Провадження № 2/643/1715/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.03.2025 м. Харків

Московський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого - Поліщук Т.В.,

за участю секретаря судового засідання - Костенюк А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики та звернення стягнення на предмет іпотеки, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики та звернення стягнення на предмет іпотеки, в якому прохає: стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість за Договором позики від 20.12.2006 посвідченим ПН ХМНО Гриценком Є. В. за реєстровим № 2687, що складається з неповернутої частини позичених коштів в сумі 27 970 доларів США, процентів за користування позиченими коштами в сумі 65 215 доларів США, трьох процентів річних у сум 14 775 доларів США та неустойки в сумі 5 101 194 грн. 94 коп.; в рахунок вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за Договором позики від 20.12.2006 в розмірі 107 960 доларів США та 5 101 194 грн. 69 коп. звернути стягнення на предмет іпотеки за іпотечним Договором про задоволення вимог іпотекодержателя, 20.12.2006 посвідченим ПН ХМНО Гриценком Є. В. за реєстровим № 2689, - належну ОСОБА_2 та ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 із застосуванням визначеної ст. 41 Закону України «Про іпотеку» процедури шляхом продажу на електронних аукціонах за початковою ціною на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки суб`єкта оціночної діяльності або незалежного експерта на момент продажу; на період до реалізації передати і предмет іпотеки за іпотечним Договором про задоволення вимог іпотекодержателя, 20 грудня 2006 року посвідченим ПН ХМНО Гриценком Є.В. за реєстровим № 2689, - належну ОСОБА_2 та ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 в управління ОСОБА_1 на підставі ст. 34 Закону України «Про іпотеку»; покласти на відповідачів судові витрати по справі, а саме: витрати на правничу допомогу у розмірі 13600 грн. 00 коп. та судового збору у розмірі 16936 грн. 00 коп.

В обґрунтування позову позивач зазначає, що 20.12.2006 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , від імені та в інтересах якої на підставі довіреності від 19.12.2006, посвідченої приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гриценком Є.В. за реєстровим № 2674, діяла ОСОБА_2 , одержали від ОСОБА_4 в позику 30900 доларів США та зобов`язались повернути позичені кошти не пізніше 20.05.2007, про що був укладений договір позики. В п. 1 договору позики сторони досягли домовленості про повернення позичених коштів частинами (з розстроченням) у визначені умовами договору порядку та строки, а саме: не пізніше 20.01.2007 650 доларів США; не пізніше 20.02.2007 650 доларів США; не пізніше 20.03.2007 650 доларів США; не пізніше 20.04.2007 650 доларів США; не пізніше 20.05.2007 28300 доларів США. З метою забезпечення виконання своїх зобов`язань, відповідачі передали позивачу в іпотеку належну їм квартиру АДРЕСА_1 , про що між ними був укладений іпотечний договір про задоволення вимог іпотекодержателя, посвідчений 20.12.2006 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гриценком Є.В. за реєстровим № 2689. Встановлений договором позики строк виконання відповідачем зобов`язання з повернення позичених у позивача коштів скінчився 20.05.2007. Однак, відповідачі взяті на себе зобов`язання не виконали та замість належних до повернення 30900 доларів США повернули лише 2930 доларів США наступними частковими поверненнями: 20.01.2007 на суму 610 доларів США; 20.02.2007 на суму 610 доларів США; 20.03.2007 - на суму 610 доларів США; 21.04.2007 - на суму 500 доларів США; 20.05.2007 - на суму 600 доларів США.

16.12.2016 між ОСОБА_4 та позивачем ОСОБА_1 був укладений договір про відступлення права вимоги (цесії). За цим договором ОСОБА_4 як первісний кредитор (цедент) передав позивачу ОСОБА_1 , а останній як новий кредитор (цесіонарій) одержав право вимоги та став іпотекодержателем за іпотечним Договором про задоволення вимог іпотекодержавтеля, укладеним в забезпечення виконання зобов`язань з повернення боргу за Договором позики. В силу норм ст. ст. 512, 517 ЦК України, 16.12.2016 ОСОБА_1 набув права позикодавця за укладеним відповідачами з ОСОБА_4 . Договором позики, 20.12.2006 посвідченим ПН ХМНО Гриценком Є. В. за № 2687 та права Іпотекодержателя за укладеним в його забезпечення іпотечним Договором про задоволення вимог іпотекодержателя, 20.12.2006 посвідченим ПН ХМНО Гриценком Є. В. за № 2689. Отже, неповернутою залишалась сума позичених боржниками коштів у розмірі 27 970 доларів США.

