РІШЕННЯ

іменем України

26.03.2025

Справа № 331/471/25

Провадження № 2/331/1105/2025

Жовтневий районний суд м. Запоріжжя у складі судді Фісун Н.В., за участю секретаря Коростельової К.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом

ОСОБА_1 до Запорізької обласної прокуратури, Державної казначейської служба України про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до Жовтневого районного суду м.Запоріжжя з позовом до Запорізької обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної та матеріальної шкоди.

В обґрунтування позову вказав, що 06.02.2017 ОСОБА_1 1975 року народження було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.191КК України.

07.02.2017 відносно ОСОБА_1 було обрано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту з 22.00 до 06.00 годин строком до 07.04.2017 року. В подальшому строк дії запобіжного заходу не продовжувався.

07.02.2017 накладено арешт на майно (квартира, автомобіль), що належать ОСОБА_1

21.03.2017 виділено з матеріалів кримінального провадження №0000710 від 21.05.2015 за ч.5 ст.191 КК України матеріалів досудового розслідування відносно ОСОБА_1 в окреме провадження та долучення їх до кримінального провадження №0000149.

21.03.2017 розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000149 за ознаками злочину, передбаченого ч.1 ст. 366 КК України.

23.03.2017 ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.191, ч.1 ст. 366 КК України.

Вироком Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 06.02.2023по справі №331/2326/17 ОСОБА_1 визнано невинуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.191, ч.1 ст. 366 КК України та виправдано за недоведеністю у діянні обвинуваченого складу кримінального правопорушення.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 22.01.2024 року вказаний вирок суду залишено без змін, а апеляційну скаргу прокурора без задоволення.

Ухвалою Верховного Суду від 01.10.2024 року касаційне провадження за касаційною скаргою прокурора на вирок Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 06 лютого 2023 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 22 січня 2024 року стосовно ОСОБА_1 закрито у зв`язку з відмовою прокурора від касаційної скарги.

Отже, у позивача ОСОБА_1 виникло право на відшкодування моральної шкоди на підставі п.1 ч.1 ст. 2 цього Закону, оскільки щодо нього постановлено виправдувальний вирок.

ОСОБА_1 незаконно перебував під слідством та судом з дня повідомлення йому про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.191, ч.1 ст. 366 КК України, 06.02.2017 року до ухвалення 06.02.2023 року виправдувального вироку Жовтневим районним судом м.Запоріжжя, який набрав законної сили 22.01.2024 року, що складає 6 років 11 місяців 16 днів, загалом 2541 день. Остаточне рішення ухвалене Верховним Судом 01.10.2024 року

Перебуваючи під слідством протягом значного періоду часу, ОСОБА_1 зазнав моральної шкоди, яка виразилася у порушенні нормальних життєвих зв`язків, погіршенні стосунків із оточуючими, негативних змінах в емоційному стані, що надає позивачеві право на отримання компенсації на підставі положень ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Відповідно до статті 8 Закону України Закон України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» від 09.11.2023 р. № 3460-ІХ, установлено з 01квітня 2024 року мінімальну заробітну плату у місячному розмірі 8 000,00 гривень.

Розмір грошової компенсації моральної шкоди за період перебування позивача під слідством та судом, що складає 6 років 11 місяців 16 днів, (83 місяці 16 днів), з 06.02.2017 року по 22.01.2024 року складає 668.129,03 гривень (83 місяці х 8000 грн. = 664000,00грн. + 16 днів х 8000 грн. / 31 днів = 4129,03 грн.). Таким чином, загальний розмір відшкодування моральної шкоди становить 668.129,03 гривень.

