Справа № 339/230/24
Провадження № 22-ц/4808/517/25
Головуючий у 1 інстанції Скригун В. В.
Суддя-доповідач Томин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючої Томин О.О.

суддів: Бойчука І.В., Пнівчук О.В.,

за участю секретаря Струтинської Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Болехівського міського суду від 05 лютого 2025 року, ухвалене в складі судді Скригун В.В. у м. Болехові, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Виконавчий комітет Болехівської міської ради (Орган опіки та піклування), про позбавлення батьківських прав,

в с т а н о в и в:

У червні 2024 року року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 щодо його неповнолітньої дочки ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позовні вимоги мотивувала тим, що її дочка ОСОБА_4 перебувала з відповідачем у шлюбі, в якому народилася дочка ОСОБА_5 . Сімейне життя у них не склалося, у 2019 році вони розлучилися. Після розірвання шлюбу її донька ОСОБА_6 разом із дочкою проживали у її будинку. Вона допомагала утримувати, доглядати та виховувати онуку.

Вказувала, що відповідач з моменту розлучення жодного разу не відвідав дочку ОСОБА_5 , не цікавився її життям, фізичним та духовним розвитком, тобто припинив з нею будь-яке спілкування та побачення, добровільно не надавав кошти на її утримання, а тільки після рішення суду про стягнення аліментів його мама замість нього сплачувала аліменти.

Зазначила, що її дочка ОСОБА_6 , мама ОСОБА_5 , важко захворіла, тривалий час проходила лікування за кордоном, ІНФОРМАЦІЯ_2 померла. ОСОБА_5 залишилася проживати з нею бабусею та її чоловіком.

Стверджувала, що вона намагалася зв`язатися з відповідачем після смерті дочки, але він не хотів з нею спілкуватися. Знаючи про хворобу його колишньої дружини, жодного разу не відвідав дитину, не підтримав її, не взяв на канікули чи вихідні дні.

Весь час догляд за дитиною здійснювала позивач, створюючи всі комфортні умови для проживання та для того, щоб дитина пережила втрату найдорожчої людини. Вона намагається весь свій час проводити з ОСОБА_5 , надати їй всю ту любов та ласку, яку вона втратила у зв`язку із смертю мами та відсутністю батька. Зазначила, що внучка ОСОБА_5 проживає разом з нею з усіма зручностями, їй відведено окрему кімнату та створено всі необхідні умови для проживання, виховання та розвитку.

Відповідач не бере участі у вихованні дочки, не зустрічається та не спілкується з нею вже протягом п`яти років, не вітає зі святами, не дарує подарунків. Окрім того, останній зловживає алкоголем та грає в азартні ігри, що було і в період перебування у шлюбі, часто брав кредити, які потім доводилося сплачувати її дочці.

Відтак, відповідач самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків - утримання та виховання дочки ОСОБА_5 . А тому позивач вважає, що він може бути позбавлений батьківських прав щодо неповнолітньої дитини.

Просила суд позов задовольнити.

Рішенням Болехівського міського суду від 05 лютого 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, вважаючи його незаконним та необґрунтованим, ухваленим за неповного встановлення обставин справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права, позивач подала апеляційну скаргу.

Вважає, що висновок суду про ненадання будь-яких доказів наявності виключних обставин, які б давали підстави для позбавлення відповідача батьківських прав, не відповідає встановленим під час розгляду справи обставинам. А твердження щодо необґрунтованості висновку органу опіки та піклування від 27.06.2024 року про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав відносно неповнолітньої дочки не відповідає дійсності та суперечить матеріалам справи.

Так, із Витягу з протоколу №9 від 24.06.2024 року засідання комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Болехівської міської ради вбачається, що на засіданні комісії з`ясовано та викладено думку відповідача, думку дитини щодо батька, опитано сусідів дитини, інших мешканців. Відповідач не надав комісії жодних доказів щодо причин відсутності спілкування з дитиною протягом тривалого часу та наявності хоча б будь-яких причин, які перешкоджали йому брати участь у житті та вихованні дитини. І такі висновки комісії не спростовані ні відповідачем, ні судом.