Проценти за користування відповідачами позиченими коштами за період з моменту укладення 20.12.2006 Договору позики по день пред`явлення цього позову 23.12.2024 розраховані позивачем за періодами в залежності від суми залишку неповернутої частини позики та встановленої Національним банком України» у відповідних періодах часу облікової ставки та складає 65215 доларів США. Позивачем розраховано три проценти річних простроченої повернення суми позики за 6427 днів у період з 20.05.2007 по 23.12.2024 та дорівнює сумі в 14775 доларів США. У пункті 3 Договору позики сторони домовилися, що за прострочення виконання зобов`язання з повернення позики позичальники повинні сплатити на користь позикодавця штраф у розмірі 800 грн. за кожен день прострочення: при прострочці сплати останнього платежу - починаючи з 21.06.2007. Сума нарахованої неустойки за прострочення відповідачами повернення позичених коштів розрахована позивачем за 6 395 днів у період з 21.06.2007 по 23.12.2024: 6 395 днів прострочення х 800 грн. 00 коп. щоденної неустойки становить 5 116 000 грн. 00 коп. Оскільки після спливу строку виконання відповідачами їхнього зобов`язання з повернення позичених коштів за Договором позики відповідачі здійснили на користь позивача низку платежів в загальному розмірі 14805 грн. 06 коп., розмір належної до стягнення з відповідачів на користь позивача встановленої сторонами в Договорі позики неустойки за період з 21.06.2007 по 23.12.2024 за вирахуванням загальної суми сплачених у період з 21.06.2007 по 23.12.2024 відповідачами на користь позивача коштів в рахунок неустойки коштів складає 5 101 194 грн. 94 коп. Крім того, позивач воліє задовольнити свої вимоги за Договором позики, 20.12.2006 посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Гриценком Є. В. за № 2687, за рахунок предмета іпотеки за іпотечним Договором про задоволення вимог іпотекодержателя, 20.12.2006 посвідченим ПН ХМНО Гриценком Є. В. за № 2689, - із застосуванням визначеної положеннями ст. 41 Закону України «Про іпотеку» процедури звернення стягнення на нього шляхом його продажу на електронних аукціонах.

Відповідачкою ОСОБА_2 04.02.2025 подано відзив на позовну заяву, в якій остання прохає відмовити у задоволені позовних вимог повністю за необґрунтованістю, посилаючись на те, що їй та ОСОБА_3 на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 24.03.1995, на праві спільної часткової власності належала квартира АДРЕСА_1 . У 2002 році захворів її чоловік, а у 2003 році захворіла онука. У зв`язку із необхідністю грошових коштів, 20.12.2006 вона та ОСОБА_3 , від імені якої вчиняла дію ОСОБА_2 , уклала з ОСОБА_4 договір позики на підставі якого останній видав ОСОБА_2 25000 доларів США, однак в п. 1 договору була зазначена вища сума з урахуванням майбутніх відсотків за користування коштами, а саме 30900 доларів США. Позичені грошові кошти зобов`язалась повернути не пізніше 20.05.2007. Зобов`язання відповідачів було забезпечено договором про задоволення вимог іпотекодержателя, посвідченого 20.12.2006 приватним нотаріусом ХМНО Гриценко С.В. за № 2689, в якому не передбачалось відступлення права вимоги у зобов`язанні інший особі. Відповідно до п. 3 вказаного договору квартира ОСОБА_5 та ОСОБА_3 передавалася в заставу ОСОБА_4 . Також 20.12.2006 на прохання ОСОБА_4 нею було надано нотаріально посвідчену довіреність на його ім`я на право продажу квартири, яка належала ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , довіреність набувала чинності з моменту вчинення нотаріусом виконавчого напису на договорі іпотеки. Після укладення зазначених вище договорів відповідачі продовжували мешкати в квартирі АДРЕСА_1 .

21.01.2009 приватним нотаріусом ХМНО Малаховою Г.І. вчинено нотаріальний напис на договорі про задоволення вимог іпотекодержателя, за яким запропоновано звернути стягнення на квартиру відповідачів і за рахунок коштів, отриманих від реалізації квартири, запропоновано задовільнити вимоги ОСОБА_4 в розмірі 30900 доларів США, що складає 237 930, грн. 00 коп. за курсом НБУ. ОСОБА_4 використав цю пропозицію і уклав з ОСОБА_6 31.01.2009 Договір купівлі - продажу кв. АДРЕСА_1 . Продаж був дійсним наміром сторін, здійснений за 250 000 грн. 00 коп.

11.09.2009 року ОСОБА_4 та ОСОБА_7 уклали з ОСОБА_6 . Договор міни по якому, ОСОБА_4 та ОСОБА_8 передають, а ОСОБА_6 приймає у власність 82/100 частини житлового будинку за адресою АДРЕСА_2 , та 1/2 частину кв. АДРЕСА_3 . ОСОБА_6 передає, а ОСОБА_4 та ОСОБА_8 приймають у власність в рівних частинах кожний (тобто по 1/2 частині) трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 . Свої зобов`язання по договору позики ОСОБА_2 та ОСОБА_3 виконали повністю у лютому 2011 року, проте підтверджуючі документи у них не збереглись, оскільки були викрадені ОСОБА_4 та ОСОБА_6 . З нарахованим відсотками, 3% річних та пенею не погоджується за їхньою необґрунтованістю та неправильним розрахунком.

Щодо звернення стягнення на предмет іпотеки зазначила, що 24.10.2016, за актом приймання-передачі нерухомого майна 03-24/10-16, ОСОБА_4 та ОСОБА_8 передали по 1/2 частині квартири до статутного капіталу ТОВ «АН «Естейт-Сервіс». Співзасновниками ТОВ «АН «Естейт-Сервіс» є ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_8 , дружина ОСОБА_4 , його брат та інші споріднені особи. В подальшому за рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 32213081 від 04.11.2016, прийнятим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В.М., право власності на квартиру АДРЕСА_1 , перейшло до ТОВ «АН «Естейт-Сервіс», номер запису про право власності 17270357. На даний час право власності на квартиру АДРЕСА_1 , за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не зареєстровано.