Щодо судових витрат під час досудового розслідування та судового розгляду кримінального провадження. Під час досудового розслідування стороною захисту призначено та проведено Експертизу №10-18 від 10.03.2017 року, яка в подальшому лягла в основу виправдувального вироку. Вартість проведення експертизи склала 3.376,80 грн. Вказану суму сплатив адвокат Ткач Д.М., яку компенсував ОСОБА_1 , згідно умов договору про надання правової допомоги від 06.02.2017 року. Витрати на надання правничої допомоги під час досудового розслідування та розгляду судом кримінального провадження відносно ОСОБА_1 склали 80.179,56 грн. та 1.579, 56 грн. транспортні витрати, що підтверджується договором про надання правової допомоги від 06.02.2017 року, додатком до договору-замовлення №1від 06.02.2017, звітом №1 від 10.10.2024 року до договору про надання правової допомоги від 06.02.2017 року та білетом на потяг Запоріжжя-Київ. Щодо орієнтовного розміру судових витрат під час розгляду справи за цим позовом. Вартість наданих послуг, згідно домовленості позивача та адвоката за консультації, ознайомлення з матеріалами справи, підготовку і подання заяв, збирання доказів, підготовку позовної заяви, представництво інтересів позивача у суді першої інстанції складає 20 000,00 грн., яка підлягає стягненню з відповідача. На підтвердження зазначених витрат суду будуть подані докази в порядку та строки визначені ч.8 ст.141 ЦПК України. Прохає суд стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у розмірі 85.135,92 грн., моральну шкоду в розмірі 668.129,03 грн.та судові витрати, а всього суму в розмірі 753.264,92грн.

Ухвалою Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 27.01.2025 року справу прийнято до розгляду та визначено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження.

10.02.2025 року від Державної казначейської служби України Головного управління Державної казначейської служби України в Запорізькій області надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що стосовно визначення позивачем кола учасників справи повідомляють, позивачем не залучено до участі у цій справі в якості відповідача - Головне управління Національної поліції в Запорізькій області, що є неправильним застосуванням норм матеріального права і може бути підставою для скасування рішення суду. Стосовно позовної вимоги щодо стягнення матеріальної шкоди у розмірі 85 135,92 грн зазначають наступне. Щодо 3 376,80 грн вартості проведення експертизи, то Законом України № 266/94-ВР та положеннями ЦПК України не передбачено відшкодування вартості проведення експертизи у кримінальному процесі. Щодо 80 179,56 грн витрат на надання правничої допомоги під час досудового розслідування та розгляду судом кримінального провадження,то не може підлягати задоволенню заява щодо стягнення витрат на правову допомогу у разі неподання заявником всіх, передбачених законодавством документів для підтвердження понесення відповідних витрат, у тому числі й детальний опис робіт/послуг, виконаних адвокатом. У Звіті № 1 зазначено, що на момент цього Замовлення оплата за надання правової допомоги здійснена Замовником в повному обсязі в сумі 80 179,56 грн, але жодного платіжного документу щодо здійснення позивачем сплати за отриману правову допомогу надано не було,позивачем жодним чином не обгрунтовано, що премія (винагорода) адвоката у розмірі 20 000,00 гри є розумним розміром наданих адвокатом послуг.Законом України N9 266/94-ВР передбачено відшкодування саме сплачених громадянином коштів за отримані юридичні послуги, то заявлені до стягнення витрати, які позивачем не було понесено є порушенням норм матеріального права, у зв`язку з чим не можуть підлягати задоволенню. Стосовно позовної вимоги щодо стягнення моральної шкоди у розмірі 668 129,03 грн повідомляють наступне. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Оскільки, позивачем не надано на даний час жодного доказу на підтвердження заявленої позовної вимоги щодо стягнення судових витрат у цивільному процесі, а саме: ані відповідного договору про надання правничої допомоги, ані акту приймання-передавання наданих послуг, ані доказів сплати за отримані послуги, позовну вимогу сформовано щодо стягнення судових витрат з Державного бюджету України, а не з органу державної влади, яким позивачу завдано шкоду, то, враховуючи вищевикладені висновки Верховного Суду та судів апеляційної інстанції, така позовна вимога не може підлягати задоволенню. оскільки позовні вимоги є безпідставними, не обґрунтованими, то вважають, що позов ОСОБА_1 , задоволенню не підлягає./а.с.83-93/.

11.02.20205 року від Запорізької обласної прокуратури надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, щодо підстав для відшкодування на користь ОСОБА_1 моральної шкоди зазначає наступне. Оскільки вирок Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 06.02.2023 у справі № 331/2326/17, яким позивача виправдано у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, ухвалою Запорізьким апеляційним судом від 22.01.2024 залишений без змін, то саме із цієї дати (з дня набрання вироком законної сили) позивач вважається таким, що реабілітований та позбавлений будь-яких обмежень у правах, а кримінальне переслідування щодо нього - завершеним. Встановлення правильного періоду перебування особи під слідством і судом впливає на правильність визначення мінімального розміру моральної шкоди. Таким чином, період перебування позивача під кримінальним переслідуванням становив 83 місяці та 16 днів - з 06.02.2017 до 22.01.2024. Законом України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» визначено розмір мінімальної заробітної плати на рівні 8000 грн. Тобто, мінімальний розмір морального відшкодування в даному випадку становить 668 129,03 грн, що відповідає сумі зазначеній у позовній заяві.

