Справа № 452/4613/24
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
"07" березня 2025 р. м. Самбір
Самбірський міськрайонний суд Львівської області
у складі: головуючого судді Казана І.С.,
секретаря Кафтан О.Ю.,
із участю: позивача ОСОБА_1 ,
представника позивача адвоката Стецяк В.М.,
відповідача ОСОБА_2 ,
представника відповідача адвоката Дахновського В.Т.,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні у залі суду в місті Самборі Львівської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення майнової шкоди, -
Відповідач ОСОБА_2 подав до суду відзив, в якому позов не визнав та вбачав у настанні дорожньо-транспортної пригоди і вину позивача, а тому заперечував про стягнення із нього майнової шкоди у заявленому обсязі.
У судовому засіданні позивач та її представник-адвокат Стецяк В.М. позов підтримали та ОСОБА_1 пояснила, що вбачає вину відповідача на 90% і до такого висновку дійшла із власних міркувань, однак на роз`яснення суду щодо призначення автотехнічної, трасологічної експертизи із визначення конкретних порушень і в діях кожного із водіїв для наступного встановлення ступеня вини кожного із учасників дорожнього руху, клопотання не заявляла.
Відповідач та його представник-адвокат Дахновський В.Т. проти позову заперечив та останній просив відмовити у присудженні до стягнення заявленої майнової шкоди, оскільки позивач нічим не мотивувала таку свою позицію із визначення ступеня вини, оскільки у настанні дорожньо-транспортної пригоди по суті винні обидва водії та ступінь вини однозначно не такий, як собі надумала позивач, а на переконання представника відповідача адвоката, - можливо і навпаки.
З`ясувавши обставини справи та заслухавши пояснення учасників, суд уважає, що у позові слід відмовити повністю за недоведеністю з наступних підстав:
Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов`язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. У відповідності до зазначених положень про підстави звільнення від доказування вищевказані обставини дорожньо-транспортної пригоди, а також винність позивача чи відповідача у вчиненні цієї ДТП, що визначені у постановах судді Самбірського міськрайонного суду Львівської області, не підлягають доказуванню в ході розгляду даної цивільної справи.
Зважаючи на вказану вимогу Закону в судовому засіданні сторони фактично кожен своєї причетності до скоєного не заперечували ніхто, а також кожен із них розумів, що закриття справи про притягнення до адміністративної відповідальності не є реабілітуючою обставиною. Тому водночас судом двічі розгляд цивільної справи було відкладено із роз`ясненням необхідності обов`язку доказування (ст. 81 ЦПК України) для наступного визначення ступеню вини кожного із них проведення саме автотехнічної (трасологічної) експертизи, оскільки обидвом однаково інкримінується порушення п. 13.3 Правил Дорожнього Руху (Під час обгону, випередження, об`їзду перешкоди чи зустрічного роз`їзду необхідно дотримувати безпечного інтервалу, щоб не створювати небезпеки для дорожнього руху), - що вони у тому числі ніхто у Протоколах про адміністративне правопорушення не оспорили і Постанов суду не апелювали. Однак, за основне сторона позивача такий власний процесуальний обов`язок проігнорувала, а відповідач не заперечив, але за рахунок позивача.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до положень статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом. Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом.
У справах, що стосуються відшкодування шкоди, завданої внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки (внаслідок ДТП), обов`язок відшкодування шкоди виникає за наявності наступних умов: 1) дії завдавача шкоди були неправомірними; 2) між діями завдавача шкоди та шкодою є безпосередній причинний зв`язок.
Підставою звільнення особи від відповідальності в деліктних правовідносинах є відсутність будь-якої складової цивільного правопорушення.
За змістом статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана, зокрема з використанням транспортних засобів. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.
Відповідно до ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.
Згідно з роз`ясненнями, викладеними у п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (із наступними змінами) шкода, заподіяна кількома особами, відшкодовується кожною з них у частині, заподіяній нею (у порядку часткової відповідальності). У такому ж порядку відповідають володільці джерел підвищеної небезпеки за шкоду, заподіяну внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки іншим особам. Отже, за цих обставин обов`язок відшкодування шкоди покладається на ту особу, з вини якої завдано шкоду. Якщо наявна вина двох осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, шкода відшкодовується кожним з них залежно від ступеня вини; при відсутності вини володільців у взаємному заподіянні шкоди жоден з них не має права на відшкодування.