Разом із відзивом відповідачкою ОСОБА_2 подано заяву про застосування наслідків спливу строку позовної давності, посилаючись на те, що ОСОБА_4 дізнався про порушення свого права 20.05.2007. Разом з тим, первісний кредитор ОСОБА_4 з 20.05.2007 по 16.12.2016 не пред`являв до ОСОБА_2 ніяких вимог тим більш позовних заяв по погашенню боргу, не направляв на адресу останньої письмові вимоги щодо повернення йому до вказаного терміну грошових коштів відповідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, а також не направляв вимогу про добровільне звільнення житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, у зв`язку з невиконанням умов договору позики. Новий кредитор ОСОБА_1 очевидно, знав що ОСОБА_2 зобов`язання по договору позики виконала повністю у лютому 2011 року. З 16.12.2016 по 22.12.2024 ОСОБА_1 також не пред`являв до ОСОБА_2 ніяких вимог по погашенню боргу. При цьому, матеріали справи не містять заяви про поновлення строку звернення до суду із зазначенням поважності причин пропуску та доказів поважності пропуску позовної давності з поважних причин.

11.02.2025 від позивача ОСОБА_1 надійшла відповідь на відзив, в якій позивач зазначає, що із суми позики, яка становить 30900 доларів США відповідачі повернули лише 2930 доларів США, а отже не повернутою залишилась сума боргу у розмірі 27970 доларів США на які ним і розраховано суму процентів, 3 % річних та пеня. Щодо застосування строків позовної давності зазначив, що встановлений Договором позики строк остаточного виконання відповідачами зобов`язань з повернення позивачу позичених у нього коштів скінчився 20.05.2007. Однак, відповідачі грубо порушили взяті на себе зобов`язання за Договором позики і замість належних до повернення 30 900 доларів США, станом на 15.11.2008 повернули ОСОБА_4 лише 5 843 доларів США, у зв`язку із чим ОСОБА_4 звернувся до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Малахової Г. І. із заявою про вчинення виконавчого напису на договорі, що встановлює заборгованість.

21.01.2009 приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Малахова Г.І. вчинила виконавчий напис за реєстровим № 114, яким запропоновано звернути стягнення на квартиру АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та запропоновано задовольнити вимоги ОСОБА_4 у розмірі 30 900 доларів США, а також плату за нотаріальні послуги, що складають 1700 грн. 00 коп.

У жовтні 2014 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до суду із позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_8 , ОСОБА_6 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Малахова Г. І., приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Гриценко Є. В., приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Широкова В. А., про визнання недійсним договору про задоволення вимог іпотекодержателя, визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, визнання недійсним договору купівлі-продажу, визнання недійсним договору міни, визнання права власності. Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 21.12.2015 у справі № 643/16323/14-ц поновлено ОСОБА_2 та ОСОБА_3 строк на звернення до суду з позовом; визнано недійсним договір про задоволення вимог іпотекодержателя, посвідчений 20 грудня 2006 року за реєстраційним номером № 2689 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гриценком Є. В., між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 про передання ОСОБА_2 під заставу ОСОБА_4 кв. АДРЕСА_1 ; визнано таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис, реєстраційний номер № 414, посвідчений 21 січня 2009 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г.І.; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири, посвідчений 30 січня 2009 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Широковою В. А., реєстраційний номер № 317, укладений між ОСОБА_4 , який діяв від імені ОСОБА_2 за довіреністю від 20 грудня 2006 року, та ОСОБА_6 ;визнано недійсним договір міни квартири АДРЕСА_1 , посвідчений 11.09.2009 року ПН ХМНО Широковою В.А., укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 і ОСОБА_8 , відповідно до якого ОСОБА_6 передав, а ОСОБА_4 та ОСОБА_8 прийняли у власність, в рівних частках кожний, по 1/2 частині квартири АДРЕСА_1 в порядку обміну на 82/100 частин житлового будинку АДРЕСА_2 та 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 ; визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 право власності, по 1/2 частині за кожною, на квартиру АДРЕСА_1 .

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 25.10.2016 у справі № 643/16323/14-ц апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково, заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 21.12.2015 змінено: - в частині визнання недійсним договору про задоволення вимог іпотекодержателя, посвідченого 20 грудня 2006 року за реєстровим номером № 2689 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гриценком Є. В., укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 про передання ОСОБА_2 під заставу ОСОБА_4 квартири АДРЕСА_1 - в частині визнання за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 права власності по частині за кожною на квартиру АДРЕСА_1 скасовано і в задоволенні цих вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відмовлено. В інший частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 643/16323/14-ц (провадження № 61-9477св18) касаційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення, а заочне рішення Московського районного суду міста Харкова від 21.12.2015 в нескасованій частині та рішення Апеляційного суду Харківської області від 25.10.2016 в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_8 , ОСОБА_6 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Гриценко Є. В., приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Малахова Г. І., приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Широкова В.А. про поновлення строку на звернення до суду, визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, визнання договорів купівлі-продажу і міни недійсними залишені без змін.