Щодо стягнення матеріальної шкоди на загальну суму 85 135,92 грн (3376,80 грн проведення експертизи у кримінальному провадженні, 1579,56 грн компенсації вартості проїзду, 80179,56 грн витрати, пов`язані із наданням позивачу юридичної допомоги у кримінальному провадженні) слід зазначити наступне. В обґрунтування розміру матеріальної шкоди позивачем було надано копію договору від 06.02.2017 № б/н «Про надання правової допомоги» із додатком № 1 до нього та копію Звіту від 10.10.2024 № 1 «До договору про надання правової допомоги від 06.02.2017» Замовлення № 1. У Звіті № 1 зазначено, що на момент цього Замовлення оплата за надання правової допомоги здійснена Замовником в повному обсязі в сумі 80 179,56 грн, але жодного платіжного документу щодо здійснення позивачем сплати за отриману правову допомогу надано не було. Таким чином, відсутні належні, достовірні та достатні докази, які підтверджують фактичне понесення позивачем витрат у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги у період його кримінального переслідування. Необхідно зазначити, що згідно зі Звітом № 1 загальна вартість наданих послуг становить 8 0179,56 грн, що складається з суми: 8000,00 грн, 49600 грн, 3000 грн, 6000 грн, 20000 грн, 1579,56 грн. У той же час сума зазначених чисел дорівнює 88 179,56 грн і якщо у Звіті № 1 вказано, що Замовлення № 1 є виконаним в повному обсязі і оплаченим на суму 80 179,56 грн, то адвокатом невірно вказано у Звіті № 1 перелік наданих послуг та відповідно, їх вартість. Також у Звіті № 1, у пункті 2 таблиці щодо переліку наданих послуг вказано послугу зі здійснення представництва інтересів Замовника під час досудового розслідування та розгляду в суді кримінального провадження за одну слідчу дію або судове засідання, із переліченням дат здійснення адвокатом надання такої послуги. Зокрема, однією із таких дат є 27.05.2017. Необхідно врахувати, що 27.05.2017 згідно із календарем за 2017 рік є вихідним днем (субота) для державних органів. Як було зазначено, обвинувальний акт відносно позивача скеровано до суду 31.03.2017. За даними ЄДРСР ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 31.03.2017 у справі № 331/2326/17 призначено підготовче судове засідання на 04.04.2017. Фактично підготовче засідання відбулось 14.06.2017. Тобто, 27.05.2017 не мало відбутися жодних процесуальних дій з позивачем у Жовтневому районному суді, участь в яких приймав би захисник. Таким чином, наведені обставини ставлять під обґрунтований сумнів документи, якими позивач підтверджує факт понесення матеріальних витрат через його кримінальне переслідування. На підтвердження понесеної адвокатом такої витрати позивачем надано копію посадочного документу 1D3B4745-915296F6-0001. В свою чергу, у вказаному посадочному документі вказано, що відправленням є Київ (дата відправлення 01.10.2024), а призначенням Запоріжжя (дата прибуття 02.10.2024). Проїзд адвоката за напрямком Київ-Запоріжжя не є послугою, яку має бути компенсовано ані згідно зі Звітом № 1, ані згідно з Положенням про застосування Закону, у зв`язку з чим наданий посадочний документ не підлягає врахуванню, як доказ понесення адвокатом витрат. На сторінці 5 позову вказано, що «1579,56 грн транспортні витрати, що підтверджується договором про надання правової допомоги від 06.02.2017, додатком до договору-замовлення № 1 від 06.02.2017, звітом № 1 від 10.10.2024 до договору про надання правової допомоги від 06.02.2017 та білетом на потяг Запоріжжя-Київ». Згідно зі Звітом № 1 компенсація вартості проїзду Запоріжжя-Київ для участі в розгляді скарги у Верховному Суді включено до переліку видів послуг, наданих адвокатом, і сума цієї послуги входить до складу загальної суми, що заявлено до відшкодування 80179,56 грн. Таким чином, позивачем двічі заявлено до стягнення 1579,56 грн транспортних послуг. Крім того, як вже вказано вище, позивачем надано копію посадочного документу щодо проїзду Київ-Запоріжжя, що є неналежним доказом понесених витрат на проїзд Запоріжжя-Київ. Більш того, вказані витрати мали місце у період, коли позивач вже не перебував під кримінальним переслідуванням, а тому вони не підлягають відшкодуванню. У Звіті № 1, у пункті 5 таблиці щодо переліку наданих послуг вказано послугу премія (винагорода) в разі постановлення виправдувального вироку. З урахуванням наведеного вище, не є обов`язковим для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху», у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Підсумовуючи вищезазначене, позовні вимоги ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди не підлягають задоволенню в заявленому розмірі./а.с.106-109/.

14.02.2025 від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якому вказав, що доводи Державної казначейської служби України про необхідність залучення до участі у справі Головного управління Національної поліції в Запорізькій області необґрунтовані оскільки затвердження повідомлення про підозру та обвинувального акту і безпосереднє підтримання обвинувачення в суді здійснювала Запорізька обласна прокуратура. Що стосується притягнення в якості відповідача 2 Державної казначейської служби України варто зазначити наступне. Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Державна казначейська служба України заперечує проти стягнення вартості проведення експертизи в сумі 3376, 80 грн. з чим не можна погодитись. Під час досудового розслідування стороною захисту призначено та проведено Експертизу №10-18 від 10.03.2017 року, яка в подальшому лягла в основу виправдувального вироку. Вартість проведення експертизи склала 3376,80 грн. Вказану суму сплатив адвокат Ткач Д.М. (квитанція 1128 від 28.02.2017), яку компенсував ОСОБА_1 , згідно умов договору про надання правової допомоги від 06.02.2017 року. Таким чином, позивач безпосередньо поніс вказані збитки в рамках кримінального провадження щодо нього і вони підлягають стягненню в рамках цієї справи. Відповідачі заперечують проти стягнення витрат на правову допомогу, оскільки, на їх думку, не надано платіжних документів які підтверджують оплату наданої правової допомоги. В обґрунтування розміру матеріальноі? шкоди позивачем було надано копію договору про надання правовоі? допомоги від 06.02.2017 із додатком №1 до нього та копію Звіту від 10.10.2024 №1 «До договору про надання правовоі? допомоги від 06.02.2017» Замовлення №1. У Звіті №1 зазначено, що на момент цього звіту оплата за надання правовоі? допомоги здіи?снена Замовником в повному обсязі в сумі 80 179,56 грн. Складання акту виконаних робіт до Договору сторони не передбачають. Вважати Замовлення №1 від 06.02.2017 року до Договору про надання правової допомоги від 06 лютого 2017 року, таким що виконано у повному обсязі, а цей Звіт прийнятим. Таким чином, сторони визначили порядок та умови оплати послуг адвоката в Договорі, який укладено між сторонами з урахуванням принципу свободи договору для зручності виконання сторонами своїх обов`язків за Договором. З огляду на все вищезазначене, позивач частково відхиляє відзиви відповідачів та просить суд задовольнити позов у повному обсязі./а.с.113-114/.

06.03.2025 року від Державної казначейської служби України надійшов відзив, в якому зазначили, що належним відповідачем у цій справі є держава, яка повинна брати участь у справі через відповідний орган державної влади (дії якого призвели до завдання позивачу шкоди), а саме:Запорізька обласна прокуратура. Таким чином, позивач помилково визначив відповідачем особі Казначействі, яке відповідно до законодавства є органом, яке здійснює списання коштів з державного бюджету за рішенням суду. , у своїй позовній заяви позивач не зрозуміло з яких міркувань просить стягнути в рахунок відшкодування моральної шкоди 668 129,03 гривень. Розмір цих сум обчислюється виходячи з середньомісячного заробітку громадянина до вчинення щодо нього незаконних дій з заліком заробітку (інших відповідних доходів), одержаного за час відсторонення від роботи (посади), відбування кримінального покарання або адміністративного стягнення у вигляді виправних робіт. В позовній заяві ОСОБА_1 вказує, що зазнав моральної шкоди, яка виразилася у порушенні нормальних життєвих зв`язків , погіршенні стосунків із оточуючими, негативних змінах в емоційному стані. При цьому доказів як фізичного чи психічного впливу, що, за твердженням позивача, призвело до негативних наслідків морального характеру, так і доказів на підтвердження самих фактів неможливості реалізації будь-яких звичок і бажань, порушень соціальних зв`язків позивачем до суду не надано. підстави для задоволення позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди відсутні, оскільки позивач не надав доказів, якими б підтверджувався факт заподіяння йому моральних та фізичних страждань, наявності причинного зв`язку між шкодою та протиправним діянням відповідачів та вини останніх в її заподіянні.

