Провадження №: 2/336/1175/2025
25 березня 2025 року м.Запоріжжя
Шевченківський районний суд м.Запоріжжя у складі: головуючого судді Звєздової Н.С., при секретарі судового засідання Іванченко О.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу в порядку спрощеного позовного провадження за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Стеллар 07» про стягнення заборгованості по заробітній платі, -
Позовна заява обґрунтована тим, що позивач з 04.07.2018 працює начальником дільниці ТОВ «Рада 2007», правонаступником всіх прав та обов`язків якого є ТОВ «Стеллар 07» з січня 2022 року йому перестали виплачувати заробітну плату, а з липня 2024 перестали нараховувати заробітну плату. З телефонної розмови у липні 2024 року йому стало відомо про продаж компанії та запропоновано написати заяву про звільнення за власним бажанням. Від написання заяви про звільнення відмовився, з наказом про звільнення не ознайомлений, в трудовій книжці запис про звільнення відсутні. У зв`язку зі зміною істотних умов праці та невиплати заробітної плати він звернувся до Державної служби України з питань праці зі скаргою, яку не було розглянуто у зв`язку з відсутністю підприємства за зареєстрованим місцем знаходження.
Враховуючи викладене, вважає дії підприємства протиправними, у зв`язку із чим, з відповідача необхідно стягнути заборгованість по заробітній платі та середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.
На підставі Протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.12.2024, позову було передано на розгляд судді Звєздової Н.С.
Ухвалою суду від 06.01.2025 позов залишено без руху, у встановлений судом строк позивачем недоліки вказані в ухвалі виконані.
Ухвалою суду від 13.01.2025 відкрито провадження по справі, розгляд якої призначено в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.
17.02.2025 позивач звернувся до суду з заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на рухоме та нерухоме майно, банківські рахунки підприємства в рахунок забезпечення виконання рішення в подальшому.
Ухвалою суду від 03.03.2025 відмовлено у забезпеченні позову.
Позивача у судове засідання не з`явився, у позові просив проводити розгляд справи без його участі, позов підтримав, проти ухвалення заочного рішення у справі не заперечував.
Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином відповідно до вимог ЦПК України. Причини неявки суду не повідомив. Заяву про розгляд справи без його участі або відкладення розгляду справи не надав.
Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б).
Отже, зважаючи на те, що судом вжито всіх можливих та розумних заходів щодо повідомлення відповідачки про розгляд справи, та неподання у встановлений судом строк відзиву, заяви із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та/або клопотання про перенесення розгляду справи, враховуючи те, що відповідачка була належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання, не з`явилася в судове засідання без повідомлення причин, а позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, відповідно до частини першої статті 280 ЦПК України суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.
Оскільки всі учасники справи не з`явились у судове засідання, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, що передбачено частиною другою статті 247 ЦПК України.
Дослідивши позовну заяву, письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.
Стаття 55 Конституції України регламентує, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Частиною 3 статті 12 ЦПК України та частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Указом Президента України від 24.02.2022 року № 64 «Про введення воєнного стану в Україні», який затверджено Законом № 2102-IX від 24.02.2022 року (із змінами, внесеними згідно з Указами Президента № 133/2022 від 14.03.2022 року) на території України введено воєнний стан, який продовжувався та діє по даний час.
15.03.2022 року прийнято Закон України № 2136-ІХ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», відповідно до якого на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до ст.ст. 43, 44 Конституції України. У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом.
Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» № 2136-ІХ не скасовує і не змінює норми КЗпП України.
Судом встановлено та перевірено матеріалами справи, що позивач ОСОБА_1 на підставі наказу № 0307.1/К від 03.07.2018 прийнятий на посаду начальника дільниці у відділ будівельна дільниця Товариства з обмеженої відповідальністю «Рада 2007», що підтверджуються копією трудової книжки. (а.с.62).
03.09.2024 Товариство з обмеженою відповідальністю «Рада 2007» змінило назву на Товариство з обмеженою відповідальністю «Стеллар 07» (а.с. 37), та змінило адресу свого місцязнаходження: АДРЕСА_1 (а.с. 70).
Як вбачається з довідки форми ОК-5 від 24.11.2024 на теперішній час нарахована але не виплачена заробітна плата за період з січня 2022 по червень 2024 становить 228 500, 19 грн. (а.с. 46-50).
Приписами ст. 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Згідно ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.
Відповідно до ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.
Право працівника на належну заробітну плату кореспондує обов`язок роботодавця нарахувати йому вказані виплати, гарантовані державою, і виплатити їх. При цьому право працівника не залежить від нарахування йому відповідних грошових виплат. Тому незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник у разі порушення законодавства про оплату праці має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати.
Конституційний Суд України зробив висновок, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто всіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.
Тобто, Конституційний Суд України фактично зробив висновок, що навіть у разі невиконання трудової функції не з власної вини, він вважається таким, що працює і отримує за це заробітну плату, а не компенсацію, бо саме заробітна є тією грошовою виплатою, яка забезпечує можливість самого існування як працівника, так і, можливо, членів його сім`ї, а також наповнення державного бюджету, бо із цієї виплати вираховуються податки і збори, у тому числі внески до Пенсійного фонду України у розмірах, який передбачений саме для заробітної плати, за період вимушеного прогулу зараховується до страхового стажу.
