Справа № 180/2850/24
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2025 р. м.Марганець

Марганецький міський суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Хомченко С.І.,

при секретарі Меншиковій А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Марганець, цивільну справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами за позовною заявою ОСОБА_1 , представник позивача ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача ОСОБА_2 , який дії в інтересах ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної шкоди. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що позивач є власником собаки породи Той пудель, дата народження ІНФОРМАЦІЯ_1 , кличка ВАЯНА ДОРАГГУ КАРА. У зв`язку з тимчасовим виїздом за кордон ОСОБА_1 попросила своїх знайомих ОСОБА_4 та ОСОБА_5 доглядати за собакою. 08.07.2023 року сім`я ОСОБА_6 повідомили ОСОБА_1 , що 07.07.2023 року приблизно о 21-50 годині коли вони вигулювали її собаку в цей час з подвір`я домоволодіння АДРЕСА_1 вибігла собака ОСОБА_7 породи «Кане-корсо» напала на подружжя ОСОБА_6 , покусала їх та собаку позивача. В наслідок травм, які заподіяла собака ОСОБА_7 , собака ОСОБА_1 загинула. Відповідно до протоколу розтину трупа собаки від 12.07.2023 року, який проводив головний лікар ветеринарної клініки «ДОБРА ЛАСКА» міста Нікополь, ОСОБА_8 причина, яка викликала падіж тварини «причиною паталогїї стала травма нанесена іншою собакою», що підтверджується протоколом розтину трупа собаки. По факту нападу та загибелі собаки ОСОБА_1 звернулася до відділення поліції у місті Марганці. Заява була розглянута, позивач отримали відповідь з роз`ясненням їй права звернутися до суду за захистом своїх прав та інтересів. 18.03.2024 року рішенням Марганецького міського суду стягнуто з ОСОБА_7 на користь позивача матеріальну шкоду в розмірі 100 000 грн., моральну шкоду в розмірі 1000 грн. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 25.09.2024 року рішення Марганецького міського суду в частині стягнення матеріальної шкоди скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні цих вимог. Постановою Кабінету Міністрів України № 1164 від 10.11.2021 року затверджено перелік небезпечних порід собак, відповідно до якого собаки породи «Кане-корсо» віднесені до небезпечних порід собак. Загибеллю собаки ОСОБА_1 заподіяна материальна шкода на суму 100 000 грн. Собака породи «Той пудель» дата народження ІНФОРМАЦІЯ_1 , кличка ВАЯНА ДОРАГГУ КАРА, яка належить ОСОБА_1 мала племінну цінність, оскільки мала повний родовід, занесена в Племінну Книгу України, як і її предки, які є чемпіонами різних країн і Інтернаціональними чемпіонами, ринкова ціна собаки породи Той пудель становить 100 000 грн. - 120 000 грн., що підтверджується довідкою кінологічної спілки України. Позивач оцінює свою собаку у 100 000 грн. Просить суд стягнути з відповідача на користь позивача майнову шкоду в розмірі 100 000 грн. та витрати по справі, які складаються з судового збору в розмірі 1211,20 грн..

Відповідач відзив на позовну заяву у встановлений судом строк не надав.

На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи приходить до наступного.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником собаки породи Той пудель, дата народження ІНФОРМАЦІЯ_1 , кличка ВАЯНА ДОРАГГУ КАРА, це підтверджується сертифікатом родоводу Української кінологічної спілки.

У зв`язку з тимчасовим виїздом за кордон ОСОБА_1 , догляд за собакою здійснювали її знайомі ОСОБА_9 та ОСОБА_5 .

08.07.2023 року сім`я ОСОБА_6 повідомили ОСОБА_10 , що 07.07.2023 року приблизно о 21-50 годині коли вони вигулювали її собаку в цей час з подвір`я домоволодіння АДРЕСА_1 вибігла собака ОСОБА_7 породи «Кане-корсо», напала на подружжя ОСОБА_6 та покусала їх та собаку позивача.

В наслідок травм, які заподіяла собака ОСОБА_7 , собака ОСОБА_1 загинула.

