ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 квітня 2025 року м. Чернівці Справа № 724/1331/24

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Лисака І.Н.,

суддів: Височанської Н.К., Литвинюк І.М.,

секретар: Факас А.В.,

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Дністровська районна державна адміністрація,

при розгляді справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 23 січня 2025 року, ухваленого під головуванням судді Скрипника С.М., дата складання повного тексту 30 січня 2025 року,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про повернення земельної ділянки та скасування державної реєстрації іншого речового права (права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис).

Вказані вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належать дві земельні ділянки з цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, які розташовані на території Анадольської сільської ради Хотинського району Чернівецької області, а саме: площею 2,1783 га, кадастровий номер :02:002:0054 та площею 0,2638 га, кадастровий номер :02:004:0073.

Стверджувала, що позивач маючи намір укласти з відповідачем договір оренди, а в подальшому й купівлі-продажу таких, після проведених між сторонами переговорів та з метою підготовки до угоди оренди, 05.07.2014 року надала довіреність на представництво її інтересів як власника на ім`я ОСОБА_3 та передала ОСОБА_2 документи про право власності на вказані вище земельні ділянки.

25 липня 2014 року позивач склала на ім`я ОСОБА_2 заповіт, посвідчений нотаріусом Орджонікідзевського міського нотаріального округу Кулік О.П.

10.11.2021 року ОСОБА_1 подала заяву про скасування довіреності та заповіту приватному нотаріусу Нікопольського районного нотаріального округу Провадження №22-ц/822/313/25

Бойко Л.П., оскільки тривалий час між позивачем та відповідачем не укладались договори оренди, проте відповідач продовжував фактично користуватися земельними ділянками та не сплачував орендну плату.

Вказує, що в подальшому намагалась з`ясувати долю своїх земельних ділянок та звернулась до виконавчого комітету Покровської міської ради та отримала інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що нібито між нею та відповідачем укладено договори про встановлення права користування земельними ділянками для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) відносно двох належних їй земельних ділянок строком на 50 (п`ятдесят) років.

Так, відповідач в супереч вимог чинного законодавства позбавив позивача ОСОБА_1 права користування належних їй на праві власності земельних ділянок, оскільки остання не вчиняла таких правочинів, не мала наміру на їх вчинення та не бажала наслідків укладання таких, не ставила власного підпису на договорах про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису), серія та номер: Б/Н, виданий 14.03.2019 року, інших осіб на їх укладення та підписання не уповноважувала, істотні та інші умови вищевказаних угоди з нею, як з власником земельних ділянок, не узгоджувались.

Звертала увагу суду й на те, що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно наявні записи про право користування земельними ділянками для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) за відповідачем, які не ґрунтуються на укладених договорах про право користування землі, що порушує права та законні інтереси позивача на користування та розпорядження земельними ділянками, тому ефективним способом захисту порушених прав позивача є скасування державної реєстрації права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) за відповідачем, що забезпечить реальне відновлення порушених прав.

Враховуючи вищевикладене, з метою захисту своїх прав та законних інтересів, просила суд:

зобов`язати ОСОБА_2 повернути ОСОБА_1 земельні ділянки площею 2,1783 га, кадастровий номер :02:002:0054 і площею 0,2638 га, кадастровий номер :02:004:0073, а також свідоцтва про право власності на вказані земельні ділянки;

скасувати державну реєстрацію права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) за відповідачем.

Рішенням Хотинського районного суду Чернівецької області від 23 січня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Зобов`язано ОСОБА_2 повернути ОСОБА_1 земельну ділянку площею 2,1783 га, кадастровий номер :02:002:0054; земельну ділянку площею 0,2638 га, кадастровий номер :02:004:0073, що розташовані на території Анадольської сільської ради Дністровського району Чернівецької області.

Скасовано державну реєстрацію права користування земельними ділянками для сільськогосподарських потреб (емфітевзис):

номер запису 33882349 від 24.10.2019, площею 0,2638 га, кадастровий номер :02:004:0073, що розташована на території Анадольської сільської ради Дністровського району Чернівецької області за ОСОБА_2 , яка здійснена державним реєстратором Рябим О.В., Хотинська районна державна адміністрація, Чернівецької області на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 49392890 від 29.10.2019;

номер запису 33882635 від 24.10.2019, площею 2,1783 га, кадастровий номер :02:002:0054, що розташовані на території Анадольської сільської ради Дністровського району Чернівецької області за ОСОБА_2 , яка здійснена державним реєстратором Рябим О.В., Хотинська районна державна адміністрація, Чернівецької області на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 49393238 від 29.10.2019.