Такий період невиконання трудової функції можна порівняти з простоєм.
При цьому під простоєм розуміється зупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами (частина перша статті 34 КЗпП України).
Вимушений прогул відбувається виключно за наявності вини роботодавця, який -законно позбавив найманого працівника можливості працювати, тобто виконувати трудову функцію. Тому за цей час працівник, права якого були порушені работодавцем, відповідно до державних гарантій має безумовне право на отримання заробітної плати, розмір якої обраховується згідно з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року N 100 (далі - Порядок N 100), і сама виплата, відповідно, названа середньою заробітною платою.
Правова природа середнього заробітку за час вимушеного прогулу - це заробітна плата. Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу входить до структури заробітної плати бо є заробітною платою.
Таке тлумачення відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності, сприяє дотриманню балансу прав і законних інтересів громадян.
Отже, спір щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який виник у зв`язку з незаконним позбавленням працівника можливості виконувати роботу не зі своєї вини, є трудовим спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про працю та про оплату праці.
Також суд враховує, що представником відповідача не надано доказів того, що позивача було попереджено про звільнення у строк, який вказаний у ст. 49-2 КЗпП України, а саме не пізніше ніж за два місяця. Також доказів того, що позивачу були запропоновані усі наявні вакансії, на час його звільнення, тому суд приходить до висновку що позивач на час звернення до суду є працівником ТОВ «Стеллар 07».
Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст.27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100.
З урахуванням цих норм, середньомісячна заробітна плата працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата. Відповідно до п.5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку є середньоденна заробітна плата працівника, яка згідно з п.8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період.
Враховуючи, що відповідачем не надана довідка про середній заробіток позивача, суд керується даними які містяться в довідці Пенсійного фонду України. Розрахунковим періодом є останні два місяці, які передували зупиненню виплати заробітної платизвільнення позивача з посади, а саме: листопад та грудень 2021.
Отже, 7200,00 грн. + 7300, 00 грн. = 14 500,00 грн. (МЗП за вересень та жовтень) / 44 робочі дні = 329,55 грн. (середньоденна заробітна плата).
Період вимушеного прогулу складає 108 днів (з дня припинення виплати заробітної плати - 01.07.2024 по 27.11.2024.
Тобто, 329,55 грн. (середньоденна заробітна плата) * 108 днів = 35 591,408 грн. (загальна сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу).
Згідно п. 3 Порядку, всі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо.
Як роз`яснено в п. 6 Постанови Пленуму Верховного суду України №13 від 24.12.1999 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.
Зазначені роз`яснення Пленуму Верховного Суду України узгоджуються з вимогами Податкового кодексу України.
Тому, враховуючи, що розрахунок середньої заробітної плати розраховано без виключення сум податків та інших обов`язкових платежів, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сума в розмірі 2654 091,59 грн. (заборгованість по заробітній платі 228 500,19 грн. + 35 591,40 грн. середній заробіток за час вимушеного прогулу), з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та інших обов`язкових платежів при її виплаті.
Таким чином, за результатами розгляду справи, встановивши фактичні обставини справи, взявши до уваги та надавши правову оцінку всім зібраним у справі доказам на предмет їх належності, допустимості та достатності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову.
Нормами ст. 430 ЦПК України передбачено, що суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць та поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника.
Питання щодо розподілу витрат по сплаті судового збору суд вирішує на підставі статті 141 ЦПК України.
Суд враховує, що позивач звільнений від сплати судного збору у відповідності до пункт 1 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір», тому судовий збір повинен бути стягнути з відповідача на користь держави.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 89, 141, 259, 263-265, 274 ЦПК України, ст.ст. 21, 22 Закону України «Про оплату праці», ст.ст. 34, 115 КЗпП, суд -
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Стеллар 07» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі за період з січня 2022 по червень 2024 у розмірі 228 500 (двісті двадцять вісім тисяч п`ятсот) гривень 19 коп. (сума визначена без врахування обов`язкових платежів).
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Стеллар 07» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 35 591 (тридцять п`ять тисяч п`ятсот дев`яносто одна) грн. 40 коп. (сума визначена без врахування обов`язкових платежів).
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Стеллар 07» на користь держави судовий збір у розмірі 3028,00 грн.
Рішення підлягає негайному виконанню в межах місячного платежу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Запорізького апеляційного суду через Шевченківський районний суд м. Запоріжжя шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення.

Реквізити учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання (зареєстроване): АДРЕСА_2 .

Відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Стеллар 07», ел. пошта STELLARSTAR@UKR.N адреса: 07402, Київська область, Броварський район, м. Бровари, вул. Ярослава Мудрого 8, .

Суддя: Н.С. Звєздова