи збирання і вивезення відходів; засоби та обладнання зовнішнього освітлення та зовнішньої реклами; комплекси та об`єкти монументального мистецтва; обладнання дитячих, спортивних та інших майданчиків; малі архітектурні форми; інші елементи благоустрою.

Відповідно до п. 5.5. Правил відповідальними за збереження зелених насаджень, належний догляд за ними є: на об`єктах благоустрою державної чи комунальної власності - балансоутримувачі цих об`єктів; на територіях установ, підприємств, організацій та прилеглих територіях - установи, організації, підприємства; на територіях земельних ділянок, які відведені під будівництво, - забудовники чи власники цих територій; на безхазяйних територіях, пустирях - місцеві органи самоврядування; на приватних садибах і прилеглих ділянках - їх власники або користувачі.

Правилами визначено, що балансоутримувач - спеціально уповноважені на конкурсних засадах державними чи місцевими органами влади підприємства, організації, які відповідають за утримання та збереження зелених насаджень на підпорядкованих територіях зеленого господарства.

Відповідно до п.9.12 Правил благоустрою Львівської міської територіальної громади, затверджених ухвалою Львівської міської ради №376 від 21 квітня 2011 року, відповідальними за збереження зелених насаджень на об`єктах благоустрою державної та комунальної власності є балансоутримувачі цих об`єктів.

Отже, випадки пошкодження автомобіля внаслідок падіння частин дерева підпадають під відповідальність власників зелених насаджень та органів місцевого самоврядування. Відповідальність за збереження зелених насаджень на об`єктах благоустрою можуть нести різні суб`єкти, залежно від їх власності та призначення.

Відповідно до статей 10, 15 Закону України «Про благоустрій населених пунктів», статті 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» безпосереднє визначення балансоутримувача об`єктів благоустрою комунальної власності належить до повноважень саме виконавчих органів місцевого самоврядування, які також мають здійснювати функції із забезпечення належного утримання та ремонту об`єктів благоустрою комунальної власності. Відтак, за умови відсутності балансоутримувача відповідальність за належне утримання об`єктів благоустрою комунальної власності має покладатись на відповідний виконавчий орган місцевого самоврядування.

Першочергово визначається, на балансі якого підприємства знаходяться зелені насадження (дерева) для подальшого встановлення відповідальної особи, яка буде компенсувати завдані збитки.

Балансоутримувач, визначений виконавчим органом місцевої ради, несе обов`язок відшкодування заподіяної майнової шкоди внаслідок падіння дерева на відведених під це територіях. Це включає проведення оглядів зелених насаджень, виявлення аварійних дерев чи гілок та їх негайне видалення.

Отже, до відання виконавчого органу міської ради належить організація благоустрою населених пунктів, визначення балансоутримувача та контроль за станом зелених насаджень, а обов`язок з відшкодування заподіяної позивачеві майнової шкоди внаслідок падіння елементів дерева покладається саме на балансоутримувача, визначеного органом місцевого самоврядування, як відповідальну особу за стан зелених насаджень.

У випадку, якщо виконавчим органом місцевої ради не визначено балансоутримувача, відшкодування збитків повинно здійснюватись самим виконавчим органом місцевої ради.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 4 вересня 2019 року у справі № 200/22129/16-ц (провадження № 61-43478св18) зазначено, що «…до відання виконавчого органу міської ради належить організація благоустрою населених пунктів, визначення балансоутримувача та контроль за станом зелених насаджень, а обов`язок з відшкодування заподіяної позивачу майнової шкоди внаслідок падіння гілки з дерева покладається саме на балансоутримувача, визначеного органом місцевого самоврядування, як відповідальну особу за стан зелених насаджень у дворі біля будинку АДРЕСА_1. Місцевий суд установив, що відповідач КП «Міськзеленбуд» Дніпровської міської ради було створено на підставі рішення Дніпровської міської ради №45/22 від 8 грудня 2004 року, при створенні якого на його баланс жодних зелених насаджень не передавалось. Рішенням Дніпропетровської міської ради від 30 листопада 2011 року №53/17 «Про внесення змін до рішення міської ради від 2 березня 2011 року № 16/9 «Про проведення реорганізації комунальних житлово-експлуатаційних підприємств, підпорядкованих департаменту житлово-комунального господарства та капітального будівництва Дніпропетровської міської ради КП «Жилсервіс-2» Дніпровської міської ради є балансоутримувачем житлового будинку АДРЕСА_1, а не об`єктів благоустрою зеленого господарства, що розташовані на прибудинковій території вказаного будинку. Покладаючи на Дніпровську міську раду обов`язок по відшкодуванню заподіяної позивачу майнової шкоди, місцевий суд врахував, що дерево, з якого впала гілка на належний позивачу автомобіль, було розташоване на землі комунальної власності, його власником є територіальна громада міста та виходив із відсутності даних, що дане дерево відповідно до вимог частини п`ятої статті 28 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» перебувало на балансовому обліку виконавчого комітету чи будь-якої організації, в той час як організація роботи з цього питання проводиться виключно органами місцевого самоврядування».

Належні та допустимі докази, що дерево, через падінням гілки з якого на думку позивача пошкоджено її автомобіль, знаходяться на балансі та утримуються відповідачем, відсутні. Відомості, у кого перебуває на балансовому обліку дерево відповідно до вимог частини п`ятої статті 28 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» відсутні, в той час як організація роботи з цього питання проводиться виключно органами місцевого самоврядування.