У березні 2023 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 знов звернулися до Московського районного суду м. Харкова із позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_8 , ОСОБА_6 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Агентство нерухомості «Естейт-Сервіс», третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Анохіна Вікторія Михайлівна про визнання незаконним і скасування рішення про реєстрацію права власності, про визнання неправомірним і скасування рішення приватного нотаріуса, витребування майна з чужого незаконного володіння та поновлення права власності, про вселення. Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 21.12.2015 у справі № 643/16323/14-ц, зміненим рішенням Апеляційного суду Харківської області від 25 жовтня 2016 року визнано таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис нотаріуса від 21 січня 2009 року; визнано недійсним договір купівлі-продажу спірної квартири від 30 січня 2009 року, визнано недійсним договір міни від 11 вересня 2009 року, на підставі якого право власності на спірну квартиру зареєстровано за ОСОБА_4 та ОСОБА_8 . В задоволенні позовних вимог в частині визнання недійсним договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 20 грудня 2006 року та визнання права власності на спірну квартиру за ними - відмовлено.

Постановою Харківського апеляційного суду від 18.06.2024 апеляційну скаргу Товариства залишено без задоволення, рішення Московського районного суду м. Харкова від 26.03.2024 по справі № 643/2563/23 в оскаржуваній частині залишене без змін. Постановою Верховного суду у складі Касаційного цивільного суду від 31.10.2024 Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Агенство нерухомості «Естейт-Сервіс» залишено без задоволення. Рішення Московського районного суду м. Харкова від 26.03.2024 та постанову Харківського апеляційного суду від 18.06.2024 залишено без змін.

Беручи до уваги тривалий характер судових проваджень, учасником яких, зокрема, був ОСОБА_4 (первісний кредитор), позивачем було прийнято свідоме рішення утриматися від подання позовної заяви доотримання остаточних результатів розгляду справ, пов`язаних із позовами Полянських. Факт того, що остаточно спір про право власності на кв. АДРЕСА_1 , був вирішений лише у 2024 році має преюдиціальне значення. Всі наведені обставини ОСОБА_1 просить вважати обставинами, які свідчать про те, що ним не пропущений строк позовної давності або обставинами, що свідчать про поважність причин пропуску строку позовної давності.

25.02.2025 відповідачка ОСОБА_2 подала заперечення на відповідь на відзив та зазначила, що у справі № 643/16323/14-ц рішенням суду було встановлено, що в рахунок виконання ОСОБА_2 зобов`язань за договором позики від 20.12.2006 сплачено на протязі 2007-2008 року суму позики у розмірі 5986 доларів США. Також, зазначила, що 21.01.2009 нотаріусом у позасудовому порядку було зареєстровано право власності на предмет іпотеки ОСОБА_4 , а тому у нього не було не було правових підстав для звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором позики та звернення стягнення на предмет іпотеки. Вважає, що доводи позивача викладені у відповіді на відзив не спростовують обставин, викладених у відзиві на позов та його обґрунтованості, оскільки строк позовної давності ним пропущений без поважних причин, а обрання позасудового способу захисту такою причиною не є та не зупиняє і не перериває строк позовної давності.

Ухвалою суду від 31.12.2024 відкрито провадженні в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання.

04.03.2025 ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи до судового розгляду.

Учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином і вчасно.

Позивач ОСОБА_1 в позовній заяві прохав розглядати справу без участі позивача та представника позивача.

Відповідачка ОСОБА_2 прохала відмовити в задоволені позову з підстав викладених у відзиві та застосувати до позову наслідки спливу строків позовної давності, про що 31.03.2025 подала відповідну заяву.

Суд, повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

За загальним правилом ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

20.12.2006 між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , діючої від свого власного імені та від імені ОСОБА_3 (на підставі довіреності, посвідченої 19.12.2006) укладено договір позики, відповідно до умов якого, позикодавець передав у власність позичальника, а позичальник прийняв валютні цінності у вигляді в натурі та на суму 30900 доларів США. Позичальник зобов`язується повернути позикодавцю валютні цінності у вигляді в натурі та на суму 30900 доларів США не пізніше 20.01.2007 650 доларів США; не пізніше 20.02.2007 650 доларів США; не пізніше 20.03.2007 650 доларів США; не пізніше 20.04.2007 650 доларів США; не пізніше 20.05.2007 28300 доларів США останній платіж (а.с.08).

Крім того, 20.12.2006 ОСОБА_2 , діючи від свого імені та від імені ОСОБА_3 на підставі довіреності від 19.12.2006, уклала з ОСОБА_4 договір про задоволення вимог іпотекодержателя, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гриценко Є.В., як засіб забезпечення виконання зобов`язань за договором позики від 20.12.2006.

Відповідно до п.1, п. 2 цього договору, при виникненні у Іпотекодержателя права звернення стягнення на предмет іпотеки Іпотекодержатель має право за власним вибором продати предмет іпотеки або обернути його у свою власність в рахунок виконання забезпеченого зобов`язання. Предметом договору виступає квартира АДРЕСА_1 .

У пункті 6 договору вказано, що право звернення стягнення на предмет іпотеки виникає у іпотекодержателя при невиконанні іпотекодавцем зобов`язання щодо повернення позики за договором позики, право звернення на предмет іпотеки виникає у іпотекодержателя після вчинення виконавчого напису нотаріуса на договорі позики, який визначить суму, належну до стягнення.

21.01.2009 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г.І. вчинено виконавчий напис на договорі про задоволення вимог іпотекодержателя, за яким запропоновано звернути стягнення на квартиру ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , і за рахунок коштів, отриманих від її реалізації, задовольнити вимоги ОСОБА_4 в сумі 237 930, 00 грн, що еквівалентно 30 900 доларів США (а.с. 129).

Відповідно до договору купівлі-продажу від 30.01.2009, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Широковою В.А., зареєстрованого в реєстрі за № 317, ОСОБА_4 , діючи від імені ОСОБА_2 на підставі довіреності від 20.12.2006 № 2692 та ОСОБА_3 (підстава вчинення дій не зазначена в договорі), продав квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_6 за 250 000,00 грн. (а. с. 96).

11.09.2009 ОСОБА_6 уклав з ОСОБА_4 та ОСОБА_8 договір міни, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Широковою В.А., на підставі якого ОСОБА_4 та ОСОБА_8 набули право власності по частині квартири АДРЕСА_1 . 29 вересня 2009 року за ОСОБА_8 , ОСОБА_4 зареєстровано право власності на вказану вище квартиру (а. с. 97-100).

16.12.2016 між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 укладений договір про відступлення права вимоги (цесії). За цим договором ОСОБА_4 як первісний кредитор (цедент) передав позивачу ОСОБА_1 , а останній як новий кредитор (цесіонарій) одержав право вимоги та став іпотекодержателем за іпотечним Договором про задоволення вимог іпотекодержавтеля, укладеним в забезпечення виконання зобов`язань з повернення боргу за Договором позики.

Відповідно до п. 2 Договору про відступлення права вимоги (цесії) від 16.12.2016 за № 309, за цим Договором до Нового кредитора (цесіонарія) перейшли всі права Первісного кредитора (цедента) в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, в тому числі всі майнові права.

Цей Договір укладений з одночасним відступленням прав за Основним зобов`язанням (договором основного зобов`язання) - Договором позики, 20 грудня 2006 року посвідченим ПН ХМНО Гриценком Є. В. за реєстровим № 2687. Сторони домовились, що відступлення прав за Іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов`язанням.

Відповідно до довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 06.07.2021 щодо квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_4 від 06.07.2021 вбачається, що на підставі акта приймання-передачі нерухомого майна серії та № 03-24/10-16, виданого24.10.2016 ТОВ «АН Естейт-Сервіс» ОСОБА_4 , ОСОБА_8 зареєстровано право власності за товариством з обмеженою відповідальністю «Агенство нерухомості «Естейт-Сервіс» (а.с.85-90).

Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 21.12.2015 у справі № 643/16323/14-ц поновлено ОСОБА_2 та ОСОБА_3 строк на звернення до суду з позовом, визнано недійсним договір про задоволення вимог іпотекодержателя, посвідчений 20 грудня 2006 року за реєстраційним номером № 2689 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гриценком Є.В., між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 про передання ОСОБА_2 під заставу ОСОБА_4 квартири АДРЕСА_1 ; визнано таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис, реєстраційний номер № 414, посвідчений 21 січня 2009 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г.І.; визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири, посвідчений 30 січня 2009 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Широковою В.А., реєстраційний номер № 317, укладений між ОСОБА_4 , який діяв від імені ОСОБА_2 за довіреністю від 20 грудня 2006 року, та ОСОБА_6 ; визнано недійсним договір міни квартири, посвідчений 11 вересня 2009 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Широковою В.А., укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 , ОСОБА_8 , відповідно до якого ОСОБА_6 передав, а ОСОБА_4 та ОСОБА_8 прийняли у власність у рівних частках кожний по частині квартири у порядку обміну на 82/100 частини житлового будинку АДРЕСА_2 та частину квартири АДРЕСА_3 ; визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 право власності по частині за кожною на квартиру АДРЕСА_1 , вирішено питання щодо судових витрат (а.с.177-188).

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 25.10.2016 у справі № 643/16323/14-ц апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково, заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 21.12.2015 змінено: в частині визнання недійсним договору про задоволення вимог іпотекодержателя, посвідченого 20 грудня 2006 року за реєстровим номером № 2689 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гриценком Є.В., укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 про передання ОСОБА_2 під заставу ОСОБА_4 квартири АДРЕСА_1 та в частині визнання за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 права власності, по частині за кожною, на квартиру АДРЕСА_1 - скасовано і в задоволенні цих вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відмовлено. В інший частині рішення залишено без змін (а.с. 189-198).

21.11.2018 постановою Верховного Суду у справі №643/16323/14-ц (провадження № 61-9477св18) касаційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення, заочне рішення Московського районного суду міста Харкова від 21.12.2015 в нескасованій частині та рішення Апеляційного суду Харківської області від 25.10.2016 в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_8 , ОСОБА_6 , треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Гриценко Є.В., приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Малахова Г.І., приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Широкова В.А., про поновлення строку на звернення до суду, визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, визнання договорів купівлі-продажу і міни недійсними, залишені без змін (а.с.199-210).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Частиною 2 ст. 1047 ЦК України визначено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

В силу ст.ст. 526, 527 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цивільного законодавства. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ч. 1 ст. 610, ст. 611, ч. 1 ст. 612 ЦК України: порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання; у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, розірвання договору, сплата неустойки, відшкодування збитків; боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ч.1-2 ст.549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 жовтня 2019 року в справі № 723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19) вказала, що суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Належних посилань на докази виконання зобов`язання за договором позики та повернення ОСОБА_4 у встановлений строк суми, визначеної пунктами 1, 2 договору, відповідачами не надано.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у го-подарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Проте, суд вважає слушними доводи відповідачки ОСОБА_2 про те, що рішенням Московського районного суду м. Харкова 21.12.2015, рішенням Апеляційного суду Харківської області від 25.10.2016 та постановою Верховного суду від 21.11.2018 було встановлено, що в рахунок виконання ОСОБА_2 зобов`язань за договором позики від 20.12.2006 сплачено на протязі 2007-2008 року суму позики у розмірі 5986 доларів США, а отже залишок не сплаченої суми позики становить 24917 доларів США (30900-5986). Доказів повернення боргу відповідачами за Договором позики від 20.12.2006 матеріали справи не містять.

Що стосується вимог позивача про стягнення з відповідача суму процентів за користування коштами в період з 20.12.2006 по 23.12.2024 в розмірі 65215 доларів США, розрахованих за від суми залишку неповернутої позики та від встановленої Національним банко України у відповідних періодах часу облікової ставки, суд зазначає таке.

У постанові від 16.01.2019 у справі № 464/3790/16-ц Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що: «Облікова ставка НБУ є основною процентною ставкою, одним із монетарних інструментів за допомогою якого НБУ встановлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку України орієнтир за вартістю коштів на відповідний період, не є сталою величиною, змінюється рішенням правління НБУ та встановлюється виключно для національної валюти України - гривні».

Відповідно до висновку, що міститься у постанові Верховного Суду України від 16.08.2017 у справі № 6-2667цс16 чинне законодавство не передбачає встановлення НБУ облікової ставки для іноземної валюти.

Отже, у випадку отримання позики в іноземній валюті без обумовленої сторонами у ньому умови такої складової грошового зобов`язання, як розмір і порядок сплати пені за час прострочення виконання зобов`язання, положення частини першої статті 1050 ЦК України не можуть бути застосовані, з огляду на відсутність передбаченого ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором механізму (формули) її застосування та нарахування.

Конвертація суми позики в іноземній валюті для визначення розміру пені на рівні облікової ставки НБУ в національну валюту України - гривню - буде суперечити частинам першій, третій статті 1049 ЦК України щодо обов`язку позичальника.

Вказаним договором не встановлено іншого порядку повернення боргу та не передбачено його визначення в грошовому еквіваленті до національної валюти України гривні.

Таким чином, оскільки сторонами не досягнуто в договорі позики від 20.12.2006 домовленості з приводу розміру пені, процентів, а вказаний Закон, на який як на підставу своїх позовних вимог посилається позивач, не поширюється на спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідачів процентів за прострочення зобов`язання за договором позики задоволенню не підлягають.

Що стосується вимог позову про стягнення 3% річних за договором від 20.12.2006 суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 січня 2022 року у справі № 204/3530/17 (провадження № 61-10592св20) зазначено: «у контексті статей 524, 533-535, 625 ЦК України можна зробити висновок, що грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті чи в іноземній валюті), таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Передбачене ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12, і Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від такої позиції.

У ч. 2 ст. 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.

При цьому, слід зазначити, що цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).

Принцип належного виконання полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмета; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці.

Водночас, 16.12.2016 між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 укладений договір про відступлення права вимоги (цесії). За цим договором ОСОБА_4 як первісний кредитор (цедент) передав позивачу ОСОБА_1 , а останній як новий кредитор (цесіонарій) одержав право вимоги та став іпотекодержателем за іпотечним Договором про задоволення вимог іпотекодержавтеля, укладеним в забезпечення виконання зобов`язань з повернення боргу за Договором позики.

Відповідно до п. 2 Договору про відступлення права вимоги (цесії) від 16.12.2016 за № 309, за цим Договором до Нового кредитора (цесіонарія) перейшли всі права Первісного кредитора (цедента) в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, в тому числі всі майнові права.

Як вбачається зі змісту договору відступлення права вимоги за договором позики від 20.12.2006, ОСОБА_1 не набув права здійснювати фінансові операції відносно боржників, оскільки за умовами договору про відступлення прав вимоги в нього виникло лише право вимагати виконання зобов`язань у розмірі та обсязі, які існували на момент укладення цього договору, без можливості нарахування додаткових процентів і неустойки, право на нарахування яких мав ОСОБА_4 . Отже договором відступлення права вимоги визначено певну грошову суму заборгованості за кредитним договором, яка виникла станом на час укладання вказаного договору, у зв`язку з невиконанням зобов`язань за договором позики.

Таким чином, 3 % річних розраховуються з урахуванням боргу у розмірі 24917 доларів США, помноженого на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання, а саме з 21.05.2007, що становить 3461 днів, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році).

Тобто 24917 доларів США х 3461 дні х 3 : 100 : 365 = 7088,03 доларів США.

Отже, 3 % річних, відповідно до ст. 625 ЦК України, за невиконання зобов`язань за договором позики від 20.12.2006 становить 7088,03 доларів США за період з 28.12.2007 по 16.12.2016 (укладення договору про відступлення прав вимоги (цесії).

Що стосується вимог позивача про стягнення з відповідача заборгованості за неустойкою (штрафом) за прострочення зобов`язання в період з 21.06.2007 по 23.12.2024 в розмірі 5 101 194 грн. 94 коп. за вказаними вище договором, то суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 та ч.1 ст. 1049 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 ч. 1 ст.1048 ЦК України про виплату процентів до дня повернення позики може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

З аналізу зазначених норм матеріального права слідує, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Зазначена правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, провадження № 4-154цс18, від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, провадження № 14-318цс18.

Таким чином, після закінчення строку договору позики позикодавець втрачає право нараховувати проценти, неустойку, а має право на отримання окрім суми боргу двох видів плати: 1) компенсації втрат від інфляції за весь час прострочення, 2) трьох процентів річних від простроченої суми.