Тому ні позивач, ані суд у даних спірних правовідносинах не вправі визначити відсотковий ступінь вини когось із сторін у ДТП без експертного і фахового дослідження саме яких пунктів Правил не дотримався кожен із водіїв у тій ситуації, в чиїх саме діях було менше чи більш грубе порушення і яких пунктів конкретно, як саме той чи інший водій повинен був діяти у тій чи іншій обстановці та інше.
Таким чином судом при розгляді даного спору із позиції позивача не з`ясовано, яким критерієм вона керувалися при визначенні ступеня своєї вини та ступеня вини відповідача і, чи можливо при обраному нею способі захисту відновити (захистити) її права за рахунок відповідача. За змістом ст. 19 Конституції України способи захисту повинні кореспондуватись з повноваженнями суду, тобто суд може прийняти лише таке рішення, можливість ухвалення якого передбачена законодавством. Способи захисту прав мають бути встановлені законом або випливати із його положень чи бути передбачені договором. При цьому можливість пред`явлення конкретних позовних вимог та прохання про застосування конкретного способу захисту порушеного права в тих чи інших правовідносинах має бути передбачена законодавством, тобто юридично можливою.
Відмовляючи позивачу у позові судом узято до уваги також наступне:
Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 березня 2013 року №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає в її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК) відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що і відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду.
Згідно п. 8 вказаної Постанови шкода, завдана кількома особами, відшкодовується кожною з них у частці, завданій нею (у порядку часткової відповідальності). Особи, які спільно завдали шкоди, тобто завдали неподільної шкоди взаємопов`язаними, сукупними діями, або діями з єдністю наміру, несуть солідарну відповідальність перед потерпілими (ст. 543, 1190 ЦК України), небезпеки кожним із їх володільців перед іншим із них, вирішується за правилами ст. 1188 ЦК України, а саме: шкода, завдана одному з володільців із вини іншого, відшкодовується винним; не відшкодовується шкода, завдана володільцю лише з його вини; за наявності вини всіх володільців розмір відшкодування визначається судом у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення (тобто залежно від ступеня вини кожного); у разі відсутності вини володільців у взаємному завданні шкоди жоден із них не має права на відшкодування.
У загальному при вирішенні цивільного спору судом також узято до уваги, що безпосередньо стосується сторін, що Правила дорожнього руху відповідають Закону України «Про дорожній рух» і встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України. За п. 1.3. учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими; за п. 1.4. кожний учасник дорожнього руху має право розраховувати на те, що й інші учасники виконують ці Правила; за п. 1.5. дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків; за п. 1.9. особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.
Проаналізувавши вищевикладені вимоги Закону та обставини цивільної справи, суд може констатувати виключно, що в даній дорожній транспортній пригоді правила дорожнього руху були не дотримані як позивачем ОСОБА_1 так і відповідачем ОСОБА_2 , - вони обидвоє за матеріалами справи однаково порушили п. 13.1 Правил дорожнього руху; у тому числі виключення цього інкримінованого їм кожному порушення також можливе лише експертним шляхом.
Із урахуванням наведеного і того, що було вказано раніше, що під час судового розгляду сторонам було роз`яснено вимогу норми ст. 103 ЦПК України, але вони не заявляли клопотання проведення експертизи; відповідно до вимог ст. 76 ЦПК України Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи; ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків, - з чого стороною позивача нічим не доведено своєї позиції, тому в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення майнової шкоди відмовляється повністю за недоведеністю, оскільки за встановлених обставин та представлених суду доказів неможливо встановити ступінь вини відповідача саме у 90%, - як заявляє і наполягає бездоказово позивач, а її пред`явлена така вимога в судовому порядку є нічим необґрунтованою; відмова у позові не є перешкодою позивачу для звернення до суду із належним позовом у порядок та спосіб, встановлений Законом, а через відмову в позові понесені позивачем документально підтверджені судові витрати у цьому цивільному спорі не підлягають розподілу.
Керуючись ст. ст. 7, 10, 12, 13, 258, 263-265, 268 ЦПК України, суд
У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення майнової шкоди, - відмовити повністю.
Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів із дня складення 14 березня 2025 року повного судового рішення.

Суддя