ПОСТАНОВА

Іменем України

31 березня 2025 року м. Кропивницький

справа № 405/282/23

провадження № 22-ц/4809/51/25

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючий суддя - Дьомич Л. М. (суддя - доповідач),

судді Дуковський О. Л., Письменний О. А.,

за участю секретаря судового засідання Соловйової І.О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідач - Кіровоградська обласна військова адміністрація;

відповідач - Департамент патрульної поліції;

відповідач Державна казначейська служба України,

третя особа - Військова частина НОМЕР_1 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Кіровоградської обласної військової адміністрації, Департаменту патрульної поліції, Державної казначейської служби України, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Військової частини НОМЕР_1 про відшкодування шкоди за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 07 травня 2024 року (суддя Драний В.В.).

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог та заперечень на позов

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Ленінського районного суду м. Кіровограда, відповідно до якого просить стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного казначейства України на користь позивача 797 098,92 грн матеріальної шкоди та 100 000,00 грн моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 28 вересня 2019 року придбав в кредит автомобіль Haval Н2 д.н.з. НОМЕР_2 . Відповідно до Кредитного договору № 27206/2019 від 04 жовтня 2019 року до 03 жовтня 2026 року позивач зобов`язаний вносити щомісячно кошти відповідно до графіку погашення кредиту на загальну суму 570504,70 грн, які продовжує сплачувати банку. Вказує, що також оплатив антикорозійну обробку автомобіля в сумі 1 987,20 грн, обслуговування автомобіля на загальну суму 34 089,88 грн, страхування автомобіля на суму 90 517,14 грн. Всього витрати позивача на автомобіль складають 797 098,92 грн.

Разом з тим стверджує, що 23 березня 2022 року в м. Кропивницький до нього підійшли поліцейські патрульної поліції і встановивши, що він є власником даного автомобіля, незаконно застосували до нього фізичну силу, посадили в поліцейський автомобіль і повідомили, що везуть до медичного закладу на освідування. Після освідування поліцейські забрали в нього автомобіль разом з документами на нього. На неодноразові звернення позивача до УПП в Кіровоградській області про повернення йому автомобіля, отримував відмову. При цьому, автомобіль до спеціального майданчику для зберігання не передавався, а згідно листа УПП в Кіровоградській області був конфіскований і за погодження Кіровоградської ОВА примусово відчужений до в/ч НОМЕР_1 . Водночас, Кіровоградська ОВА своїм листом повідомила, що погодження на відчуження належного позивачу автомобіля не надавалося.

Зауважує, що відповідно до постанови Ленінського районного суду м. Кіровограда від 06 вересня 2022 року провадження у справі про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 130 КУпАП відносно нього закрито за відсутністю складу адміністративного правопорушення.

На переконання позивача, поліцейські патрульної поліції незаконного затримали та вилучили належний йому автомобіль та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, перегнали автомобіль у невідомо напрямку і конфіскували його, а також незаконно намагалися притягнути позивача до адміністративної відповідальності.

Посилаючись на ст.ст. 1166, 1167, 1173, 1174 ЦК України, Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон № 266/94), вказує, що наведені незаконні ді поліції в Кіровоградській області Департаменту патрульної поліції завдали йому матеріальну та моральну шкоду, яка підлягає відшкодуванню.

При цьому, належним розміром грошового відшкодування моральної шкоди за незаконний обшук, затримання і притягнення до адміністративної відповідальності вважає суму 50 000,00 грн та 50 000,00 грн - за незаконне вилучення і конфіскацію належного йому автомобіля.

Повідомляє, що позивачем на професійну правничу допомогу адвоката витрачено 20 000,00 грн.

Відзив на позовну заяву Кіровоградської обласної військової адміністрації (далі Кіровоградська ОВА, Відповідач 1)

У поданому до суду першої інстанції відзиві Відповідач 1 просить у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі з тих підстав, що Кіровоградська ОВА не відноситься до органів, визначених Законом України № 266/94, а тому є неналежним відповідачем у справі.

Зауважує, що позивач помилково вказує на конфіскацію транспортного засобу, оскільки фактично він був вилучений на підставі вимог Закону України «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану».

Крім того, позивачем не вказано, які саме дії чи бездіяльність Кіровоградської ОВА порушили його право власності на автомобіль Haval Н2 з огляду на те, що транспортний засіб було примусово відчужено відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 42 від 27 березня 2022 року за погодженням начальника Кіровоградської ОВА.

Наголошує, що рішення про примусове відчуження майна для використання в умовах воєнного стану приймається саме військовим командуванням. Вказує, що порядок компенсації військовим командуванням за примусово відчужене майно передбачено Законом України «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в мовах правого режиму воєнного чи надзвичайного стану» (а.с. 75-78 том 1).

Відзив на позовну заяву Департаменту патрульної поліції (Відповідач 2)

Відповідно до відзиву на позов Департаменту патрульної поліції Відповідач 2 просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. В обґрунтування своїх заперечень вказує, що відчуження належного позивачу автомобіля здійснено, зокрема, на підставі Закону України «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану», а тому посилання на норми Закону України № 266/94, як на підставу пред`явленого позову, є хибним. Крім цього, відповідно до Положення про Департамент патрульної поліції, затвердженого наказом Національної поліції України від 06 листопада 2015 року № 73, у редакції наказу Національної поліції України від 20 лютого 2020 року № 134, Департамент не є органом Національної поліції, який здійснює оперативно - розшукову діяльність або досудове розслідування.

Також зауважує, що відповідно до змісту ч. 1, 2 ст. 1176 ЦК України, дана норма підлягає застосуванню лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч. 1 ст. 1176 ЦК України, а саме у разі незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування ч. 1 ст.1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила ч.6 цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст.ст. 1173, 1174 цього Кодексу). Поряд з цим, вважає, що позивачем не надано до суду достатніх доказів щодо спричинення останньому матеріальної чи моральної шкоди незаконними діями працівників Департаменту патрульної поліції (а.с. 97-105 том 1).