Відповідно до договору позики від 20.12.2006, укладеного між сторонами, а саме пункту 3, сторонами погоджено, що за прострочку виконання зобов`язання по поверненню позики позичальник повинен сплатити на користь позикодавця штраф у розмірі 800 гривень за кожен день прострочки, що загалом за період дії договору, а саме з 20.01.2007 по 20.05.2007, становить 96000 грн. 00 коп. (120 днів х 800 грн. 00 коп.), які і підлягають стягненню на погашення неустойки за даним договором.

Вимога позивача ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме належну ОСОБА_2 та ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 із застосуванням визначеної ст. 41 Закону України «Про іпотеку» процедури шляхом продажу на електронних аукціонах за початковою ціною на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки суб`єкта оціночної діяльності або незалежного експерта на момент продажу; на період до реалізації передати і предмет іпотеки за іпотечним Договором про задоволення вимог іпотекодержателя, 20 грудня 2006 року посвідченим ПН ХМНО Гриценком Є.В. за реєстровим № 2689, - належну ОСОБА_2 та ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 в управління ОСОБА_1 на підставі ст. 34 Закону України «Про іпотеку» задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

У рішенні Апеляційного суду Харківської області від 25.10.2016 у справі № 643/16323/14-ц за позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_8 , ОСОБА_6 , треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Гриценко Євген Вікторович, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Малахова Галина Іванівна, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Широкова Вікторія Анатоліївна про визнання недійсним договору про задоволення вимог іпотекодержателя, визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, визнання недійсним договору купівлі-продажу, визнання недійсним договору міни, визнання права власності, колегія суддів дійшла висновку, що 12.12.2006 сторонами було укладено фактично договір іпотеки нерухомого майна, оскільки за своїм змістом договір про задоволення вимог іпотекодержателя направлений саме на забезпечення виконання зобов`язання, що виникло у ОСОБА_2 за договором позики, у якому вона є - іпотекодавцем, а ОСОБА_4 іпотекодержателем. При цьому безпосередньо назва вказаного договору його правового значення не змінює.

Відповідно до п 1 Договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 20.12.2006, згідно з домовленістю сторін при виникненні у іпотекодержателя права звернення стягнення на Предмет іпотеки, іпотекодержатель має право за власним вибором продати предмет іпотеки (відповідно до ст. 38 Закону «Про іпотеку» та в порядку пункту 6 цього договору), або обернути його у свою власність (в порядку ст. 37 Закону «Про іпотеку») в рахунок виконання забезпеченого цією іпотекою зобов`язання. Вибір іпотекодержателем останнього варіанту задоволення своїх вимог достатньо підтверджуватиметься його заявою про державну реєстрацію за ним права власності на предмет іпотеки на підставі цього договору. При цьому нотаріус, до якого надійшла така заява, має засвідчити цей факт на цьому договорі, що й підтвердить право на реєстрацію переходу права власності, а також зняти заборону відчуження, накладену за цим договором. Право власності на предмет цієї іпотеки переходить до Іпотекодержателя за його вибором з моменту вчинення нотаріусом зазначеного в попередньому реченні запису на цьому договорі.

У пункті 6 договору іпотеки вказано, що право звернення стягнення на предмет іпотеки виникає в іпотекодержателя при невиконанні іпотекодавцем зобов`язання щодо повернення позики за договором позики, право звернення на предмет іпотеки виникає у іпотекодержателя після вчинення виконавчого напису нотаріуса на договорі позики, який визначить суму, належну до стягнення.

Відповідно до ст. ст. 12 і 33 Закону України «Про іпотеку» одним зі способів захисту прав та інтересів іпотекодержателя є звернення стягнення на предмет іпотеки.

Вказаний Закон визначає такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина третя статті 33 Закону): судовий (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду); позасудовий: захист прав нотаріусом (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса) або самозахист (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя).

Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, є (частина третя статті 36 Закону України «Про іпотеку»): 1) передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; 2) право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку».

Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду є: 1) реалізація предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів (статті 39 Закону України «Про іпотеку»); 2) продаж предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (стаття 38 Закону України «Про іпотеку»).

У пунктах 1 Договорі про задоволення вимог іпотекодержателя від 20.12.2006, сторони передбачили позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу предмета іпотеки в порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку».

Звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону України «Про іпотеку», можливе лише за умови, що сторони договору іпотеки не передбачили цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, яке прирівнюється до такого договору за юридичними наслідками. Якщо ж сторони договору іпотеки передбачили такий спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, позовна вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону, як вважає суд, є неналежним способом захисту.

Частина 2 ст.36 Закону України «Про іпотеку», яка встановлює, що визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки, означає, що у разі, якщо у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя сторони передбачили обидва, вказані у частині третій статті 36 Закону України «Про іпотеку», способи задоволення вимог іпотекодержателя (статті 37, 38 Закону України «Про іпотеку»), то їх наявність не перешкоджає іпотекодержателю застосувати: 1) судовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом задоволення вимог іпотекодержателя у спосіб реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах; 2) позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса.

Зазначений правовий висновок, висловлений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц,провадження №14-112цс19.