З позовної заяви вбачається що термін перебування під слідством та судом становить з 06.02.2017 по 22.01.2024. На думку позивача, відшкодуванню підлягає моральна шкода у розмірі 668 129,03 гривень. Так, розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду на 2025 рік було установлено Законом України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» на рівні 1600,00 гривень. Таким чином, позивач перебував під слідством та судом 83 місяці та 16 днів що дорівнює 133 653,28 гривень (83*1600)+(1600:30*16),вважають, що позивач визначив розмір відшкодування шкоди без урахування вимог розумності та справедливості такого відшкодування, яке має бути не більш ніж достатнім для поміркованого задоволення звичайних потреб потерпілої особи і не повинно призводити до збагачення за рахунок Держави.

В обґрунтування заявленої позовної вимоги щодо стягнення судових витрат, однією з складових яких є понесені витрати, пов`язані з наданням правової допомоги, позивачем надано докази про те,що у кримінальному провадженні правнича допомога надавалася на підставі договору про надання правової допомоги та інших документів. Питання відшкодування витрат на правничу допомогу, понесених потерпілою стороною в кримінальному провадженні, повинно вирішуватись під час ухвалення вироку. Данні витрати ніяк не стосуються розгляду цієї справи. Судові витрати необхідно покласти на державний орган, з неправомірних дій якого виник даний спір. Прохають суд відмовити позивачу у задоволенні позову у повному обсязі./а.с.123-126/.

Ухвалою Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 27.02.2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду.

У судовому засідання позивач та його представник адвокат Ткач Д.М. уточнили позовні вимоги щодо стягнення судових витрат у зв`язку з арифметичними помилками (так як позивачем двічі заявлено до стягнення 1579,56 грн транспортних послуг), підтримали позовні вимоги та прохали суд позов задовольнити у повному обсязі.

Представник Запорізької обласної прокуратури заперечував проти задоволення позову частково з підстав вказаних у відзиву.

Представник Державної казначейської служби України заперечувала проти задоволення позову у повному обсязі.

Суд, заслухавши сторони по справі, вивчивши матеріали справи, оцінивши докази надані позивачем, приходить до наступних висновків.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Судом встановлено, що 06.02.2017 ОСОБА_1 1975 року народження було повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.191КК України.

07.02.2017 відносно ОСОБА_1 було обрано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту з 22.00 до 06.00 годин строком до 07.04.2017 року. В подальшому строк дії запобіжного заходу не продовжувався.

07.02.2017 накладено арешт на майно (квартира, автомобіль), що належать ОСОБА_1

21.03.2017 виділено з матеріалів кримінального провадження №0000710 від 21.05.2015 за ч.5 ст.191 КК України матеріалів досудового розслідування відносно ОСОБА_1 в окреме провадження та долучення їх до кримінального провадження №0000149.

21.03.2017 розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000149 за ознаками злочину, передбаченого ч.1 ст. 366 КК України.

23.03.2017 ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.191, ч.1 ст. 366 КК України.

Вироком Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 06.02.2023по справі №331/2326/17 ОСОБА_1 визнано невинуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.191, ч.1 ст. 366 КК України та виправдано за недоведеністю у діянні обвинуваченого складу кримінального правопорушення.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 22.01.2024 року вказаний вирок суду залишено без змін, а апеляційну скаргу прокурора без задоволення.

Ухвалою Верховного Суду від 01.10.2024року касаційне провадження за касаційною скаргою прокурора на вирок Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 06 лютого 2023 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 22 січня 2024 року стосовно ОСОБА_1 закрито у зв`язку з відмовою прокурора від касаційної скарги.