Відзив на позовну заяву Державної казначейської служби України (Відповідач 3)

Згідно з відзивом на позов Відповідач 3 позовні вимоги не визнає та зазначає, що органи патрульної поліції не є суб`єктами відповідальності в розумінні норм Закону № 266/94, так як наділені іншими відмінними від органів досудового розслідування, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, прокуратури або суду, повноваженнями. Відтак, підстави для застосування норм даного Закону та ст. 1176 ЦК України у спірних правовідносинах відсутні. Водночас, при відшкодуванні шкоди на загальних підставах (ст.ст. 1173, 1174 ЦК України) на позивача покладається обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними. Тобто, слід спочатку визнати незаконним вилучення майна та пред`явити вимогу до фактичного зберігача майна, і лише у разі відсутності організації-зберігача відповідна шкода відшкодовується за рахунок державного бюджету. Вважає, що спірні правовідносини врегульовані Законом України «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в мовах правого режиму воєнного чи надзвичайного стану». За таких обставин просить відмовити у задоволенні позову. Крім того, вказує, що чинним законодавством України не передбачено можливості відшкодування витрат на правову допомогу, понесених стороною під час розгляду справи в іншому провадженні. На переконання Відповілача 3, витрати на правову допомогу у розмірі 20000,00 грн необґрунтовано завищені, а тому судом має бути надана об`єктивна оцінка наданому позивачем розрахунку, виходячи зі складності справи та інших факторів (а.с. 88-89 том 1).

Відповідь позивача на відзив Департаменту патрульної поліції

Позивачем подано до суду першої інстанції відповідь на візив Відповідача 2, у якому стверджується, що оскільки погодження про відчуження належного позивачу автомобіля Кіровоградською ОВА не надавалось, працівники патрульної поліції незаконно затримали та вилучили транспортний засіб разом зі свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу, незаконно перегнали автомобіль у невідомому напрямку і конфіскували автомобіль та свідоцтво, незаконно намагались притягнути позивача до адміністративної відповідальності шляхом складання протоколу пра адміністративне правопорушення, після чого втратили автомобіль, повідомивши, що передали його Кіровоградській ОВА, яка даний факт заперечує. На підставі викладеного вважає, що Відповідач 2 умисно вводить суд в оману щодо фактичних обставин справи. Крім того, вказує, що працівник патрульної поліції, незаконно керуючи належним позивачу автомобілем, здійснив його угон від місця стоянки. У подальшому працівники поліції незаконно зберігали автомобіль, переховуючи від власника, та відмовились повернути автомобіль власнику.

Вважає, що конфіскувати майно у воєнний час можливо лише за таких обов`язкових умов: 1)відчуження майна приватних осіб може здійснюватися виключно з попереднім або подальшим відшкодуванням його вартості. Безоплатне вилученні стосується лише майна державної власності; 2) рішення може приймати виключно вище командування Збройних Сил України або окремо визначені підрозділи та за погодженням з державною адміністрацією. Без погодження допускають ухвалення рішення лише у місцях бойового зіткнення; 3) реквізиція здійснюється з чітким документальним оформленням угоди. Момент вилучення засвідчують підписанням акта встановленого зразка із зазначенням підстав, ознак майна, розміру виплаченої компенсації тощо; 4) перед відчуженням здійснюють оцінку ринкової вартості майна, оригінал укладання якого надається власнику. Розмір оцінки можна оскаржити в суді.

Оскільки, на переконання позивача, частковий наряд є саме тим розпорядчим документом голови місцевої держадміністрації, в якому встановлено завдання з передачі військовим формуванням визначених транспортних засобів і техніки, а також порядок, пункти та строки передачі, тому наказ командира військової частини про відчуження майна є нікчемним, а дії працівників патрульної поліції по угону автомобіля, незаконному його утриманню та передачі стороннім особам є очевидно незаконними (а.с. 146-153 том 1).

Заперечення на відповідь на відзив

Згідно з запереченнями на відповідь на відзив, поданими до суду першої інстанції Департаментом патрульної поліції, Відповідач 2 вважає, що позивач інтерпретує докази у справі на власний розсуд, спотворюючи їх зміст, тим самим вводячи суд в оману. Щодо формулювання позивачем дій з приводу примусового відчуження як конфіскації транспортного засобу, наголошує, що дії поліцейських щодо затримання транспортного засобу не можна кваліфікувати ані як конфіскацію, ані як відчуження майна. Зазначає, що позивач керував транспортним засобом з явними ознаками алкогольного сп`яніння, тому у поліцейського були наявні підстави вважати, що водій вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.130 КУпАП. Тому поліцейським на законних підставах проведено тимчасове затримання автомобіля позивача, шляхом доставления його для зберігання на спеціальний майданчик управління патрульної поліції в Кіровоградській області ДПП, що розташований по вул. Бутусова, 226 в м.Кропивницькому, про що складено відповідний акт. При цьому, як стверджується Відповідачем 2, не встановлено будь-яких порушень законодавства при здійснені поліцейськими тимчасового затримання автомобіля. На переконання Відповідача 2, закриття судом провадження про адміністративне правопорушення про притягнення позивача до адміністративної відповідальності на підставі п.1 ч. 1 ст.247 КУпАП, не спростовує тієї обставини, що у поліцейського були наявні підстави вважати, що водій вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст.130 КУпАП, й подальше керування водієм транспортним засобом створить загрозу безпеці руху (а.с. 159-163 том 1).

Крім того, у додаткових поясненнях Відповідач 2 навів підстави виконання наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 27 березня 2022 року № 42 «Про відчуження майна», вказав правові підстави його винесення та наполягав на його законності (а.с. 187-189 том 1).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 07 травня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що у якості підстави для відшкодування шкоди у цій справі позивач вказує на незаконні дії Управління патрульної поліції в Кіровоградській області та Кіровоградської ОВА в частині примусового відчуження автомобіля позивача в умовах воєнного стану.

Суд звернув увагу, що примусове відчуження автомобіля в умовах воєнного стану за своєю суттю не є адміністративним стягненням чи кримінальним покаранням та не є видом конфіскації майна, які застосовуються виключно за відповідними постановою чи вироком суду. Так само провадження у справі про адміністративне правопорушення, яке здійснювали поліцейські УПП в Кіровоградській області відносно позивача, не є видом досудового розслідування або оперативно-розшуковою діяльністю, які здійснюються лише в рамках кримінального провадження.

Відтак, суд виснував, що норми Закону України № 266/94 не поширюються на спірні правовідносини, оскільки незаконне примусове відчуження автомобіля в умовах воєнного стану не передбачено ст. 1 цього Закону як підстава для відшкодування шкоди у встановленому ним порядку.

Разом з тим, посилаючись на норми Закону України «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правого режиму воєнного чи надзвичайного стану», суд зауважив, що позивачем до участі у справі орган військового командування військової частини НОМЕР_1 , який своїм наказом здійснив безпосереднє примусове відчуження автомобіля позивача, залучений не був. До початку першого судового засідання та в ході розгляду справи по суті позивач клопотань про залучення співвідповідачів не подавав.

На думку суду, вирішувати спір та досліджувати доводи сторін по суті заявлених позовних вимог без належного визначення складу учасників є недоцільним, оскільки це не призведе до належного захисту порушеного права.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що через неналежний склад відповідачів у цьому спорі, а саме незалучення військової частини НОМЕР_1 в якості співвідповідача, у задоволенні позовних вимог про відшкодування шкоди слід відмовити.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

Не погодившись із рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 07 травня 2024 року у даній справі, позивач оскаржив його в апеляційному порядку. Відповідно до поданої апеляційної скарги просить оскаржуване рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити. При цьому, доводи апеляційної скарги за своїм змістом та по суті є аналогічними доводам позовної заяви.

До відкриття провадження у справі позивачем до суду апеляційної інстанції подано заяву про зміну апеляційної скарги, відповідно до якої просить скасувати рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 07 травня 2024 року у даній справі і ухвалити нове рішення, яким стягнути з єдиного казначейського рахунку Державного казначейства України на користь ОСОБА_1 226 596,38 грн матеріальної шкоди та 100 000,00 грн моральної шкоди. В обґрунтування змін до апеляційної скарги зазначає, що після ухвалення оскаржуваного рішення суду першої інстанції, а саме - 07 червня 2024 року, командир військової частини НОМЕР_1 повернув належний позивачу автомобіль під умовою написання розписки про відсутність претензій до військової частини. Після отримання автомобіля позивачем направлено транспортний засіб до автосервісу, що проводить гарантійне обслуговування, яким встановлено, що автомобіль пошкоджений та потребує відновлювального ремонту на суму 226 596,38 грн. Вважає, що повернення автомобіля підтверджує правомірність позовних вимог. Вказує, що у зв`язку з частковим відшкодуванням шкоди шляхом повернення автомобіля у пошкодженому стані, розмір заподіяної шкоди зменшується до 226 596,38 грн (а.с. 22-31 том 2).

28 листопада 2024 року позивачем до суду апеляційної інстанції подано заяву про відмову від частини позовних вимог, відповідно до якої ОСОБА_1 відмовляється від позовної вимоги про стягнення з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного казначейства України на користь позивача 797 098,92 грн матеріальної шкоди, спричиненої незаконним заволодінням автомобіля (а.с. 95-96 том 2).

Короткий зміст заперечень проти вимог і доводів апеляційної скарги

У відзиві на апеляційну скаргу, поданому Департаментом патрульної поліції, Відповідач 2 просить апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення. Заперечуючи проти доводів апеляційної скарги, вказує, що порядок тимчасового затримання працівниками уповноважених підрозділів Національної поліції транспортних засобів та їх зберігання встановлюється Кабінетом Міністрів України. Наголошує, що працівником поліції у повному обсязі був дотриманий Порядок тимчасового затримання працівниками уповноважених підрозділів Національної поліції транспортних засобів та їх зберігання, затверджений постановою КМУ від 17 грудня 2008 року № 1102. Наголошує, що будь-яких порушень законодавства при здійсненні поліцейськими тимчасового затримання належного позивачу автомобіля не встановлено. Також зазначає, що у провадженні про адміністративне правопорушення судом не встановлено порушення порядку процедури огляду особи на стан алкогольного сп`яніння. Вважає, що висновок позивача про визнання командиром військової частини того, що автомобіль знаходився у них неправомірно є необґрунтованим та таким, що не базується на будь-яких доказах. Поряд з цим, звертає увагу, що клопотання про залучення військової частини НОМЕР_1 у якості співвідповідача у справі позивачем до суду першої інстанції не заявлялося (а.с. 51-54 том 2).

Крім того, Відповідачем 2 до суду апеляційної інстанції подано додаткові пояснення у справі (а.с. 111-113 том 2).

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу Відповідач 1 вказує на те, що позивачем в апеляційній скарзі не спростовано висновки суду першої інстанції, не вказано у чому полягає незаконність та (або) необґрунтованість оскаржуваного рішення. Вважає безпідставними твердження скаржника про те, що наказ командира військової частини щодо відчуження майна є нікчемним, а дії працівників поліції протизаконними. На переконання Відповідача 1, суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов обґрунтованого висновку про відмоу у задоволенні позову з підстав неналежного складу відповідачів у спорі. Зазначає про недоречність посилань скаржника на ч. 2 ст. 15 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», оскільки Кіровоградська обласна державна (військова) адміністрація здійснює заходи правового режиму воєнного стану в межах, передбачених ст. 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» та Законом України «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану» (а.с. 58-59 том 2).

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 05 липня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 07 травня 2024 року залишено без руху; запропоновано скаржнику у встановлений судом строк усунути недоліки апеляційної скарги.