Частиною 1 ст. 15 Цивільного кодексу (далі ЦК) України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу (далі ЦПК) України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Положеннями ч. 1, 2 ст.11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Статтею 58 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 3ст. 10, ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім наявності підстав звільнення від доказування. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказуванняне може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно розяснень, які викладені в п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» № 6 від 27.03.1992 року, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

Відповідно до роз`яснень, викладених в п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», обов`язковому з`ясуванню при вирішенні справ про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діяннями її заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст.1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до ст. 180 ЦК України, тварини є особливим обєктом цивільних прав; на них поширюється правовий режим речі, крім випадків, встановлених законом. Правила поводження з тваринами встановлюються законом.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про захист тварин від жорстокого поводження» особа, яка супроводжує тварину, зобов`язана забезпечити безпеку оточуючих, а також майна від заподіяння шкоди супроводжуваною домашньою твариною. Дозволяється утримувати домашніх тварин у вільному вигулі на ізольованій, добре огородженій території. Фізичні особи, які утримують домашніх тварин, зобов`язані не допускати порушень прав і законних інтересів інших фізичних осіб та не створювати загрози безпеці людей, а також інших тварин.

Відповідно до ст. 12 Закону, шкода, заподіяна особі або майну фізичної особи, а також шкода, заподіяна майну юридичної особи твариною, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її утримує.

З матеріалів справи вбачається, що постановою Дніпровського апеляційного суду від 25.09.2024 року рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 18.03.2024 року в частині стягнення з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_1 матеріальної шкоди у розмірі 100 000 грн. скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог, залишено без змін рішення про стягнення з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_1 моральної шкоди в розмірі 1000 грн.

Судовим рішенням встановлено, що власником собаки породи «Кане-корсо» є ОСОБА_7 , і саме внаслідок дій ОСОБА_7 його собака вибягла і покусала собаку позивачки.

Також судом встановлено, що власником собаки породи «Кане-корсо» є ОСОБА_7 , в діях якого вбачаються ознаки адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 154 КУпАП, але у зв`язку з тим, що відповідно до ч.1 ст. 221 КУпАП не визначено суб`єкта уповноваженого на розгляд адміністративного матеріалу, протокол відносно ОСОБА_7 не складався.

Відповідно до частини четвертої, шостої статті 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиційні факти - це факти, встановлені судовими рішеннями, що набрали законної сили і не підлягають доведенню в іншій справі. В силу положень наведених вище норм обставина щодо заподіяння шкоди з вини відповідача ОСОБА_7 є преюдиційною та не підлягає доказуванню.

Факт заподіяння шкоди з боку відповідача ОСОБА_3 не підтверджується матеріалами справи.

Таким чином, наведені обставини виключають цивільно-правову відповідальність відповідача ОСОБА_3 за ч. 1 ст. 1166 Цивільного кодексу України щодо відшкодування позивачу матеріальної шкоди.

Суд не вбачає ані в діях, ані в бездіяльності відповідача ОСОБА_3 причинного зв`язку із заподіяною шкодою, а тому позовні вимоги з підстав, передбачених ст. 1187 Цивільного кодексу України задоволені бути не можуть. Відтак, відсутні підстави для задоволення позовних вимог до відповідача ОСОБА_3 ..

За змістом ч.ч.1, 2, 3 ст. 12, ч.ч. 1, 2 ст.13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та їх обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до приписів ст.12 Цивільного процесуального кодексу України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтями 77, 78 ЦПК України визначено поняття належності та допустимості доказів.

Відповідно до правил статті 78 ЦПК про допустимість доказів обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть бути підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтями 81, 82 ЦПК України встановлені правила звільнення сторони від доказування та розподілу обов`язків по доказуванню між сторонами.

За загальним правилом, встановленим ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, установлених ст. 82 ЦПК України.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів.

Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

На підставі вищевикладено суд вважає, що позов не обґрунтований та задоволенню не підлягає.

Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України, враховуючи результати розгляду справи, витрати зі сплату судового збору покладаються на позивача.

Керуючись: ст.ст. 23,180,317,319, 1166,1187 ЦК України, ст. ст.4,7,10-13, 76-83,141, 263-268 ЦПК України , суд, -

УХВАЛИВ:

В позові ОСОБА_1 представник позивача ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної шкоди - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду Дніпропетровської області шляхом подачі апеляційної скарги через Марганецький міський суд Дніпропетровської області в 30-денний строк з дня проголошення рішення.

Суддя: С. І. Хомченко