Згідно приписів п. 14 ч. 1 ст. 3 КПК України притягнення до кримінальної відповідальності - це стадія кримінального провадження, яка починається з моменту повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення.

Відповідно до частин першої та другої статті 42 КПК України підозрюваним є особа, якій у порядку, передбаченому статтями 276-279 цього Кодексу, повідомлено про підозру, особа, яка затримана за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, або особа, щодо якої складено повідомлення про підозру, однак його не вручено їй внаслідок невстановлення місцезнаходження особи, проте вжито заходів для вручення у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень. Обвинуваченим (підсудним) є особа, обвинувальний акт щодо якої переданий до суду в порядку, передбаченому статтею 291 цього Кодексу.

У частині першій статті 278 КПК України визначено, що письмове повідомлення про підозру вручається в день його складення слідчим або прокурором, а у випадку неможливості такого вручення - у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень.

У пунктах 1.1, 1.2 Рішення Конституційного Суду України від 27 жовтня 1999 року у справі № 1-15/99 зазначено, що кримінальна відповідальність настає з моменту набрання законної сили обвинувальним вироком суду. Притягнення до кримінальної відповідальності, як стадія кримінального переслідування, починається з моменту пред`явлення особі обвинувачення у вчиненні злочину.

Відтак, період перебування під слідством та судом у спірних правовідносинах має бути обрахований за час, починаючи з моменту вручення позивачу письмового повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення до набрання остаточного рішення суду у справі законної сили.

Початком перебігу строку перебування під слідством та судом позивача є 06.02.2017, коли йому було вручено письмове повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 191 КК України, а закінченням цього строку є ухвалення 06.02.2023 року виправдувального вироку Жовтневим районним судом м.Запоріжжя, який набрав законної сили 22.01.2024 року, що складає 6 років 11 місяців 16 днів. Законом не передбачено розмір відшкодування за кожен день перебування під слідством і судом, такий розмір визначено за кожен місяць.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Відповідно до ч. 5 ст. 9, ч. 6 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ст. 38 Декларації прав і свобод людини та громадянина, ч. 5 ст. 5 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди.

Вступивши до ради Європи (1995 р.) і ратифікувавши 17.07.1997 року Конвенцію та ряд Протоколів до неї (Перший протокол і Протоколи № № 2, 4, 7 та 11), Україна визнала її чинність у національній правовій системі та обов`язковість рішень Європейського Суду з прав людини з усіх питань, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.

Застосування положень Європейської конвенції та прецедентної практики Європейського Суду з прав людини національними судами при вирішенні справ про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок незаконного притягнення до кримінальної чи адміністративної відповідальності, є необхідним, оскільки відповідно до ст. 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства.

Відповідно до п. 5 ст. 5 Конвенції про захист прав і основних свобод людини кожен, хто є потерпілим від арешту або затримання, здійсненого всупереч положенням цієї статті, має забезпечене правовою санкцією право на відшкодування.

Європейський Суд з прав людини в рішенні по справах «Світлорусов проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України», «Корнейкова проти України», «Мироненко і Мартенко проти України» констатував порушення п. 5 ст. 5 Конвенції з огляду на неможливість для заявників отримати відшкодування шкоди, завданої національними органами у контексті провадження в їхніх кримінальних справах.

За правилами пункту 2 частини другої статті 1167 ЦК України якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.

Згідно з частинами першою та другою статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода.

Відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (стаття 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі №686/23731/15-ц (провадження №14-298цс18) розмір моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, необхідно визначати виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення до набрання виправдувальним вироком законної сили або ухвалою про закриття кримінального провадження.

Статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що розмір відшкодування повинен бути не меншим одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом.

Відшкодування моральної шкоди в цих випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету, незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду.

Судом встановлено, що Вироком Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 06.02.2023 по справі №331/2326/17 ОСОБА_1 визнано невинуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.191, ч.1 ст. 366 КК України та виправдано за недоведеністю у діянні обвинуваченого складу кримінального правопорушення. Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 22.01.2024 року вказаний вирок суду залишено без змін, а апеляційну скаргу прокурора без задоволення.

Відтак, позивач набув право на відшкодування моральної шкоди відповідно до положень Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Відповідно до статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» з 01 квітня 2024 року мінімальна заробітна плата у місячному розмірі складає 8000,00 грн.