Пунктом 1 Договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 20.12.2006 встановлено, що звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом: звернення стягнення на предмет іпотеки; продажу предмета іпотеки (відповідно до ст. 38 Закону України «Про іпотеку»), обернення у свою власність (в порядку ст. 37 Закону «Про іпотеку).

Згідно з ч. 1 ст. 35 Закону, у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку (частина друга статті 35 Закону).

Отже, за змістом ч. 1 ст. 12, ч. 1 ст. 33 та ст. 35 Закону «Про іпотеку» реалізації права іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки передує реалізація ним права вимагати дострокового виконання основного зобов`язання. І лише тоді, якщо останнє невиконане чи неналежно виконане, іпотекодержатель, якщо інше не передбачено законом, може звертати стягнення на предмет іпотеки. Недотримання цих правил є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки, але не перешкоджає іпотекодержателю звернутися з позовом до боржника про виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання відповідно до частини другої статті 35 Закону. Недотримання іпотекодержателем процедури звернення стягнення на предмет іпотеки є однією з підстав для відмови в позові.

Враховуючи вищенаведене, суд відмовляє в задоволенні позову в частині звернення стягнення на предмет іпотеки.

Разом із тим, відповідачкою ОСОБА_2 заявлено вимогу про застосування позовної давності.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом ч. 5 ст. 267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності.

Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини. Щодо фізичної особи, то ним можуть бути документально підтверджені тяжке захворювання, тривале перебування поза місцем свого постійного проживання (наприклад, за кордоном) тощо.

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

У вказаних по даній справі відносинах перебіг позовної давності, починається з моментом виникнення у ОСОБА_4 права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Такою датою є обумовлена сторонами в договорі позики дата повернення відповідачем позиченої грошової суми, а саме 20.05.2007.

21.01.2009 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г.І. вчинено виконавчий напис на договорі про задоволення вимог іпотекодержателя, за яким запропоновано звернути стягнення на квартиру ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , і за рахунок коштів, отриманих від її реалізації, задовольнити вимоги ОСОБА_4 в сумі 237 930, 00 грн, що еквівалентно 30 900 доларів США.

Тобто, вбачається, що ОСОБА_4 (первісний кредитор) звернувся за стягненням по договору позики у безспірному позасудовому порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса.

Скориставшись своїм правом на звернення до суду ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулись до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_8 , ОСОБА_6 , треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Гриценко Є.В., приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Малахова Г.І., приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Широкова В.А. про визнання недійсним договору про задоволення вимог іпотекодержателя, визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, визнання недійсним договору купівлі-продажу, визнання недійсним договору міни, визнання права власності.

Справа тривалий час розглядалась судами різних інстанцій.

Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 21.12.2015 позов ОСОБА_2 , ОСОБА_3 задоволено та зокрема визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, посвідчений 21.01.2009 ПН ХМНО Малаховою Г.І. за реєстровим № 414.

Постановою Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 643/16323/14-ц (провадження № 61-9477св18) касаційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення, а заочне рішення Московського районного суду міста Харкова від 21.12.2015 в нескасованій частині та рішення Апеляційного суду Харківської області від 25.10.2016 в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_8 , ОСОБА_6 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Гриценко Є. В., приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Малахова Г. І., приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Широкова В.А. про поновлення строку на звернення до суду, визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, визнання договорів купівлі-продажу і міни недійсними залишені без змін.

Відповідно до ст. 262 ЦК України заміна сторін у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності. Тобто незважаючи на відступлення права вимоги, строк позовної давності не переривається та не зупиняється.

Проте з позовом про стягнення заборгованості з відовідачів позивач звернувся до суду лише 27.12.2024, тобто з пропуском строку позовної давності.

Крім того, посилань на докази на підтвердження обставин, які б робили неможливим або утрудненим своєчасне пред`явлення позову до суду не надано.

У відповідності з вимогами ст.ст. 12, 81 Цивільно процесуального Кодексу України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б підтверджували поважність пропуску строку звернення ОСОБА_1 до суду з поважних причини.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Саме такої позиції дотримуються суди при розглядів спорів (зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 7 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц тощо).

Відповідно до висновку ВС/КЦС викладеного у постанові від 13.03.2023, прийнятій за результатами розгляду справи № 554/9126/20, позивачка могла звернутися до суду за захистом свого порушеного права з часу, коли закінчився строк виконання договору, незалежно від того, чи зверталася вона після закінчення такого строку до нотаріуса за захистом своїх цивільних прав. Вчинення виконавчого напису нотаріусом/визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, саме по собі не можна вважати поважною причиною пропуску позовної давності, оскільки кредитор, який обрав саме такий спосіб захисту порушеного права, має усвідомлювати й наслідки такого порушення.

Таким чином, встановивши відсутність обов`язку відповідачів перед позивачем у грошовому зобов`язанні за договором позики від 20.12.2006 у зв`язку зі спливом часового проміжку, очевидним є відсутність правової підстави для стягнення з відповідачів на користь позивача можливого похідного зобов`язання, передбаченого ст. 625 ЦК України, а також стягнення процентів та штрафу.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень та норми чинного законодавства України в сукупності із правовими висновками Верховного Суду, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Відповідно до ст.141 ЦПК України, у разі відмови в позові судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 76-81, 83, 258, 259, 265, 268, 272-273, 352-355 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики та звернення стягнення на предмет іпотеки відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення, безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_5 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_6 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_6 .

Третя особа: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_7 .

Суддя Т.В. Поліщук