Згідно з ухвалою апеляційного суду від 21 серпня 2024 року відкрито апеляційне провадження; встановлено строк для подання учасниками справи відзивів на апеляційну скаргу.

21 серпня 2024року закінчено підготовчі дії; справу призначено до розгляду у суді апеляційної інстанції на 15 жовтня 2024 року, про що постановлено відповідну ухвалу.

У судових засіданнях 15 жовтня 2024 року та 28 листопада 2024 року апеляційним судом оголошувались перерви до 28 листопада 2024 року та 28 січня 2025 року відповідно.

Ухвалою апеляційного суду від 28 січня 2025 року задоволено заяву представника позивача та залучено військову частину НОМЕР_1 до участі у справі № 405/282/23 в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

Апеляційний розгляд справи призначено судом на 18 березня 2025 року.

У судовому засіданні 18 березня 2025 року представник скаржника підтримав доводи апеляційної скарги з урахуванням заяви про відмову від частини позовних вимог, просив її задовольнити у частині вимог про стягнення моральної шкоди. Представник Відповідача 2 та третьої особи проти доводів апеляційної скарги заперечили, просили залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін.

Колегія суддів постановила судове рішення у справі проголосити 31 березня 2025 року о 12 год. 00 хв., про що у відповідності до вимог процесуального закону повідомлено учасників справи (а.с. 151-157 том 2).

Дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, за наступного.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

28 версня 2019 року ОСОБА_1 придбав у кредит автомобіль Haval Н2, номерний знак НОМЕР_2 , 2019 року випуску, колір сірий, що підтверджується відповідними договорами купівлі-продажу № КИ-0001951 від 28 вересня 2019 року, кредитним договором № 27206/2019 від 04 жовтня 2019 року, укладенм з АТ «Кредобанк», договором застави даного автомобіля від 04 жовтня 2019 року, укладеного з АТ «Кредобанк» та копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (а.с. 15-17, 17-26, 26-28, 63 том 1).

23 березня 2022 року поліцейським УПП в Кіровоградській області ДПП складено протокол про адміністративне правопорушення серії ААБ № 056009 за ч. 1 ст. 130 КУпАП, згідно з яким 23 березня 2022 року о 17 год. 15 хв. в м. Кропивницькому по вул. Криничувата, 17, водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом Haval Н2, державний номерний знак НОМЕР_2 , в стані алкогольного сп`яніння, огляд якого проводився відповідно до встановленого законодавством порядку в КНП «Кіровоградський обласний наркологічний диспансер Кіровоградської обласної ради» та підтверджується висновком № 100 від 23 березня 2022 року. Від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння із застосуванням спеціального технічного засобу «Drager Alcotest» на місці зупинки ОСОБА_1 відмовився. Від керування транспортним засобом відсторонений (а.с. 129 том 1).

23 березня 2022 року о 18:00 год. поліцейський взводу № 2 роти № 2 батальйону УПП в Кіровоградській області Геращенко М. М. у присутності двох свідків склав акт огляду та тимчасового затримання транспортного засобу Haval Н2, номерний знак НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_1 . Відповідно до цього акту поліцейський здійснив огляд та тимчасове затримання даного транспортного засобу та його доставлення на спеціальний майданчик УПП в Кіровоградській області, що розташований в м. Кропивницький, вул. Бутусова, 22Б, у зв`язку зі складенням протоколу про адміністративне правопорушення за ст. 130 КУпАП (а.с. 127 том 1).

27 березня 2022 року наказом командира в/ч НОМЕР_1 № 42 (з основної діяльності) «Про відчуження майна в умовах воєнного стану» здійснено примусове відчуження автомобіля Haval Н2, номерний знак НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_1 для потреб держави в умовах воєнного стану. Зазначено, що проведення примусового відчуження слід здійснити за актом про примусове відчуження майна. Організацію проведення відчуження та передачі вказаного майна покладено на начальника автомобільної служби ОСОБА_2 . Даний наказ погоджено начальником Кіровоградської обласної військової адміністрації Андрієм Райковичем (а.с. 124-125 том 1).

30 березня 2022 року згідно з наказом командира в/ч НОМЕР_1 військовослужбовець ЗС України Тодоров С.Т. отримав від працівників УПП в Кіровоградській області транспортний засіб Haval Н2, номерний знак НОМЕР_2 , про що склав відповідну розписку (а.с. 126 том 1).

Постановою Ленінського районного суду м.Кіровограда від 06 вересня 2022 року в справі №405/1294/22 у про адміністративне правопорушення про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 130 КУпАП (протокол про адміністративне правопорушення серії ААБ № 056009 від 23 березня 2022 року) закрито на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення, у зв`язку з відсутністю в його діях складу вказаного адміністративного правопорушення (а.с. 7-10 том 1).

Як вбачається з листа Центру забезпечення ГУНП в Кіровоградській області від 14 грудня 2022 року № 2146/38/01-2022, транспортний засіб Haval Н2, номерний знак НОМЕР_2 до спеціального майданчику Центру, що розташований за адресою: м. Кропивницький, просп. Інженерів, 1 згідно журналу прийому та видачі транспортних засобів у 2022 році не передавався (а.с. 13 том 1).

У відповіді Управління патрульної поліції в Кіровоградській області Департаменту патрудбної поліції від 23 грудня 2022 року № С-375/41/34/01-2022 на звернення позивача про повернення йому автомобіля Haval Н2, зазначено, що наказом командира в/ч НОМЕР_1 від 27 березня 2022 року № 42 за погодженням начальника Кіровоградської ОВА здійснено примусове відчуження даного автомобіля для потреб держави в умовах воєнного стану. Тому, повернення даного автомобіля не входить до повноваження патрульної поліції (а.с. 11 том 1).

Як вбачається з відповіді Кіровоградської ОВА від 08 грудня 2022 року № С-584/618/0.7 на звернення ОСОБА_1 про повернення йому автомобіля Haval Н2, станом на 08 грудня 2022 року ОВА не погоджувалося примусове відчуження транспортного засобу Haval Н2, номерний знак НОМЕР_2 , а тому відсутня інформація про його місце перебування (а.с. 12 том 1).

Відповідно до довідки АТ «Кредобанк» від 22 вересня 2023 року № 234-22791/23, за Кредитним договором № 27206/2019 від 04 жовтня 2019 року, укладеним між ОСОБА_1 та АТ «Кредобанк», за період з 04 жовтн 2019 року по 18 вересня 2023 року було сплачено загалом 173 706,29 грн основоного боргу та 147403,71 грн відсотків (а.с. 203-204 том 1).

На звернення Управління патрульної поліції в Кіроовградській області щодо надання інформації про автомобіль Haval Н2, номерний знак НОМЕР_2 , листом від 20 грудня 2024 року командир військової частини НОМЕР_1 повідомив, що у березні 2022 року від Кіровоградської ОВА була отримана інформація про наявність вилучених органами Національної поліції транспортних засобів, які можуть бути передані військовій частині. З метою примусового відчуження транспортного засобу Haval Н2, номерний знак НОМЕР_2 , у відповідності до Закону 4765-VI за погодженням начальника Кіровоградської ОВА командиром військової частини (з основної діяльності) видано наказ від 27 березня 2022 року № 42. У подальшому, транспортний засіб був фактично отриманий уповноваженою особою військової частини від представників Управління патрульної поліції у Кіровоградській області, про що була складена відповідна розписка. У зв`язку з неможливістю проведення оцінки вартості транспортного засобу, командуванням військової частини акт про примусове відчуження не складався, автомобіль на облік не ставився та в подальшому було прийнято рішення про повернення даного транспортного засобу його власнику. Кіровоградська ОВА та Управління патрульної поліції Кіровоградської області в свою чергу відмовилось приймати транспортний засіб, а за відсутності даних про місце перебування власника, він зберігався на території військової частини під охороною, що виключало його втрату і пошкодження. Протягом 2022-2023 років звернень до військової частини від власників транспортного засобу Haval Н2, номерний знак НОМЕР_2 , щодо його повернення не надходило. У червні 2024 року до військової частини особисто звернувся громадянин ОСОБА_1 із проханням повернути належний йому транспортний засіб. Оскільки транспортний засіб на обліку військової частини не перебував, то 07 червня 2024 року його в належному та справному стані повернуто власнику, що підтверджується розпискою громадянина ОСОБА_1 від щ07 червня 2024 року про отримання транспортного засобу. Будь-яких претензій до командування військової частини громадянином ОСОБА_1 висунуто не було (а.с. 121-123 том 2).

Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

У ході апеляційного розгляду справи скаржник відмовився від позовної вимоги про стягнення матеріальної шкоди, зазначивши, що ним подано позов до місцевого суду про відшкодування Військовою частиною НОМЕР_1 завданої позивачу матеріальної шкоди. Натомість, позовні вимоги про відшкодування Департаментом патрульної поліції завданої позивачу моральної шкоди підтримав у повному обсязі.

Вирішуючи спір в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів керувалась наступним.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Оскаржуване судове рішення вказаним вимогам процесуального закону відповідає не у повній мірі.

Звертаючись до суду із позовом у даній справі у частині вимог про відшкодування моральної шкоди, позивач просив стягнути на його користь моральну шкоду за незаконний обшук, затримання і притягнення до адміністративної відповідальності у сумі 50000,00 грн та моральну шкоду за незаконне вилучення і конфіскацію належного йому автомобіля у сумі 50000,00 грн.

Однією з підстав пред`явленого позову позивач вказував норми Закону України № 266/94, що колегія суддів вважає помилковим.

Так, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 22 січня 2025 року у справі № 335/6977/22 вказала, зокрема, наступне: «Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органами державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України та деталізовані у Законі № 266/94-ВР. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у виді арешту чи виправних робіт.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

За відсутності підстав для застосування ч. 1 ст. 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто з огляду на загальні правила про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст.ст. 1173, 1174 цього Кодексу).

Статтею 1 Закону № 266/94-ВР передбачено, що відповідно до правил цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок:

1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян;

2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу;

3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства.

Згідно зі ст. 2 Закону № 266/94-ВР право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках:

1) постановлення виправдувального вироку суду;

1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів;

2) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати;

4) закриття справи про адміністративне правопорушення.

Системне тлумачення зазначених норм свідчить про те, що особа має право на відшкодування моральної шкоди на підставі Закону № 266/94-ВР та ст. 1176 ЦК України лише за існування таких умов: шкода завдана особі визначеними у згаданих вище нормах державними органами (органами, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність; органами досудового розслідування; прокуратурою; судом); шкода завдана особі переліком рішень, дій чи бездіяльності посадових чи службових осіб таких органів.

Відповідно до ч. 3 ст. 13 Закону України «Про Національну поліцію» у складі поліції функціонують: кримінальна поліція, патрульна поліція, органи досудового розслідування, поліція охорони, спеціальна поліція, поліція особливого призначення, інші підрозділи, діяльність яких спрямована на виконання завдань поліції або на забезпечення її функціонування, рішення про створення яких приймається керівником поліції за погодженням з Міністром внутрішніх справ.

Згідно з абз. 2 ч. 2 ст. 5 Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність» оперативно-розшукова діяльність здійснюється оперативними підрозділами Національної поліції - підрозділами кримінальної та спеціальної поліції.