Відповідальним за майнову шкоду, завдану позивачеві внаслідок падіння на її автомобіль елементів дерева є саме виконавчий орган органу місцевого самоврядування.

Схожого висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 4 вересня 2019 року у справі № 200/22129/16-ц (провадження № 61-43478св18) та від 25 січня 2023 року у справі № 522/2891/20, в яких покладаючи на Дніпровську міську раду обов`язок по відшкодуванню заподіяної позивачу майнової шкоди, місцевий суд врахував, що дерево, з якого впала гілка на належний позивачу автомобіль, було розташоване на землі комунальної власності, його власником є територіальна громада міста та виходив із відсутності даних, що дане дерево відповідно до вимог частини п`ятої статті 28 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» перебувало на балансовому обліку виконавчого комітету чи будь-якої організації, в той час як організація роботи з цього питання проводиться виключно органами місцевого самоврядування».

У разі пошкодження майна через падіння елементів зелених насаджень на місцях масових паркувань, таких як двори будинків, біля парків чи скверів, на узбіччях доріг, власником цих зелених насаджень є комунальна влада. Відповідно, організація благоустрою та контроль за станом зелених насаджень належать до відання виконавчого органу місцевої ради.

З відповіді Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради від 11 січня 2022 року №33-вих.-2013 вбачається, що земельна ділянка, на якій знаходиться будівля на АДРЕСА_1 та під`їзна до неї дорога, знаходяться в межах земельної ділянки площею 8,3458 га, яка перебуває в користуванні КНП ЛОР «Львівська обласна клінічна лікарня» на праві постійного користування для обслуговування закладу охорони здоров`я, належить до комунальної власності Львівської міської ради.

Згідно листа Личаківської районної адміністрації від 4 травня 2023 року №33-вих - 53984 земельна ділянка на АДРЕСА_1 з кадастровим номером :06:001:0025 є державною власністю і належить Львівській обласній державній адміністрації.

На підставі аналізу наданих доказів кожного окремо та у їх сукупності, колегія суддів прийшла до висновку, що позивачем не підтверджено, що балансоутримувачем дерева, внаслідок падіння частин якого пошкоджено її автомобіль, є відповідач (Комунальне некомерційне підприємство Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна лікарня»), який несе відповідальність за утримання саме цих зелених насаджень, оскільки відсутні відомості про передачу на баланс цьому відповідачу конкретних зелених насаджень та визначення його балансоутримувачем таких. Надані фотокартки та інші описані матеріали справи не містять вказівки на адресу місця події та знаходження такого. Не встановлено місце розташування дерева з фотофіксацією чи надання графічних даних. Працівники поліції не задокументували подію та її місце, матеріали щодо встановлення обставин пошкодження автомобіля позивача не збиралися. Подія належним чином не зафіксована, точна адреса місця події не встановлена, графічні матеріали не складалися. Опис місця події не проведено. Огляд автомобіля не проведено. Факт падіння гілок дерева не встановлений, зокрема, відсутні будь-які зображення пошкодженого дерева. Позивач стверджує, що її автомобіль був припаркований на тротуарі.

Позивач не повідомила відповідача та службу оперативного реагування виконавчого комітету місцевої ради про надзвичайну подію, які могли зафіксувати таку з описом події та пошкоджень.

Статтею 48 ЦПК України визначено, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачами і відповідачами можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Відповідач - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є виключним правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який розглядає справу.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, наведеним у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц.

Під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Встановлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові.

У даному випадку достовірні відомості до якої форми власності (комунальної чи державної) належить земельна ділянка, на якій знаходяться зелені насадження, частинами яких пошкоджено автомобіль позивача, відсутні, оскільки щодо цього наявні описані вище відомості різного змісту (до комунальної чи державної власності належить вказане майно). Позивач має визначитися щодо належного відповідача.

Судом достовірно встановлено, що відповідач не визначався балансоутримувачем описаних зелених насаджень та з цієї причини є неналежним відповідачем.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті чи для закриття провадження у справі. За результатами розгляду справи суд відмовляє у позові до неналежного відповідача (постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц та від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц).

Питання заміни відповідача у передбаченому статтею 51 ЦПК України судом першої інстанції не вирішувалося. Апеляційний суд таких повноважень не має. Вирішення питання щодо заміни належного відповідача, залучення до участі у справі співвідповідача здійснюється лише під час розгляду справи в суді першої інстанції до початку розгляду справи по суті.

Відповідно до п.п.1,4 частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням встановленого, колегія суддів прийшла до висновку, що оскаржене рішення в частині задоволеної позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача майнової шкоди в розмірі 86 975,91 грн. підлягає скасуванню з ухваленням у цій частині нового рішення про відмову у позові.

Рішення в частині відмови у стягненні моральної шкоди не оскаржене і не переглядається.

Керуючись: ст. 367, п.1, п. 2 ч.1 ст.374, ст.ст. 375, 376, 381-384, 388-391 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна лікарня», підписану представником Мацепурою Валерієм Степановичем, задовольнити.

Рішення Личаківського районного суду міста Львова від 29 жовтня 2024 року в частині задоволених позовних вимог про стягнення з Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна лікарня» на користь ОСОБА_2 86 975,91 грн. майнової шкоди скасувати та в цій частині ухвалити нове рішення про відмову в позові.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Повний текст постанови складено 28 березня 2025 року.

Головуючий_-_____________________Т.І.Приколота

Судді: ___________ Ю.Р. Мікуш _______________ Р.В. Савуляк