В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погоджуючись із рішенням суду відповідач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим. Висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неповно з`ясовані обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими.

Зазначає, що мотиви суду з приводу того, що відповідач ОСОБА_4 не спростував доводи позивача про відсутність її волевиявлення на укладання спірних договорів, оскільки відповідач ухилився від надання на вимогу суду оригіналу спірних договорів для проведення судової почеркознавчої експертизи, є безпідставними, оскільки судом не врахована відповідь відповідача про відсутність у нього оригіналів оспорюваних правочинів, здійснена у відповідній заяві на стадії підготовчого провадження.

Звертає увагу суду на те, що реєстраційна справа в паперовій формі, яка повинна містити оригінали оспорюваних правочинів, які можна надати експертній установі для проведення почеркознавчої експертизи, повинна зберігатися протягом десяти років з дати її закриття органом, який провів таку реєстрацію.

Крім того вказує, що позивач заявляла клопотання про витребування оригіналів оспорюваних правочинів, у Хотинської міської ради (клопотання про витребування доказів міститься в позовній заяві), та вдруге у Дністровської районної державної адміністрації Чернівецької області (клопотання про витребування доказів від 15.09.2024 року).

Вважає, що володіючи інформацією про відсутність оригіналів оспорюваних правочинів у відповідача, а також володіючи інформацією про державний орган виконавчої влади, який здійснював реєстрацію речових прав на нерухоме майно на підставі оспорюваних правочинів, а саме - Хотинська районна державна адміністрація, сторона позивача умисно заявляла клопотання про витребування письмових доказів у органів державної влади та місцевого самоврядування, у яких такі докази не могли знаходитись, що зробило неможливим проведення судової почеркознавчої експертизи з метою встановлення достовірних обставин справи.

За наведеного просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні вимог ОСОБА_1 відмовити.

До початку розгляду справи представник позивача - адвокат Хомік Є.М. та відповідач ОСОБА_2 подали клопотання про відкладення розгляду справи. В обґрунтування своєї заяви ОСОБА_5 вказала на свою зайнятість в іншому судовому процесі з наданням відповідних письмових доказів, а заява ОСОБА_2 не містить аргументів для обґрунтування необхідності відкладення розгляду справи.

Вирішуючи зазначені клопотання суд апеляційної інстанції вказує наступне.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Верховний Суд в постанові від 01 жовтня 2020 року по справі №361/8331/18 висловився, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Сторони по справі про дату, час та місце судового розгляду повідомлені належним чином, явка сторін не визнавалась апеляційним судом обов`язковою, клопотань про проведення судового засідання в режимі відеоконференції не надходило.

Таким чином, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому розгляді справи, усвідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності належно сповіщених сторін по справі.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи в межах її обґрунтувань та заявлених в суді першої інстанції вимог приходить до наступного висновку.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції керуючись ст.367 ЦПК України переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову суд першої інстанції вказав, що відповідач ОСОБА_4 не спростував доводи позивача про відсутність її волевиявлення на укладання спірних договорів, оскільки відповідач ухилився від надання на вимогу суду оригіналу спірних договорів для проведення судової почеркознавчої експертизи, а тому враховуючи, що відповідач володіє спірними земельними ділянками за відсутності вчиненого правочину, позовні вимоги підлягають задоволенню, а земельні ділянки підлягають поверненню позивачці.

Також, суд зазначив, що враховуючи проведення державної реєстрації права емфітевзису на підставі договору, який не був укладений, державна реєстрація такого права підлягає скасуванню в силу ст.26 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Щодо вимоги про зобов`язання ОСОБА_4 повернути позивачу свідоцтво про право власності відносно належних їй земельних ділянок, то суд вказав, що такі вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають до задоволення, оскільки суд враховує, що способи захисту прав на земельні ділянки встановлені ч.3 ст.152 ЗК України, відповідно до якої захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Оскаржуване рішення зазначеним вимогам відповідає, виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 25.07.2014 року ОСОБА_1 на підставі довіреності уповноважила ОСОБА_3 представляти її інтереси в усіх державних установах як власника земельних ділянок, що посвідчено приватним нотаріусом Орджонікідзевського міського нотаріального округу Куликом О.П. (а.с.9).