Враховуючи, що позивач перебував під слідством та судом83 місяці 16 днів гарантований законодавством України мінімальний розмір шкоди становить 668 129,03 грн. ( з розрахунку 8000,00 грн х 83 міс.16 день).

Таким чином, загальний розмір відшкодування моральної шкоди становить 668 129,03грн.

Відповідно до Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди передбачено тільки у випадках визнання особи невинуватою або якщо справу закрито з реабілітуючих підстав.

Отже, Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» пов`язує виникнення у конкретного реабілітованого громадянина права на відшкодування шкоди зі складним юридичним складом, яке включає в себе підстави виникнення шкоди, завданої незаконними діями, та умовами виникнення права на його відшкодування.

Тобто, право на відшкодування виникає лише в разі повної реабілітації особи, про що зазначається в пункті 3 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41.

Така судова практика є незмінною, про що зазначено в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 17 листопада 2021 року у справі № 522/2493/18 (провадження № 14-195цс21).

Щодо доводів Державної казначейської служби України суд зазначає наступне.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 грудня 2021 року в справі № 202/1722/19-ц (провадження № 61-8370св21) зазначено, що: «відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, або номера чи виду рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення (пункт 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду, від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16).

Відповідно до ч. 1 та ч. 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд вважає, що у позивача виникло право на відшкодування моральної шкоди на підставі пункту 1 частили першої статті 2 Закону України від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон № 266/94-ВР), оскільки щодо позивача постановлено виправдувальний вирок.

За викладених обставин, оцінивши докази у справі у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 щодо стягнення моральної шкоди підлягають задоволенню та вважає за необхідне стягнути на його користь з Державного бюджету України моральну шкоду у розмірі 668 129,03 гривень.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, понесених сторонами, суд виходить з наступного.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України); 3) розподіл судових витрат між сторонами (стаття 141 ЦПК України).

Відповідно до п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір» за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду судовий збір не справляється.

У позовній заяві позивач просить суд стягнути з Державного бюджету України понесені ним судові витрати в розмірі 85.135,92 грн., які складаються з вартості проведення експертизи у розмірі 3.376,80 грн.( вказану суму сплатив адвокат Ткач Д.М., квитанція 1128 від 28.02.2017, яку компенсував ОСОБА_1 , згідно умов договору про надання правової допомоги від 06.02.2017 року.) та 1.579, 56 грн. транспортні витрати( що підтверджується договором про надання правової допомоги від 06.02.2017 року, додатком до договору-замовлення №1від 06.02.2017, звітом №1 від 10.10.2024 року до договору про надання правової допомоги від 06.02.2017 року та білетом на потяг Запоріжжя-Киї.), а також витрати на надання правничої допомоги під час досудового розслідування та розгляду судом кримінального провадження відносно ОСОБА_1 склали 80.179,56 грн.

Щодо твердження відповідачів що відповідно до ст.126 КПК України суд вирішує питання щодо процесуальних витрат у вироку суду або ухвалою, тобто в кримінальному судочинстві , а не в цивільному, суд зазначає наступне.

Відповідно до п.3,4 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», громадянинові відшкодовуються (повертаються):

3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином;

4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги.

Отже, судом встановлено, що під час досудового розслідування стороною захисту призначено та проведено Експертизу №10-18 від 10.03.2017 року, яка в подальшому лягла в основу виправдувального вироку. Вартість проведення експертизи склала 3376,80 грн. Вказану суму сплатив адвокат Ткач Д.М. (квитанція 1128 від 28.02.2017), яку компенсував ОСОБА_1 , згідно умов договору про надання правової допомоги від 06.02.2017 року. Також, судом встановлено транспортні витрати, які були здійснені позивачем у розмірі 1.579, 56 грн., що підтверджується договором про надання правової допомоги від 06.02.2017 року, додатком до договору-замовлення №1від 06.02.2017, звітом №1 від 10.10.2024 року до договору про надання правової допомоги від 06.02.2017 року та білетом на потяг Запоріжжя-Київ.Таким чином, позивач безпосередньо поніс вказані збитки в рамках кримінального провадження щодо нього і вони підлягають стягненню.

Відповідно до ст. 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу. Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», про що зазначено в частині четвертій статті 62 ЦПК України.

За пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI передбачено, що представництво вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).

Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року в справі №826/1216/16 зазначено,що склад та розмір витрат,пов`язаних з оплатою правової допомоги,входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення,договір про надання юридичних послуг та ін.),документи,що свідчать про оплату гонорару та інших витрат,пов`язаних з наданням правової допомоги,оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Суд наголошує, що при визначенні суми відшкодування витрат на правову допомогу, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін, а також з урахуванням складності справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;ціну позову та (або) значенням справи для сторони.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25 листопада 2022 року у справі № 706/199/22 (провадження № 61-9325ск22).

За висновком, викладеним у пункті 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19), при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Аналіз зазначеної постанови свідчить про те, що вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).

У рішенні від 19 жовтня 2000 року у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece, заява № 31107/96) (щодо справедливої сатисфакції) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з «гонораром успіху». ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19) також зауважила, що за наявності угод, які передбачають «гонорар успіху», ЄСПЛ керується саме наведеними вище критеріями при присудженні судових та інших витрат, зокрема, у рішенні від 22 лютого 2005 року у справі «Пакдемірлі проти Туреччини» (Pakdemirli v. Turkey, заява № 35839/97).

З урахуванням наведеного вище, не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату гонорару адвокату, у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, враховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

Витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 та частина восьма статті 141 ЦПК України).

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18).

В обґрунтування розміру понесених ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу в розмірі 80 179,56 грн, адвокат Ткач Д.М. до матеріалів справи надав копії таких документів: Договір про надання правової допомоги від 06.02.2017 року, Замовлення №1 про надання правової допомоги від 06.02.2017 року, Звіт №1 до договору про надання правової допомоги від 10.10.2024 року на суму 80 179,56 грн. Вартість послуг адвоката за Договором складається з: подання заперечення проти обрання запобіжного заходу у вигляді взяття під варту, відсторонення від посади, відзиви на апеляційні скарги прокурора 8000,00грн., представництво інтересів Замовника за одну слідчу дію або судове засідання - 49 600,00 грн., подання заперечення проти касаційної скарги до Верховного Суду-3000,00 грн., участь у судовому засіданні у Верховному суді 01.10.2024 6000,00 грн., Премія в разі винесення виправдувального вироку 20 000,00 грн., компенсація вартості проїзду 1579,56 грн../а.с.67-71/.

У Звіті №1 зазначено, що на момент цього звіту оплата за надання правовоі? допомоги здіи?снена Замовником в повному обсязі в сумі 80 179,56 грн. Складання акту виконаних робіт до Договору сторони не передбачають. Вважати Замовлення №1 від 06.02.2017 року до Договору про надання правової допомоги від 06 лютого 2017 року, таким що виконано у повному обсязі, а цей Звіт прийнятим. Таким чином, сторони визначили порядок та умови оплати послуг адвоката в Договорі, який укладено між сторонами з урахуванням принципу свободи договору для зручності виконання сторонами своїх обов`язків за Договором.

Надавши оцінку доказам щодо фактично понесених витрат на професійну правничу допомогу, врахувавши співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; з урахуванням уточнення суми судових витрат адвокатом у судовому засіданні, наявністю заперечень відповідача на розмір заявлених позивачем витрат,оскільки докази фактично понесених судових витрат саме в заявленому адвокатом розмірі не є розумними і неминучими, суд дійшов висновку про наявність підстав для зменшення судових витрат, яких зазнав Медведь М.Г. під час досудового розслідування та судового розгляду кримінального провадження до 50 000 грн.

На думку суду, стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 50 000 грн забезпечуватиме баланс рівноваги між інтересами сторін у справі, відповідатиме принципу розумності та співмірності, визначеного як одним з основних критеріїв стягнення таких витрат.

Керуючись ст.ст. 2, 3, 10-13, 81, 82, 141, 263-265 ЦПК України, ст.ст.1176,1167 ЦК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Запорізької обласної прокуратури, Державної казначейської служба України про відшкодування моральної та матеріальної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 ( РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) моральну шкоду у розмірі 668 129,03 грн., що була завдана внаслідок незаконних дій органів розслідування та прокуратури.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 ( РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) судові витрати у розмірі 50 000,00 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Запорізького апеляційного суду.

Повний текст рішення складено 31.03.2025 року.

Суддя Н.В.Фісун