Відповідно до розділу 2 Положення про патрульну службу МВС, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 02 липня 2015 року № 796, основними завданнями патрульної служби є: забезпечення публічного порядку і громадської безпеки; забезпечення безпеки осіб, захисту їх прав, свобод та законних інтересів; створення стану захищеності життєво важливих інтересів суспільства, сконцентрованих у його матеріальних і духовних цінностях, нормальних умов життєдіяльності людини, діяльності підприємств, установ, організацій; запобігання кримінальним, адміністративним правопорушенням; попередження, виявлення та припинення кримінальних та адміністративних правопорушень, випадків насильства у сім`ї, а також виявлення причин і умов, що сприяють їх учиненню; взаємодія із суспільством: реалізація підходу «міліція та громада», що полягає у співпраці та взаємодії із населенням, громадськими організаціями, іншими підрозділами органів внутрішніх справ, органами публічної влади, з метою запобігання правопорушенням, забезпечення безпеки, зниження рівня злочинності, а також установлення довірливих відносин між міліцією та населенням; забезпечення безпеки дорожнього руху; організація контролю за додержанням законів, інших нормативно-правових актів з питань безпеки дорожнього руху.

З урахуванням наведених правових норм Велика Палата Верховного Суду виснувала, що поліцейський, який складає протокол про адміністративне правопорушення, не є суб`єктом, який здійснює оперативно-розшукову діяльність чи проводить досудове розслідування, тому до таких правовідносин не застосовуються приписи ст. 1176 ЦК України та Закону № 266/94-ВР.

У підсумку Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що у разі закриття справи про адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачене ст. 124 КУпАП, через відсутність події і складу адміністративного правопорушення відшкодування шкоди особі, відносно якої складено протокол про адміністративне правопорушення, здійснюється на загальних підставах, передбачених ст. 1174 ЦК України, а положення ст. 1176 ЦК України та Закону № 266/94-ВР не є застосовними».

Беручи до уваги вказаний правовий висновок Великої палати Верховного Суду у контексті справи, що переглядається, колегія суддів вважає, що вимогу позивача про відшкодування моральної шкоди слід розглядати, виходячи із загальних підстав, визначених ЦК України.

Так, стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені ст. 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (ч. 1 ст. 1173 ЦК України).

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (ч. 1 ст. 1174 ЦК України).

Наведеними правовими нормами передбачено, що для покладення відповідальності за дії посадових осіб та органів державної влади чи місцевого самоврядування наявність їх вини не є обов`язковою. Проте цими приписами встановлена обов`язковість інших трьох елементів складу цивільного правопорушення, встановлення яких є необхідним для покладення відповідальності за завдану шкоду на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування, про що Велика Палата Верховного Суду деталізує далі.

Усталеним у доктрині цивільного права та національній судові практиці є підхід, за якого для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади (тут і далі - йдеться також й про органи місцевого самоврядування, про що не зазначається з огляду на обставини цієї справи) у виді відшкодування шкоди має бути встановлено наявність одночасно трьох умов: неправомірність (протиправність) дії посадових або службових осіб державного органу; шкода; причинно-наслідковий зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Тягар доведення наявності цих умов покладається на позивача, який звертається з позовом про відшкодування шкоди на підставі ст.ст. 1173, 1174 ЦК України (див. близькі за змістом висновки у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 березня 2023 року у справі № 925/556/21).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 вказано, що, застосовуючи ст.ст. 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Отже, для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади у виді відшкодування шкоди обов`язковою є сукупність трьох умов: дії органу (посадових або службових осіб) повинні мати протиправний характер, шкода та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Вина посадових осіб органів державної влади не є обов`язковою. Тягар доведення наявності зазначених трьох умов покладається на позивача, який звернувся до суду з позовом про відшкодування шкоди.

У разі відсутності хоча б одного із цих елементів відповідальність у вигляді відшкодування збитків не настає.

Протиправною вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи (така поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці - діях або бездіяльності).

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц).

Третім обов`язковим елементом для покладення на державу відповідальності за відшкодування особі шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, - є причинно-наслідковий зв`язок між протиправними (неправомірними) діями (бездіяльністю) і заподіяною шкодою.

Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами. Водночас причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди (див. висновки Верховного Суду, сформульовані у постанові від 20 січня 2021 року в справі № 197/1330/14-ц).

Верховний Суд у постановах від 20 березня 2019 року у справі № 918/203/18 та від 28 жовтня 2020 року у справі № 904/3667/19 зробив висновок про те, що у справах про відшкодування шкоди доведення обґрунтованості вимог покладається на позивача, який має надати суду докази наявності шкоди, протиправності поведінки того, хто завдав шкоду, а також причинно-наслідкового зв`язку такої поведінки із завданою шкодою.

Як зазначалось, у даному випадку позивач доводить наявність підстав для стягнення моральної шкоди у розмірі 50 000,00 грн посиланням, зокрема, на обставини вчинення Відповідачем 2 протиправної поведінки, що полягала у незаконному вилученні і конфіскації належного йому автомобіля.

Разом з тим, судами встановлено та підтверджується належними доказами у справі, що належний позивачу автомобіль патрульною поліцією не вилучався та не конфісковувався. Натомість, працівниками патрульної поліції було здійснено тимчасове затримання належного позивачу транспортного засобу на підставі п. 2 Порядку тимчасового затримання працівниками уповноважених підрозділів Національної поліції транспортних засобів та їх зберігання, затвердженого постановою КМУ від 17 грудня 2008 року № 1102.

Зазначені фактичні обставини позивачем не спростовані.

Крім того, фактичні обставини справи свідчать про те, що примусове відчуження автомобіля Haval Н2, номерний знак НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_1 було здійснене для потреб держави в умовах воєнного стану на підставі наказу командира в/ч НОМЕР_1 (з основної діяльності) «Про відчуження майна в умовах воєнного стану» від 27 березня 2022 року № 42.

Як убачається з листа командира військової частини НОМЕР_1 від 20 грудня 2024 року, належний позивачу автомобіль перебував на території військової частини до його фактичного повернення ОСОБА_1 .

Таким чином, на переконання колегії суддів у частині вимоги про відшкодування шкоди за незаконне вилучення і конфіскацію транспортного засобу позивачем не надано до суду належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів як протиправності поведінки Департаменту патрульної поліції, так і наявності причинного між протиправною поведінкою і спричиненою шкодою.

Викладене виключає задоволення вимог позову у відповідній частині та свідчить про обґрунтованість висновку суду першої інстанції про неналежний суб`єктний склад відповідачів у справі стосовно зазначеної вимоги.

Щодо вимоги позивача про грошове відшкодування Відповідачем 2 моральної шкоди у сумі 50 000,00 грн за незаконний обшук, затримання і притягнення до адміністративної відповідальності, колегія суддів зазначає наступне.

Як вже наголошувалось апеляційним судом, протиправність дій чи бездіяльності посадової особи або органу є одним з обов`язкових елементів, встановлення якого створює сукупність підстав для виникнення обов`язку з відшкодування шкоди, завданої рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, оскільки за змістом ст.ст. 1173, 1174 ЦК України підлягає відшкодуванню шкода, завдана не будь-якими, а саме незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади чи його посадової особи.

Під протиправністю потрібно розуміти безпосередню суперечність (невідповідність) рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта.

Відповідно до висновків, сформульованих Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13 березня 2019 року у справі № 712/7385/17, апеляційний суд окремо зазначає, що процесуальні дії суб`єкта владних повноважень, які полягають у фіксації адміністративного правопорушення, можуть бути оцінені на предмет відповідності закону чи іншому нормативному акту судом під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, оскільки оцінка таких дій без аналізу матеріалів про притягнення особи до адміністративної відповідальності сукупно з іншими доказами є неможливою.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

Згідно зі ст. 252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Суд під час розгляду справи про адміністративне правопорушення встановлює, зокрема, чи відповідає протокол вимогам закону, чи його складено відповідно до ст. 256 КУпАП, чи достатньо матеріалів та доказів для притягнення особи до адміністративної відповідальності тощо.

За результатами розгляду справи про адміністративне правопорушення, якщо за наявними у матеріалах справи доказами, зокрема протоколом про адміністративне правопорушення, схемою місця ДТП, показаннями технічних приладів, засобів фото- та/або відеоспостереження, висновком експертизи тощо, не підтверджено події чи складу адміністративного правопорушення, компетентний орган приймає рішення про закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення. Під час розгляду справи про адміністративне правопорушення суд оцінює правомірність складання протоколу про адміністративне правопорушення, зокрема, чи складено його відповідно до ст. 256 КУпАП уповноваженою на те особою та чи діяв патрульний поліцейський під час оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення відповідно до закону в межах покладених на нього функцій та завдань, про що зазначає у своїй постанові.

Отже, відповідність протоколу про адміністративне правопорушення (за формою чи змістом) вимогам закону, складення його уповноваженою особою, а також правомірність інших дій (бездіяльності) працівників патрульної поліції під час оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення може бути встановлено судом у справі про адміністративне правопорушення (близький за змістом висновок сформульовано у постанові Верховного Суду від 10 травня 2018 року у справі № 760/9462/16).

Відсутність у судовому рішенні, ухваленому за результатами розгляду справи про адміністративне правопорушення, висновків суду про невідповідність (суперечність) дій працівників патрульної поліції вимогам закону при складанні протоколу про адміністративне правопорушення не перешкоджає зверненню особи до суду з вимогами про відшкодування шкоди за очевидно протиправні чи навіть свавільні дії поліцейських.

У справах про відшкодування шкоди, завданої рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, його посадових осіб, позивач може доводити наявність очевидних ознак протиправності чи свавільності дій цих суб`єктів, які спричинили порушення прав, свобод або інтересів позивача.

Вирішуючи спір у справі про відшкодування моральної шкоди,завданої незаконним притягненням до адміністративної відповідальності, суд загальної юрисдикції може встановити наявність у діях працівників патрульної поліції під час складення протоколу про адміністративне правопорушення ознак очевидної протиправності. Отже, очевидний характер протиправності дій (бездіяльності, рішень) працівників патрульної поліції під час складання протоколу про адміністративне правопорушення може бути встановлений судом загальної юрисдикції, зокрема й тоді, коли такі дії (бездіяльність, рішення) явно суперечать вимогам закону та порушують права, свободи або інтереси осіб, які звернулися до суду.

У наведеній категорії справ суд, з огляду на підстави позову, при вирішенні питання про те, чи мали дії або бездіяльність органів влади, їх посадових осіб, які становили втручання в право особи, ознаки свавільності, повинен оцінювати: чи були передбачені законом підстави (умови) для відповідних дій працівників поліції (у контексті цієї справи), чи були вони виправданими (необхідними) та пропорційними до конкретних обставин.

Втручання не буде свавільним, якщо: воно відбулося згідно із законом; воно переслідує легітимну мету і є пропорційним до цієї мети; воно є необхідним у демократичному суспільстві.

Підсумовуючи наведене слід дійти висновку, що у разі відповідності протоколу про адміністративне правопорушення вимогам закону та вчинення працівниками патрульної поліції під час складання протоколу усіх дій згідно із законом та в межах їхніх повноважень та за відсутності ознак свавільності таких дій, закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення за відсутністю складу правопорушення не є фактом, який сам по собі підтверджує протиправність дій патрульних поліцейських щодо складання такого протоколу.

При невстановленні під час розгляду справи про адміністративне правопорушення невідповідності дій (бездіяльності) працівників патрульної поліції щодо складання протоколу, які мали наслідком закриття справи про адміністративне правопорушення, дії патрульного поліцейського щодо складення протоколу про адміністративне правопорушення у разі подальшого закриття справи у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення можуть бути підставою для відшкодування шкоди державою лише у тому випадку, якщо закриття справи у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення відбулося через очевидну невідповідність протоколу вимогам закону або внаслідок інших протиправних дій працівників патрульної поліції під час оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення, або які мають ознаки свавільності.