25.07.2014 року ОСОБА_1 заповіла ОСОБА_2 належні їй на праві власності земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, які розташовані на території Анадольської сільської ради Хотинського району Чернівецької області. Заповіт посвідчено приватним нотаріусом Орджонікідзевського міського нотаріального округу Куликом О.П. (а.с.10).

Згідно з інформації Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 12.07.2022 року на земельну ділянку кадастровий номер :02:004:0073 та земельну ділянку кадастровий номер :02:002:0054, власником яких є ОСОБА_1 , 24.10.2019 року зареєстроване право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) за ОСОБА_2 , номер запису в державному реєстрі відповідно 33882346, та 33882635 (а.с.10-12).

З відповіді ОСОБА_4 від 09.11.2022 року на звернення ОСОБА_1 вбачається, що 14.03.2019 року між сторонами було укладено договори про встановлення права користування земельними ділянками для сільськогосподарських потреб (емфітевзису). Згідно п.2.1 укладених договорів за передачу та користування емфітевтичним правом встановлена плата за весь період дії договору у загальному розмірі 28000 гривень, і тими ж пунктами договорів засвідчено, що плата отримана до підписання договорів (а.с.26).

10.11.2021 року ОСОБА_1 подала заяву приватному нотаріусу Нікопольського РНО Бойко Л.П., в якій вказала, що скасовує заповіт, посвідчений від її імені приватним нотаріусом Орджонікідзевського міського нотаріального округу Куликом О.П. від 25.07.2014 року за реєстровим №1414, що також підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі за №67240056 від 10.11.2021 року заяви про скасування заповіту, запис 56349056 (а.с.13-14).

Також, 10.11.2021 року ОСОБА_1 подала заяву приватному нотаріусу Нікопольського РНО Бойко Л.П., в якій вказала, що скасовує довіреність, видану нею на ім`я ОСОБА_3 , посвідчену приватним нотаріусом Орджонікідзевського міського нотаріального округу Куликом О.П. 25.07.2014 року за реєстровим №1402, що також підтверджується витягом про реєстрацію в Єдиному реєстрі довіреностей за №46186123 від 10.11.2021 року заяви про припинення дії довіреності (а.с.15).

ОСОБА_1 зверталася з письмовими заявами до ОСОБА_4 щодо досудового врегулювання виниклих спірних правовідносин та з метою з`ясування всіх обставин у ситуації, яка виникла (а.с.16-17, 28).

З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, номер інформаційної довідки 376284917 від 27.04.2024 року вбачається, що земельна ділянка :02:004:0073, яка належить на праві власності ОСОБА_1 , на підставі договору про встановлення права користування земельними ділянками для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) 24.10.2019 року зареєстроване право користування (емфітевзису) за ОСОБА_2 , строк дії договору 50 років (а.с.40-41).

З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, номер інформаційної довідки 376284673 від 27.04.2024 року вбачається, що земельна ділянка :02:002:0054, яка належить на праві власності ОСОБА_1 , на підставі договору про встановлення права користування земельними ділянками для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) 24.10.2019 року зареєстроване право користування (емфітевзису) за ОСОБА_2 , строк дії договору 50 років (а.с.42).

Відповідно до копій договорів про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) від 14.03.2019 року (надані відповідачем) вбачається, що між власником земельних ділянок ОСОБА_1 та емфітевтом ОСОБА_2 укладено зазначені договори строком на 50 років, обумовили плату за користування (а.с.56-58,60-62).

Згідно копій актів приймання-передачі земельних ділянок від 14.03.2019 року, які є невід`ємною частиною договору про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) від 14.03.2019 року, вбачається, що ОСОБА_1 передала, а ОСОБА_2 прийняв право володіння та право цільового використання спірних земельних ділянок (а.с.59,63).

З відповіді, наданої Дністровською РДА на виконання ухвали суду від 16.09.2024 року, вбачається, що запрошені судом реєстраційні справи не виявлені, та на підставі ч.2 ст.17 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» реєстраційна справа ведеться в електронній формі та формується автоматично за допомогою програмних засобів ведення Державного реєстру прав. Документи, подані заявником для проведення реєстраційний дій в паперовій формі, підлягають поверненню такому заявнику (а.с.137-138).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Стаття 41 Конституції України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно зі частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення (ч. 4 ст. 373 ЦК України).

