ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2614/25 Справа № 199/3148/24 Суддя у 1-й інстанції - Спаї В. В. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р АЇ Н И

26 березня 2025 року Дніпровський апеляційний суд у складі: головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Свистунової О.В., Пищиди М.М.

за участю секретаря Кошари О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради про визнання права користування квартирою

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 13 листопада 2024 року, -

В С Т А Н О В И В:

22 квітня 2024 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, в його обґрунтування посилаючись на те, що він проживає у АДРЕСА_1 , з 03 листопада 1997 року на підставі ордеру на житлове приміщення №01451, виданого Амур-Нижньодніпровською районною радою м. Дніпропетровська. Квартира є однокімнатною, житловою площею 18 кв.м. Ордер було видано на сім`ю з двох осіб: дружину ОСОБА_2 та позивача; квартира не була приватизована і належить до житлового фонду Дніпровської територіальної громади. Будинок по Донецькому шосе, 12 відноситься до Об`єднання власників багатоквартирних будинків «Донецьке шосе 12». ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла. З особистих обставин позивач за згодою дружини у 2011 р. подав заяву про зняття з реєстраційного обліку за цією адресою і зареєструвався за іншою, та станом на момент смерті дружини він не був зареєстрований у квартирі спільного проживання, однак, користування квартирою позивач не припиняв і постійно проживав i проживає в ній з 1997 р. по теперішній час. На даний час позивач не зареєстрований у жодному житловому приміщенні у м. Дніпрі; комісією ОСББ складено акт про проживання, яким підтверджується факт його постійного проживання за адресою: АДРЕСА_1 , окрім того, цим актом підтверджується виконання позивачем усіх зобов`язань стосовно ОСББ «Донецьке шосе 12», а також відсутність заборгованості зі сплати комунальних платежів. Посилаючись у позові на те, що відсутність особи визначається не реєстрацією її у житловому приміщенні, або зняттям з реєстрації, а встановленням факту її фактичного непроживання у житловому приміщенні, в позивач з 1997 р. по теперішній час не припиняв фактичного користування квартирою та відсутнє жодне судове рішення стосовно позбавлення позивача права користування квартирою, позивач просив суд визнати його право користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_2 (а.с. 1-4).

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 13 листопада 2024 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради про визнання права користування квартирою - відмовлено (а.с.70-72).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі (а.с. 78-82).

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційні скарги залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Судом 1 інстанції встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 уклали шлюб 23.06.1990 р., що підтверджується відповідним свідоцтвом про шлюб (а.с. 6).

На підставі ордеру на житлове приміщення №01451 від 03.11.1997 р., виданого виконкомом Амур-Нижньодніпровської районної ради м. Дніпропетровська, судом встановлено, що квартира АДРЕСА_2 видана ОСОБА_2 , склад сім`ї ОСОБА_2 (наймач) та ОСОБА_1 (чоловік (а.с. 7)).

Позивач за зазначеною вище адресою був зареєстрований 04.06.1992 р., знятий з реєстрації 24.10.2006 р. (а.с. 10).

ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 8).

На підставі витягу з реєстру територіальної громади судом встановлено, що позивач 30.07.2020 р. був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , знятий з реєстрації за цією адресою 06.11.2023 р. (а.с. 18).

На підставі довідки ОСББ ДШ №12 судом встановлено, що позивач мешкає у квартирі АДРЕСА_4 з 1997 року, за весь час проживання з дружиною так і після її смерті оплата за послуги ОСББ була постійною, на даний час заборгованості не має (а.с. 40).

На підставі акту про проживання судом встановлено, що факт постійного проживання позивача за адресою: АДРЕСА_5 , підтверджується сусідами: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 (а.с. 5).

На підставі договору купівлі-продажу квартири від 07.01.2020 р. судом встановлено, що позивач набув у власність квартиру АДРЕСА_6 (а.с. 41).

За договором купівлі-продажу від 11.10.2021 р. позивач здійснив відчуження належних йому 28/100 частин житлового будинку АДРЕСА_7 (а.с. 42). Зазначене майно було набуто позивачем у власність на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері ОСОБА_7 (а.с. 50).