У справі, що переглядається судами встановлено, що постановою Ленінського районного суду м. Кіровограда від 06 вересня 2022 року у справі № 405/1294/22 провадження у справі про адміністративне правопорушення про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч.1 ст.130 КУпАП (протокол про адміністративне правопорушення серії ААБ № 056009 від 23 березня 2022 року) закрито на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю в його діях складу вказаного адміністративного правопорушення.

У згаданій постанові у справі про адміністративне правопорушення місцевим судом зазначено, що із досліджених судом доказів, долучених до матеріалів справи про адміністративне правопорушення, зокрема, відеозаписів, які містяться на цифровому носії інформації - диску DVD-R, який переглянутий в судовому засіданні вбачається, що відеозапис починається з того, що до особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 працівниками поліції застосовуються кайданки та працівники поліції, не повідомляючи ОСОБА_1 , які саме ознаки алкогольного сп`яніння були виявлені у останнього та не пропонуючи йому пройти огляд на визначення стану алкогольного сп`яніння на місці, - доставляють останнього в кайданках до КНП «Кіровоградський обласний наркологічний диспансер Кіровоградської обласної ради», при цьому, перебуваючи в салоні автомобіля патрульної поліції ОСОБА_1 вказує на те, що він не заперечує, що перебуває в стані алкогольного сп`яніння, однак зазначає про те, що він не керував автомобілем. При цьому, з перегляду вказаного відеозапису встановлено відсутність зафіксованого руху транспортного засобу марки «HAVAL H2», державний номерний знак НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_1 , а також відсутність будь-яких інших ознак, на підставі яких можна було об`єктивно та беззаперечно встановити, що вказаний автомобіль рухався. При цьому, ОСОБА_1 заперечує факт керуванням ним транспортним засобом. Інших джерел доказів на підтвердження факту керування ОСОБА_1 транспортним засобом станом на 23 березня 2022 року о 17 год. 15 хв. в м. Кропивницькому по вул. Криничувата, 17, які б відповідали вимогам ч. 1 ст. 251 КУпАП, посадовою особою, яка склала протокол про адміністративне правопорушення, суду не надано.

Судом зазначено, що відповідно до положень ч. 5 ст. 266 КУпАП огляд особи на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують її увагу та швидкість реакції, проведений з порушенням вимог цієї статті, вважається недійсним.

З перегляду відеозапису вбачається, що працівниками поліції не пропонувалось ОСОБА_1 пройти огляд на визначення стану алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів, та крім того, з відеозапису вбачається, що працівниками поліції було самостійно прийнято рішення про доставлення ОСОБА_1 в кайданках до медичного закладу з метою проходження медичного огляду на визначення стану сп`яніння. З огляду на викладене, враховуючи відсутність належних доказів на підтвердження керування ОСОБА_1 транспортним засобом - автомобілем «HAVAL H2», державний номерний знак НОМЕР_2 , у зазначені у протоколі про адміністративне правопорушення час та місці, суд констатував необґрунтованість вимоги поліцейського про проходження ОСОБА_1 огляду на стан алкогольного сп`яніння.

Таким чином, затримання позивача працівниками патрульної поліції та доставлення його в кайданках до медичного закладу не відповідало вимогам закону та мало ознаки свавільності дій працівників патрульної поліції, що свідчить про наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою Відповідача 2 та спричиненою позивачу шкодою.

Поряд з тим, факту здійснення працівниками патрульної поліції незаконного обшуку позивача належними у справі доказами не підтверджено.

Крім того, у постанові від 21 жовтня 2020 року у справі № 312/262/18 Верховний Суд зазначив, що складання протоколу про адміністративне правопорушення не є притягненням особи до адміністративної відповідальності, оскільки відповідно до ст.ст. 283, 284 КУпАП це може бути вирішено винятково судом.

Тому доводи позивача про те, що йому завдано морально шкоду, зокрема, притягненням до адміністративної відповідальності, є необґрунтованими та не заслуговують на увагу.

Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (ч. 2 ст. 23 ЦК України).

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (ч. 3 ст. 23 ЦК України).

Під час розгляду справ про відшкодування моральної шкоди суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та на яких міркуваннях він у цьому базується, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, потрібні для відновлення попереднього стану. Водночас суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Наявність заподіяння моральної шкоди повинен довести позивач.

Порушення прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей, зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (рішення від 20 жовтня 2011 року у справі «Рисовський проти України» (Rysovskyy v. Ukraine).

Отже, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у виді погіршення здоров`я, можуть підтверджувати завдання моральної шкоди.

З огляду на загальні засади доказування у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і яким є розмір її відшкодування.

Вирішувати такі спори потрібно з урахуванням того, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (статті 3, 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

За викладеного, з урахуванням конкретних фактичних обставин цієї справи, засад розумності, виваженості та справедливості, апеляційний суд дійшов висновку, що вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди за факт незаконного затримання у сумі 50 000,00 грн є завищеними та необгрунтолваними, у зв`язку з чим достатньою і справедливою сатисфакцією колегія суддів вважає відшкодування Відповідачем 2 моральної шкоди у розмірі 25000,00 грн.

Отже, позовну вимогу про відшкодування моральної шкоди необхідно задовольнити частково.

Таким чином, оскаржуване рішення суду першої інстанції у частині, що переглядається апеляційним судом, не відповідає критеріям законності та обґрунтованості, а тому підлягає скасуванню.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

За ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що маютьзначення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

У зв`язку з тим, що висновки суду першої інстанції щодо вимоги про стягнення моральної шкоди не у повній мірі відповідають фактичним обставинам справи та вимогам закону, оскаржуване рішення суду першої інстанції не відповідає критеріям законності, обґрунтованості та справедливості, а тому підлягає скасуванню у відповідній частині з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд,-

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 07 травня 2024 року у частині вимоги про відшкодування моральної шкоди скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позовну вимогу ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування моральної шкоди грошові кошти у розмірі 25 000,00 грн.

У задоволенні решти позовних вимог у відповідній частині відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Л. М. Дьомич

Судді О. Л. Дуковський

О. А. Письменний