Також судом не враховано думку дитини. Суд зазначив у рішенні, що загалом думка малолітньої ОСОБА_5 не підтверджує тих обставин, на які позивач посилається у справі і вважав, що така сформована в результаті негативних відносин між сторонами по справі, однак, жодного підтвердження такого в рішенні суду не наведено. Натомість з матеріалів справи вбачається, що така думка дитини сформована внаслідок відсутності участі батька в її житті, його байдужості щодо неї, спогадів про поведінку батька та страх перед ним, що підтверджено і в судовому засіданні, під час якого було перервано опитування дитини внаслідок її психологічного стану саме при цих спогадах.

Не погоджується із висновком суду щодо показань свідків.

Вказує, що суд у рішенні зазначив, що відповідач бажає спілкуватись з дитиною. Однак таке не відповідає дійсності. З 2022 року він взагалі не спілкувався з дочкою, а перебуваючи в Україні з травня 2024 року тільки одного разу спробував її відвідати, не спілкувався з нею навіть під час спільного перебування в суді.

Згідно висновку Верховного Суду у постанові від 26.04.2022 року у справі №520/8264/19 періодичне спілкування за допомогою телекомунікаційних систем не є належним виконанням батьківських обов`язків в розумінні статті 164 СК України, а відтак особа, яка свідомо змінює країну проживання, не приймає участі у вихованні дітей, несе відповідні ризики порушення нормальних життєвих зв`язків та передбачених законом наслідків невиконання батьківських обов`язків, що в даному випадку відбулось малолітні діти фактично залишились без батьківського піклування.

Вважає, що відповідач сам з власної волі залишив дитину та дружину для влаштування свого життя, і у свою чергу жодних обставин, які не залежали від його волі та стали б перешкодами у виконанні останнім своїх батьківських обов`язків іншими учасниками справи або сторонніми особами створено не було. Тобто очевидною є вина відповідача.

Крім того, судом встановлено, що відповідач був достовірно обізнаний про тяжку життєву ситуацію дитини, викликану хворобою та смертю її матері, однак не вжив заходів для забезпечення догляду за дитиною, яка після смерті матері була позбавлена будь-якого батьківського піклування, а приїхав тільки коли довідався про позов про позбавлення його батьківських прав.

Скаржник вважає, що є всі підстави стверджувати, що між батьком і дочкою втрачений сімейний зв`язок, бажання спілкуватись з батьком у дитини відсутнє. Вина відповідача очевидна, доказів зміни або хоча б бажання змінити свою поведінку на краще відповідач не надав, а суд в оскарженому рішенні не навів. Лише той факт, що відповідач не визнав позов та висловив бажання брати участь у вихованні дитини не свідчить про його інтерес до дочки та реальне бажання змінити поведінку. І такі висновки узгоджуються з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 15.05.2019 року у справі №661/2532/17.

Натомість, дитина прижилась у своєму середовищі і позбавлення її цього оточення не відповідає її найкращим інтересам , про що також зазначено в постанові Верховного Суду від 26.04.2022 року у справі №520/8264/19.

Вважає, що суд в оскарженому рішенні не навів жодного обґрунтування відсутності винної поведінки батька щодо свідомого нехтування ним своїми батьківськими обов`язками.

Також судом порушено норми ч. 9 ст. 83 ЦПК України, оскільки до матеріалів справи долучено докази відповідача, а саме: довідку про влаштування його на роботу, не переконавшись в отриманні цих доказів позивачкою.

Просить враховуючи невірну оцінку судом першої інстанції пояснень дитини, викликати та заслухати її думку; рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим. Зазначає, що жодними своїми діями не давав підстав сумніватися у тому, що він як батько своєї єдиної доньки ОСОБА_5 може покинути її чи залишити без матеріальної чи духовної підтримки. Всі звинувачення його колишньої тещі позивача у справі вважає надуманими. Просить звернути увагу, що доводи, викладені в апеляційній скарзі, були спростовані у процесі розгляду справи у суді першої інстанції. У позивача не було жодних належних і допустимих доказів щодо неутримання ним доньки ОСОБА_5 . Стверджує, що дії позивача спрямовані на усунення його від виховання своєї дитини та для розповсюдження наклепів, щоб принизити його в її очах та в очах сусідів.

В судовому засіданні апеляційного суду позивач та її представник адвокат Давимук В.Я. доводи та вимоги апеляційної скарги підтримали.

Представник третьої особи Виконавчого комітету Болехівської міської ради - Досяк Т.М. просила апеляційну скаргу задовольнити.

Відповідач та його представник адвокат Андрейків Ю.Я. заперечили щодо задоволення апеляційної скарги з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, батьками ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 є батько ОСОБА_2 (позивач у справі) та мати ОСОБА_7 (а.с. 7).

Заочним рішенням Болехівського міського суду від 18 квітня 2019 року шлюб, зареєстрований 08 листопада 2011 року, між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 , розірвано, неповнолітню дочку ОСОБА_5 залишено проживати з матір`ю ОСОБА_7 (а.с. 14-15).

Рішенням Болехівського міського суду від 27 вересня 2019 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_7 аліменти в розмірі 1800 грн. на утримання малолітньої дитини ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 до досягнення нею повноліття (а.с. 16-17).

Згідно свідоцтва про зміну імені ОСОБА_7 05 січня 2021 року змінила прізвище з « ОСОБА_8 » на « ОСОБА_9 » (а.с. 9).

16 травня 2024 року ОСОБА_4 (мати ОСОБА_5 ) померла (а.с. 8).

Довідкою головного державного виконавця підтверджено, що на виконанні у Долинському відділі державної виконавчої служби з 26 липня 2019 року перебуває виконавчий лист про стягнення аліментів з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_7 на утримання дочки ОСОБА_3 у твердій грошовій сумі в розмірі 1800 грн. Відповідач ОСОБА_2 має заборгованість зі сплати аліментів на утримання дочки ОСОБА_5 станом на 01 червня 2024 року 1800,00 грн. (а.с. 40-42).

З довідки директора Тисівського ліцею від 31 травня 2024 року вбачається, що згідно інформації класних керівників батько ОСОБА_3 за час навчання її у ліцеї не підтримував зв`язків щодо виховання дочки, не спілкувався з вчителями, не цікавився шкільним життям дитини (а.с. 10).

Згідно Акту обстеження від 28 травня 2024 року ОСОБА_2 (батько ОСОБА_3 ) зі слів сусідів та бабусі ОСОБА_10 з 2019 року знаходиться за межами України. Дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_11 виховувала мама ОСОБА_4 до моменту смерті, а на даний час діти проживають з бабусею ОСОБА_1 (а.с. 11).

Малолітня ОСОБА_3 зареєстрована по АДРЕСА_1 (а.с. 13).

Рішенням виконавчого комітету Болехівської міської ради Івано-Франківської області від 27 червня 2024 року вирішено затвердити висновок про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , який ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню малолітньої дочки ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 90).

Орган опіки і піклування виконавчого комітету Болехівської міської ради Івано-Франківської області дійшов до висновку про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача ОСОБА_2 відносно малолітньої дочки ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 91-92).

З копії Акту оцінки потреб сім`ї/особи вбачається, що на момент перевірки дитина ОСОБА_12 добре себе почуває, зовнішній вигляд дитини подобається. Дитина добре харчується, любить фрукти і сезонні ягоди. Хоче ходити на додаткові заняття і готується активно до навчального процесу. Дитина сумна через втрату матері, про батька говорить, що не хоче йти до нього. Шкідливих звичок дитина не має. Говорить про те, що не хоче щоб її забрав батько до себе, оскільки вона його мало знає. За своїми речами дитина доглядає (одягом та іграшками).

Інформація від бабці: бабуся забезпечує дитину всім необхідним, звертаються до лікаря, пройшли медичний огляд у сімейного лікаря. Дитина доглянута, бабуся добре готує, добре харчується. Дитина буває сумна і пригнічена через ситуацію з судом через опікунство, говорить, що не бажає проживати з батьком, що їй краще з сестрою і бабусею. Дитина з дому не тікає, відгуки про дитину позитивні. Дитина боїться батька, довго не спілкувалася з ним.

Інша важлива інформація: конфлікт, який виник з батьком на думку спеціаліста негативно впливає на емоційний та психологічний стан дитини.

Фактори сім`ї та середовища: відгуки про сім`ю позитивні, доходи в сім`ї достатні для виховання дітей. Помешкання в хорошому стані і пристосоване для проживання неповнолітніх дітей (а.с. 102-109).

З психологічної характеристики психоемоційного стану дитини та сімейних відносин ОСОБА_3 за результатом діагностичного дослідження, яке проведено 27 серпня 2024 року спеціалістами ТОВ «Центром психологічної допомоги дітям «Серденько» вбачається, що психоемоційний стан дівчинки є нестійким. Актуальний стресовий стан, притаманна тривожність, погіршення актуального стану із переживанням смерті матері, адаптацією до нового середовища, негативними переживаннями, пов`язаними із ситуацією із біологічним батьком. Характерна невпевненість, може проявлятися заниження самооцінки, депресивні та агресивні прояви. Дівчинка повідомляє, що задоволена стосунками у родині, до якої відносить бабусю, дідуся, вітчима, тітку ОСОБА_13 (з хлопцем), себе та сестру. Наявна підтримка і турбота у сім`ї. Важливою фігурою для ОСОБА_14 є бабуся (по лінії матері), стосунки з якою є довірчими, надійними. Сімейна ситуація характеризується неприйняттям біологічного батька. Наявні пережиті психотравмуючі події та спогади, пов`язані із біологічним батьком. Ставлення до біологічного батька агресивне, негативне, наявна невисловлена образа. ОСОБА_15 вказує, що не хоче бачитись та контактувати з біологічним батьком. Рекомендована робота дитини з психологом. Увага значущих дорослих щодо врахування думки дитини відносно побачень з біологічним батьком (а.с. 115-123).

Суд з`ясував також і думку малолітньої ОСОБА_5 , яка вказала, що проживає в сім`ї ОСОБА_1 , з останньою в неї чудові відносини. З самого народження вона проживала в будинку бабусі. Батька свого ОСОБА_2 вона знає, раніше вони разом проживали, останній часто був у від`їзді, вона з ним спілкувалася телефоном на загальні теми. Коли вона перебувала за кордоном тато пообіцяв, що приїде і не приїхав, вона це сприйняла як обман з його боку. За час спільного проживання батько та матір мали погані відносини. Тато приходив до неї в червні цього року, однак вона злякалася і не вийшла до нього.

Також у судовому засіданні судом першої інстанції були заслухані свідки.

Свідок ОСОБА_16 пояснила, що сімейні стосунки батьків ОСОБА_5 були не дуже добрими, відповідач весь час був на заробітках, але вони ці стосунки намагалися налагодити. Крім того ОСОБА_2 грав в азартні ігри. Також вказала, що на даний час вона часто спілкується з ОСОБА_5 , останній добре там, де вона проживає, а саме з бабусею. До батька дитина йти боїться, проживати з ним не хоче, оскільки він мало часу проводив з нею, так як весь час був за кордоном.

Свідок ОСОБА_17 вказала, що відповідач дочкою не цікавиться. Зі слів позивача дитина боїться батька, проживати з ним.

Свідок ОСОБА_18 в судовому засіданні пояснила, що відповідача вона знає, він був чоловіком ОСОБА_6 , а з 2019 року перебував за кордоном. Коли дочка ОСОБА_5 народилася його не було. На даний час ОСОБА_5 боїться батька, хоче бути з бабусею, бо тато її не виховував.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що судом у цій справі не встановлено обставин, які б однозначно свідчили про те, що ОСОБА_2 свідомо не бажає спілкуватися з дитиною, брати участь у її вихованні, остаточно самоусунувся від виконання своїх обов`язків з виховання дочки, яка залишилася проживати після смерті матері з бабусею, та дійшов висновку, що позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно його неповнолітньої дочки є передчасним та не відповідає інтересам дитини.

Апеляційний суд погоджується із такими висновками, з огляду на наступне.

У статті 51 Конституції України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» визначає, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №89-XII (далі Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Частина перша статті 155 СК України передбачає, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Відповідно до частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.

Відповідно до пункту 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3, питання про позбавлення батьківських прав повинно вирішуватися лише після всебічного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Відповідно до ч. 6 ст. 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Як зазначено вище, згідно висновку органу опіки та піклування від 27 червня 2024 року виконавчий комітет Болехівської міської ради (орган опіки та піклування) вважає за доцільне позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно неповнолітньої дочки ОСОБА_3 .

Однак вказаний висновок суд першої інстанції вірно оцінив критично, оскільки, такий необґрунтований з причин неповного вивчення комісією з питань захисту прав дитини всіх обставин, прийнятий всупереч інтересам дитини, не враховано думки самого ОСОБА_2 , та є таким, що прийнятий лише з урахуванням пояснень позивача ОСОБА_1 . Так, згідно витягу з Протоколу №9 від 24 червня 2024 року відповідач був присутнім на засіданні комісії, де розглядалося питання доцільності позбавлення його батьківських прав відносно дочки ОСОБА_5 , вказав, що любить дочку та хоче, щоб вона проживала разом з ним. Зміст наданих відповідачем пояснень свідчить про заперечення ним факту його ухилення від батьківських обов`язків (а.с. 172-174).

Враховуючи вищезазначене, місцевий суд з огляду на положення частини 6 статті 19 СК України правильно не погодився з висновком органу опіки та піклування.

Доводи апеляційної скарги про помилковість зазначеного висновку суду є необґрунтованими, тому колегія суддів їх відхиляє.

ОСОБА_1 апеляційній скарзі стверджує, що відповідач сам з власної волі залишив дитину та дружину для влаштування свого життя, і у свою чергу жодних обставин, які не залежали від його волі та стали б перешкодами у виконанні останнім своїх батьківських обов`язків іншими учасниками справи або сторонніми особами створено не було, тобто очевидною є вина відповідача.

Відповідно до вимог частини першої 1 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відтак, доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останньої батьківських прав, наявність винної поведінки батька, яка суперечить інтересам дитини, і неможливості змінити цю поведінку на краще, покладено на позивача.

Однак, у матеріалах справи відсутні будь-які докази щодо застосування до відповідача заходів впливу з боку органів внутрішніх справ, накладення адміністративних стягнень, проведення бесід чи винесення попереджень органами опіки та піклування або органами місцевого самоврядування.

Також відсутні докази обставин, які могли б негативно характеризувати відповідача, зокрема жорстокого поводження з дитиною, притягнення його до адміністративної або кримінальної відповідальності, перебування на обліку у зв`язку із вживанням алкоголю чи наркотиків, ведення аморального способу життя тощо, які могли б мати негативний вплив на дитину.

Щодо доводів апелянта про те, що суд першої інстанції не врахував показання свідків, то апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 17 червня 2021 року у справі №466/9380/17 (провадження №61-2175св20) відсутність побачень дитини з тим із батьків, з ким вона не проживає, не є підставою для позбавлення останнього батьківських прав, оскільки це є крайнім заходом впливу. Ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Покази свідків, за відсутності інших належних доказів, які б у своїй сукупності свідчили б про доведеність позовних вимог, також не є беззаперечними доказами, які б вказували на те, що батько не бажає брати участі в утриманні дитини та її вихованні, свідомо та умисно нехтує своїми батьківськими обов`язками. Показання свідків не можуть бути єдиною підставою для висновку про ухилення від виконання батьківських обов`язків, особливо якщо вони є суб`єктивними і не підтверджуються іншими доказами.

Щодо твердження ОСОБА_1 в апеляційній скарзі про те, що судом не враховано думку дитини, колегія суддів зазначає, що відповідно до частин другої, третьої статті 171 СК України дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.

Місцевий суд зазначив, що загалом думка малолітньої ОСОБА_5 не підтверджує тих обставин, на які позивач посилається у справі і вважає, що вона сформована в результаті негативних відносин між сторонами по справі.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, про те, що суд першої інстанції дав невірну оцінку поясненням дитини у судовому засіданні, таких не спростовують, оскільки у матеріалах справи немає беззаперечних доказів того, що небажання дитини спілкуватися з батьком є результатом його винної поведінки, а не наслідком життєвих обставин чи конфлікту між сторонами по справі.

Верховний Суд неодноразово наголошував, що особистісні непорозуміння між батьками не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки у рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення і переважати над інтересами батьків (постанови Верховного Суду від 07 березня 2024 року у справі №947/7448/22 (провадження №61-18610св23), від 22 листопада 2023 року у справі №320/4384/18 (провадження №61-1682св22), від 06 жовтня 2021 року у справі №320/5094/19 (провадження №61-7357св21)).

Дитина має право на особливе піклування та свободу вибору щодо своїх батьків. Позбавлення батьківських прав, а також подальше усвідомлення цього дитиною, може негативно вплинути на її свідомість. Тому цей захід слід розглядати виключно як крайню міру для захисту прав дитини.

Небажання дитини спілкуватися з одним із батьків не може розцінюватися як ухилення ними від виконання своїх батьківських обов`язків і не є підставою для позбавлення батьківських прав (постанова Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі №331/5427/17 (провадження №61-12023св18)).

Відповідно до постанови Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі №705/3040/18 (провадження №61-19878св21) думка дитини не є єдиною підставою, яка враховується під час вирішення питання про позбавлення батьківських прав, оскільки вона може бути висловлена під впливом певних зовнішніх факторів, яким дитина через малолітній вік неспроможна надавати об`єктивну оцінку, та не завжди відповідає інтересам самої дитини.

В судовому засіданні апеляційного суду сторона апелянта не наполягала на клопотанні про повторне заслуховування думки дитини.

Згідно пояснень відповідача після розлучення він був змушений поїхати на заробітки до Республіки Польща. Однак завжди намагався своєчасно сплачувати аліменти, що підтверджується довідкою відділу ДВС. Стверджує, що після смерті його колишньої дружини колишня теща (позивач) навмисне створювала йому перешкоди у спілкуванні з дитиною.

Аналізуючи докази, які містяться в матеріалах справи та встановлені судом обставини, суд приходить до висновку про безумовне неналежне виконання відповідачем на даний час своїх батьківських обов`язків по відношенню до доньки ОСОБА_5 , відсутність контакту з дитиною і налагодження такого, участі в її житті, утриманні та вихованні.

Однак, колегія суддів також зазначає, що позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Натомість, необґрунтоване та передчасне (за відсутності підстав застосування гнучких заходів впливу для спонукання батька до належного виконання своїх батьківських обов`язків) позбавлення батьківських прав, що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею, не може вважатися таким, що відповідає інтересам дитини.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 18 квітня 2024 року у справі №344/1107/23.

З огляду на необхідність забезпечення якнайкращих інтересів дитини, зокрема в частині її права на спілкування з батьком та збереження зв`язків із ним, суд вважає, що відсутні підстави для застосування до відповідача такого крайнього (виняткового) заходу впливу як позбавлення батьківських прав, що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею.

Однак, обставини цієї справи свідчать про наявність підстав для того, щоб попередити відповідача про необхідність змінити ставлення до виконання батьківських обов`язків, налагодити контакт з дочкою, приймати участь у вихованні, розвитку та піклуванні щодо дитини.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що судом порушено норми ч. 9 ст. 83 ЦПК України, оскільки до матеріалів справи долучено докази від відповідача, а саме: довідку про влаштування на роботу (а.с. 185), не переконавшись в отриманні позивачкою цих доказів, то колегія суддів такі відхиляє, оскільки ці процесуальні порушення не вплинули на правильність вирішення спору по суті судом першої інстанції.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції на підставі належно оцінених доказів дійшов правильного висновку щодо відмови у задоволенні позову.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується із висновком суду першої інстанції, який належним чином дослідив та оцінив подані сторонами докази, правильно застосував норми матеріального і процесуального права та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для застосування до відповідача ОСОБА_2 крайнього заходу впливу у вигляді позбавлення батьківських прав щодо дитини.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відтак, апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а рішення Болехівського міського суду від 05 лютого 2025 року - без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Болехівського міського суду від 05 лютого 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуюча: О.О. Томин

Судді: І.В. Бойчук

О.В. Пнівчук

Повний текст постанови складено 03 квітня 2025 року.