Відповідно до положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом (ч. 2 ст. 90 ЗК України).

В силу ч.2 ст.152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

В силу ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц).

Добросовісність (пункт 6статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, заумови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі №390/34/17).

За приписами ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до положень ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

В силу ч.2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Підпис (відповідно до ст. 205, 207 ЦК України) є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Згідно з ч.1 ст.215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Згідно з п.3 ч.1 ст.395 ЦК України речовим правом на чуже майно є право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис).

Відповідно до ч.1 ст.407 ЦК України право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб.

Згідно із ч.1 ст.408 ЦК України строк договору про надання права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб встановлюється договором і не може перевищувати 50 років.

В силу ч.2, 3 ст.409 ЦК України власник земельної ділянки має право на одержання плати за користування нею. Розмір плати, її форма, умови, порядок та строки її виплати встановлюються договором. Власник земельної ділянки зобов`язаний не перешкоджати землекористувачеві у здійсненні його прав.

Землекористувач зобов`язаний вносити плату за користування земельною ділянкою, а також інші платежі, встановлені законом (ч.2 ст.410 ЦК України).

За змістом ч.2 ст.412 ЦКУ право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб може бути припинене за рішенням суду в інших випадках (окрім, перелічених у ч.1 ст.412 ЦК України), встановлених законом.

Частиною 1 ст.626 ЦК України обумовлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч.1 ст.627 ЦК України).

У ч.1 ст.628 ЦК України вказано, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

За приписами ч.1 ст.102-1 ЗК України право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) і право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій) виникають на підставі договору між власником земельної ділянки та особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для таких потреб, відповідно до ЦК України.

Згідно з ст.126 ЗК України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відповідно до ч.2 ст.3 ЗК «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» №1952-IV від 01.07.2004 року речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

У Постанові від 16 червня 2020 року у справі №145/2047/16-ц Велика Палата Верховного Суду відступила від свого висновку, висловленого в постанові Верховного Суду України від 22 квітня 2015 року у справі №6-48цс15, зазначивши, що підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено. Вказаний висновок Верховного Суду підлягає обов`язковому застосуванню судом відповідно до положень ч.4 ст.263 ЦПК України.

Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 жовтня 2022 року у справі №227/3760/19-ц зробила висновок про те, що укладеним є такий правочин (договір), щодо якого сторонами у належній формі досягнуто згоди з усіх істотних умов. У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.

У постановах від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц та від 26 жовтня 2022 року у справі №227/3760/19-ц Велика Палата Верховного Суду виснувала про те, що такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.

У такому випадку власник земельної ділянки вправі захищати своє порушене право на користування земельною ділянкою, спростовуючи факт укладення ним договору про встановлення права користування земельною ділянкою у мотивах негаторного позову та виходячи з дійсного змісту правовідносин, які склалися у зв`язку із фактичним використанням земельної ділянки.

Окрім того, Великою Палатою Верховного Суду зазначено, що зайняття земельних ділянок фактичним користувачем (тимчасовим володільцем) треба розглядати як так, що не є пов`язаним із позбавленням власника його права володіння на цю ділянку. Тож, у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельних ділянок, вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном, зокрема, шляхом з`явлення вимоги про повернення таких ділянок. Негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця.

Як вбачається із матеріалів справи позивачка звернулася до суду із позовним вимогами про повернення належних їй земельних ділянок, що відповідає належному способу захисту порушеного права, а тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо задоволення позовних вимог у вказаній частині.

Крім того, колегія суддів звертає у вагу на наступне.

Позивачка, крім іншого, на підтвердження мотивів та доводів позовних вимог клопотала про проведення судової почеркознавчої експертизи для спростування доводів відповідача щодо підписання нею спірних договорів.

Так, 14 листопада 2024 року експертною установою не була проведена судова почеркознавча експертиза у зв`язку із ненаданням експерту оригіналів договорів про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) виданих 14.03.2019 року відносно земельних ділянок та актів приймання-передачі земельних ділянок, тобто через відсутність оригіналів досліджуваних документів.

В свою чергу, подаючи відзив відповідач наголосив суду, що у нього є копії договорів та актів до них, що і додано до відзиву, і на вимогу експерта відповідачем не надано оригіналів запитуваних документів, тому судом було задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів у Дністровської РДА, а саме документів реєстраційної справи щодо реєстрації права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис).

Колегія суддів також погоджується з висновком суду про те, що факт відсутності у відповідача оригіналу зазначеного договору під час розгляду справи не доведено, оскільки під час здійснення реєстраційних дій, а саме державної реєстрації права користування земельною ділянкою вбачається, що документами, які стали підставою для державної реєстрації 24.10.2019 року, крім іншого, вказано договір про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису), серія та номер: Б/Н, виданий 14.03.2019 року, підписаний сторонами (власником ОСОБА_1 , землекористувачем ОСОБА_2 ) (а.с.17-19).

Оскільки позивачка заперечувала своє волевиявлення на укладення спірних договорів про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) від 14 березня 2019 року, їх підписання, факт укладення договору не підтверджений належними доказами, відповідач оригінали договорів не надав, не спростував доводів позивача про те, що їй не передавав оригінали таких, як і не надав такі експертній установі, що було необхідно для проведення експертизи, а стороною позивача, в свою чергу, вжито всі можливі процесуальні засоби для отримання оригіналів спірних договорів, а тому у суду першої інстанції були наявні підстави для прийняття доводів позивача про те, що спірні договори вона з відповідачем не укладала.

Що стосується доводів з приводу зберігання оригіналів оспорюваних правочинів в реєстраційній справі, суд апеляційної інстанції вказує наступне.

В силу пп.1 п.1 ст.2 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (тут і надалі в редакції Закону чинній на день проведення реєстрації права ОСОБА_2 ) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.17 вказаного Закону реєстраційна справа формується у паперовій та електронній формі після відкриття розділу на об`єкт нерухомого майна у Державному реєстрі прав та внесення до нього відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав та зберігається протягом всього часу існування об`єкта. Реєстраційній справі присвоюється реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна.

Реєстраційна справа включає документи у паперовій та електронній формі, на підставі яких проведено реєстраційні дії, а також документи, сформовані за допомогою програмних засобів ведення Державного реєстру прав у процесі проведення таких реєстраційних дій. Документи, на підставі яких проведено реєстраційні дії та які підлягають поверненню заявнику, зберігаються у реєстраційній справі у формі електронних копій документів, виготовлених шляхом сканування під час проведення реєстраційних дій.

Підпунктами 1 та 2 п.1 ст.18 Закону визначено, що державна реєстрація прав проводиться в такому порядку: прийняття/отримання документів для державної реєстрації прав, формування та реєстрація заяви в базі даних заяв; виготовлення електронних копій документів, поданих для державної реєстрації прав, шляхом сканування (у разі подання документів у паперовій формі) та їх розміщення у Державному реєстрі прав.

Згідно з абз.1 ч.1 ст.20 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» заява на проведення реєстраційних дій та оригінали документів, необхідних для проведення таких дій, подаються заявником у паперовій або електронній формі у випадках, передбачених законодавством.

У абз.1 та 2 частини 5 вказаної статті обумовлено, що у разі подання заяви про проведення реєстраційних дій у паперовій формі така заява формується, реєструється у базі даних заяв із зазначенням дати і часу реєстрації та скріплюється власним підписом заявника.

З оригіналів документів чи відповідно оформлених копій документів у випадку, передбаченому абзацом другим частини першої цієї статті, поданих для проведення реєстраційних дій, виготовляються електронні копії шляхом сканування, що долучаються до заяви, зареєстрованої у Державному реєстрі прав.

За наведеного можна дійти висновку, що при зверненні до реєстратора заявник мав надати, крім іншого, оригінали відповідних договорів, а реєстратор виготовити їх електронні копії та повернути заявнику, що спростовує доводи апелянта з приводу зберігання оригіналів оспорюваних правочинів в реєстраційній справі.

За наведеного вище, на думку колегії суддів, твердження позивача та її представника про те, що ОСОБА_1 не укладала договорів про право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб від 14.03.2019 року та не підписувала їх, залишились неспростованими відповідачем.

Факт реєстрації речового права оренди спірної земельної ділянки не може заміняти договір про таке право, так як згідно положення ст. 6 Закону України «Про оренду землі» орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі. І лише після виникнення речового права оренди таке підлягає державній реєстрації, а сама реєстрація неукладеної між сторонами угоди порушує права та законні інтереси позивача на розпорядження власністю - земельними ділянками.

Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи, а доводи апеляційної скарги їх не спростовують.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 23 січня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач І.Н. Лисак

Судді: Н.К. Височанська

І.М. Литвинюк