За договором дарування квартири від 07.11.2023 р. позивач передав у власність своїй дружині гр. ОСОБА_8 , а остання набула у власність квартиру АДРЕСА_6 (а.с. 51 52).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд 1 інстанції виходив з того, що позовні вимоги є не доведеними та не обґрунтованими.

Із вказаним висновком суду 1 інстанції колегія суддів погоджується, виходячи з наступного.

Так, частиною першою статті 43 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

У статті 9 Житлового кодексу Української РСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до частин першої та другої статті 61 статей 64 та 65 ЖК Української РСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач і члени його сім`ї.

Наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Частиною першою статті 106 ЖК Української РСР передбачено, що повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 11 липня 2012 року № 6-60цс12, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК Української РСР). Крім того, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (частина друга статті 65 ЖК Української РСР).

При цьому під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання.

Оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, в розумінні частини другої статті 64 ЖК Української РСР, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають в квартирі разом з наймачем.

За змістом статті 65 ЖК Української РСР за особою не може бути визнано право користування жилим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання в іншому жилому приміщенні.

Статтею 107 ЖК Української РСР визначено, що у разі вибуття наймача та членів його сім`ї, договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. У зв`язку зі смертю основного наймача, договір найму на квартиру підлягає оформленню на ім`я члена сім`ї, який має право користуватися квартирою.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як вбачається із матеріалів справи, 24.10.2006 року позивач був знятий з реєстрації місця проживання за адресою спірної квартири.

Відповідно до договору дарування квартири від 07.11.2023 року, вбачається, що позивач передав у власність своїй дружині гр. ОСОБА_8 , а остання набула у власність квартиру АДРЕСА_6 (а.с. 51 52).

Отже, позивач одружений з іншою особою - ОСОБА_8 , на користь якої здійснив відчуження нерухомого майна, в якому було зареєстровано його місце проживання з 30.07.2020 р.; до цього часу позивач мав право проживання за адресою: АДРЕСА_8 (з 06.10.2011 р.), знятий з реєстрації цього місця проживання 09.12.2019 р.(а.с. 9 звор.).

Тобто, позивач зберігав постійне місце проживання в іншому жилому приміщенні та не був членом сім`ї ОСОБА_2 .

Суд 1 інстанції не взяв до уваги посилання позивача, що він та його дружина ОСОБА_2 мали право на користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_2 , оскільки дані доводи спростовуються зазначеними вище письмовими доказами, відомостями про реєстрацію місця проживання, наявністю нерухомого майна та його даруванням своїй дружині гр. ОСОБА_8 .

Також судом 1 інстанції вірно зазначено, що акт про проживання (а.с. 5) та довідка ОСББ (а.с. 40) не спростовують висновків суду, оскільки позивач не довів факт постійного проживання із померлим наймачем у спірній квартирі до дня його смерті, що він вів із ним спільне господарство та не має іншого житла.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За правилами статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Аналіз наведених норм процесуального права дає підставу вважати, що кожна сторона сама визначає зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, сторона, яка звернулася до суду, повинна довести належними та допустимими доказами вимоги, що нею заявлені, суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів.

Саме позивач мав довести в ході розгляду справи обґрунтованість кожного свого посилання.

Отже, враховуючи вище викладене суд 1 інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки позивач не довів факт постійного проживання із померлим наймачем у спірній квартирі до дня його смерті, що він вів із ним спільне господарство та не має іншого житла.

Виходячи з вищевикладеного колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими доказами по справі.

Доводи апеляційної скарги, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вони є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог, та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянтів, власним тлумаченням норм права, що має за мету задоволення апеляційних скарг, а не спростування висновків суду першої інстанції. Крім того, вказані доводи були предметом розгляду у суді першої інстанції та судом першої інстанції їм було надано обґрунтовану оцінку, а тому вони додатковому правовому аналізу не підлягають.

Крім того, апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої позовні вимоги та доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи даний спір, суд першої інстанції повно, всебічно та об`єктивно з`ясувавши обставини справи, оцінивши надані сторонами докази, дійшов вірного висновку про відмову у задоволені позовних вимог.

Оскаржуване рішення як таке, що відповідає нормам матеріального та процесуального права повинне бути залишене без змін, а апеляційні скарги без задоволення.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 13 листопада 2024 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Вступна та резолютивна частини проголошені 26 березня 2025 року.

Повний текст постанови складено 27 березня 2025 року.

Судді: