Справа №295/2349/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.03.2025 року м. Житомир

Богунський районний суд м.Житомира у складі

Головуючої судді Воробйової Т.А.,

за участю секретарів судового засідання Опанасюк В.А., Білінської Л.С.,

розглядаючи у відкритому судовому засіданні

у порядку загального позовного провадження цивільну справу

за первісним позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2

про визнання майна особистою приватною власністю,

та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_2

до ОСОБА_1

про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя,

в с т а н о в и в:

Позивач за первісним позовом ОСОБА_1 , звернулась до суду з позовом та, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просить визнати за нею право особистої приватної власності на:

нежиле приміщення (магазин продовольчих товарів), загальною площею 73,2 кв.м по АДРЕСА_1 ;

підвальні приміщення магазину № НОМЕР_1 загальною площею 241,20 кв.м по АДРЕСА_1 ;

нежиле приміщення (перукарня), загальною площею 27,9 кв.м по АДРЕСА_1 ;

квартиру, загальною площею 39,0 кв.м по АДРЕСА_1 ;

приміщення кафе, загальною площею 209,30 кв.м по АДРЕСА_1 ;

земельну ділянку, загальною площею 0,0721 га по АДРЕСА_1 ;

майданчик паркування автомобілів для відвідувачів існуючого магазину, кафетерію і перукарні по АДРЕСА_1 .

Позов обґрунтовано тим, що 28.08.1997 ОСОБА_1 уклала шлюб з ОСОБА_2 , про що видано свідоцтво про одруження від 28.08.1997 серії НОМЕР_2 . Від шлюбу сторони мають дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 20.09.2000, згідно з договором купівлі-продажу, було придбано 60/100 частин приміщення магазину № НОМЕР_1 , який знаходиться в АДРЕСА_1 . Договір купівлі-продажу було укладено на ім`я ОСОБА_2 . Після чого, у придбаному приміщенні було розпочато капітальний ремонт та реконструкцію. В результаті реконструкції було побудовано: магазин продовольчих товарів, загальною площею 73,2 кв.м, про що видано свідоцтво про право власності від 10.09.2003; перукарня, загальною площею 27,9 кв.м, про що видано свідоцтво про право власності від 10.09.2003; однокімнатна житлова квартира, загальною площею 39,0 кв.м, про що видано свідоцтво про право власності від 10.09.2003; кафетерій, загальною площею 210,5 кв.м, про що видано свідоцтво про право власності від 10.09.2003. 25.04.2001. Згідно з договором купівлі-продажу приміщення було придбано підвальні приміщення магазину № НОМЕР_1 загальною площею 241,20 кв.м, які знаходяться в АДРЕСА_1 . Договір купівлі-продажу було укладено на ім`я ОСОБА_2 11.06.2003. Згідно з договором купівлі - продажу було придбано земельну ділянку під будівлею магазину, площею, 0,0721 га, по АДРЕСА_1 , про що видано державний акт на право власності на земельну ділянку від 11.09.2003. Придбання земельної ділянки, а також 60/100 частин приміщення магазину та підвального приміщення, подальша їх реконструкція та оформлення, були здійснені за власні кошти ОСОБА_1 , а також за кошти, яка вона взяла в борг у ОСОБА_4 . Так, у 2000 році ОСОБА_1 взяла в борг у ОСОБА_4 125 000 доларів США готівкою, які були використані на придбання та реконструкцію приміщення магазину, підвальних приміщень та придбання земельної ділянки. В подальшому вказані кошти ОСОБА_1 повернула. Як вказано у позові, зазначені обставини будуть підтверджені в ході судового розгляду справи поясненнями учасників справи, а також письмовими доказами, які знаходяться у ОСОБА_4 . Крім вказаного вище, у 2003 році було придбано будинок та земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , з метою розміщення майданчика паркування автомобілів для відвідувачів існуючого магазину, кафетерію і перукарні. У 2006 році для розвитку бізнесу ОСОБА_1 знову взяла в борг у ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 135 000 доларів США готівкою, за які було зведено майданчик паркування автомобілів, закуплено товарів та продукції, а також кафетерій переобладнано під кафе, про що видано свідоцтво про право власності на приміщення кафе, загальною площею 209,30 кв.м, від 14.08.2009. Так, рішенням виконавчого комітету Житомирської міської ради від 28.12.2006 №957 «Про затвердження акту державної комісії по прийняттю в експлуатацію майданчика паркування автомобілів для відвідувачів існуючого магазину, кафетерію і перукарні приватного підприємця ОСОБА_2 по АДРЕСА_2 » затверджено акт державної комісії про готовність закінченого будівництвом майданчика паркування автомобілів для відвідувачів існуючого магазину, кафетерію і перукарні приватного підприємця ОСОБА_2 на власній земельній ділянці по АДРЕСА_2 , до експлуатації, загальною площею 0,0421 га. У позові вказано, що дані обставини будуть підтверджені поясненнями позивача в якості свідка, поясненнями свідків, а також письмовими доказами, які знаходяться у ОСОБА_4 . ОСОБА_5 вказує, що відповідач за первісним позовом заперечує її право власності на вищевказані приміщення та почав чинити перешкоди в користуванні належним їй майном, а тому позивач за первісним позовом змушена звернутись до суду.

Ухвалою суду від 19.04.2022 відкрито провадження у справі №295/2349/22, розгляд справи визначено проводити у порядку загального позовного провадження та призначене підготовче засідання.

31.05.2022 до суду надійшла заява ОСОБА_1 про забезпечення позову, у якій вона просила встановити заборону на відчуження належного на праві власності ОСОБА_2 майна.

Ухвалою суду від 01.06.2022 заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено та накладено арешт на належне на праві власності ОСОБА_2 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 ) наступне майно: нежиле приміщення (магазин продовольчих товарів), загальною площею 73,2 кв.м по АДРЕСА_1 ; нежиле приміщення (перукарня), загальною площею 27,9 кв.м по АДРЕСА_1 ; квартира, загальною площею 39,0 кв.м по АДРЕСА_1 ; приміщення кафе, загальною площею 209,30 кв.м по АДРЕСА_1 ; земельна ділянка, загальною площею 0,0721 га по АДРЕСА_1 ; земельна ділянка, загальною площею 0,0421 га по АДРЕСА_1 .

27.06.2022 від ОСОБА_2 до суду надійшов зустрічний позов до ОСОБА_1 , в якому позивач за зустрічним позовом, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просить відмовити у задоволенні первісного позову, визнати нежиле приміщення (магазин продовольчих товарів), загальною площею 73.2 кв.м по АДРЕСА_1 , нежиле приміщення (перукарня), загальною площею 27.9 кв.м по АДРЕСА_1 , квартиру загальною площею 39.0 кв.м по АДРЕСА_1 , приміщення кафе, загальною площею 209.30 кв.м по АДРЕСА_1 , підвальні приміщення магазину №208 загальною площею 241,20 кв.м по АДРЕСА_1 , земельну ділянку загальною площею 0.0721 га по АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Зустрічний позов обґрунтовано тим, що 20.09.2000, під час перебування у шлюбі, відповідно до договору купівлі-продажу, сторонами було придбано 60/100 частин приміщення магазину № НОМЕР_1 , розташованого АДРЕСА_1 . Договір купівлі-продажу було укладено на ім`я ОСОБА_2 . Після укладення договору купівлі-продажу, у придбаному приміщенні було побудовано: нежиле приміщення (магазин продовольчих товарів), загальною площею 73,2 кв.м, свідоцтво про право власності від 10.09.2003 видане на ім`я ОСОБА_2 ; перукарня, загальною площею 27,9 кв.м, свідоцтво про право власності від 10.09.2003 видане на ім`я ОСОБА_2 ; однокімнатна житлова квартира, загальною площею 39,0 кв.м, свідоцтво про право власності від 10.09.2003 видане на ім`я ОСОБА_2 ; кафе, загальною площею 210.5 кв м, свідоцтво про право власності від 10.09.2003 видане на ім`я ОСОБА_2 ; 11.06.2003 відповідно до договору купівлі-продажу №1602, було придбано земельну ділянку під будівлею магазину, площею 0,0721 кв.м, по АДРЕСА_1 . Договір купівлі продажу та державний акт на право власності на земель ділянку від 11.06.2003 видані на ім`я ОСОБА_2 ; 25.04.2001, відповідно до договору купівлі-продажу приміщення, було придбано підвальні приміщення магазину № НОМЕР_1 , загальною площею 241,20 кв.м, по АДРЕСА_1 . Позивач за зустрічним позовом вказує, що відповідно до приписів чинного законодавства, зазначене майно є спільною сумісною власністю подружжя. Щодо майданчика паркування автомобілів по АДРЕСА_1 , позивач за зустрічним позовом зазначає, що відповідно до договору дарування частини жилого будинку від 28.12.2001, ОСОБА_6 подарував ОСОБА_2 18/100 частин жилого будинку АДРЕСА_1 . Відповідно до договору дарування частини будинку та земельної ділянки від 15.12.2003, ОСОБА_7 подарувала ОСОБА_2 82/100 частин жилого будинку АДРЕСА_1 , та 294 кв.м. земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована за тією ж адресою. Відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку від 05.02.2004, ОСОБА_2 є власником всієї подарованої йому земельної ділянки по АДРЕСА_1 . Зазначену земельну ділянку ним було огороджено та на даний час вона використовується в якості майданчика для паркування автомобілів для відвідувачів кафе, магазину та перукарні. Вказує, що з урахуванням викладеного, майданчик паркування автомобілів для відвідувачів магазину, кафетерію і перукарні приватного підприємця ОСОБА_2 по АДРЕСА_1 , належить йому на праві особистої приватної власності.

Ухвалою суду від 28.06.2022 зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, прийнято до спільного розгляду з первісною позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю, вимоги за зустрічним позовом об`єднано в одне провадження з первісним позовом.

12.10.2022 позивач за первісним позовом ОСОБА_1 подала заяву про збільшення позовних вимог.

14.10.2022 позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 подав до суду заяву про збільшення позовних вимог.

24.10.2022 позивач за первісним позовом ОСОБА_1 подала до суду заяву про виклик свідків та долучення до справи письмових доказів, у якій позивач за первісним позовом просила, для підтвердження обставин, викладених у позовній заяві, викликати до суду та опитати свідків: ОСОБА_4 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 ; долучити до справи копію розписки про отримання коштів.

Ухвалою суду від 07.12.2022 заяви позивачів за первісним та зустрічним позовами про збільшення позовних вимог прийнято до розгляду;задоволено заяву ОСОБА_1 в частині виклику свідків та викликано як свідків: ОСОБА_4 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 ; заяву ОСОБА_1 в частині долучення письмових доказів до справи задоволено та долучено до матеріалів справи ксерокопію розписки ОСОБА_1 від 25.09.2006, оригінал якої міститься в матеріалах цивільної справи Богунського районного суду м.Житомира №295/1110/22.

Протокольною ухвалою суду від 07.12.2022 підготовче провадження у справі завершено та призначено розгляд справи по суті.

04.10.2023 від представника ОСОБА_1 - ОСОБА_15 до суду надійшло клопотання про зупинення провадження у справі до набрання законної сили судовим рішенням у справі №295/4167/23 про визнання договору дарування договором купівлі продажу.

Ухвалою суду від 23.11.2023 провадження у справі зупинено до набрання законної сили судовим рішенням у справі №295/4167/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , третя особа Приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Рогальська Раїса Іванівна про визнання договору дарування договором купівлі-продажу.

Ухвалою суду від 11.04.2024 провадження у справі поновлено.

У судових засіданнях за їх участіОСОБА_1 та її представник ОСОБА_15 , первісний позов підтримували та просили задовольнити з підстав, викладених у позові, проти задоволення зустрічного позову заперечували. У судове засідання, яким завершується розгляд справи, ОСОБА_1 та її представники не з`явились, про розгляд справи повідомлені належним чином. Представник позивача за первісним позовом ОСОБА_16 подав до суду заяву про відкладення розгляду справи у зв`язку з госпіталізацією ОСОБА_1 .

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах, встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: 1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними; 3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи; 4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження; 5) якщо суд визнає потрібним, щоб сторона, яка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, дала особисті пояснення. Викликати позивача або відповідача для особистих пояснень можна і тоді, коли в справі беруть участь їх представники. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: 1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; 2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки; 3) неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з`явилася особа, яку він представляє, або інший її представник; 4) неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою.

Заявляючи клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з госпіталізацією ОСОБА_1 , її представник ОСОБА_16 не долучив до заяви жодних доказів, які підтверджують наявність поважних причин неявки у судове засідання та для відкладення розгляду справи. Крім того, ОСОБА_1 бере участь у справі через представників, однак клопотання про відкладення розгляду справи не містить обґрунтування неможливості явки у судове засідання її представників.

Таким чином, оскільки суду не надано доказів наявності поважних причини для відкладення розгляду справи у зв`язку з неможливістю участі у судовому засіданні сторони позивача, суд не вбачає підстав для задоволення клопотання про відкладення розгляду справи та вважає за можливе розглянути справу за відсутності позивача за первісним позовом та її представників.

У судових засіданнях за їх участі ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_17 проти задоволення первісного позову заперечували та просили відмовити у його задоволенні, зустрічний позов підтримали. У судове засідання, яким завершується розгляд справи, ОСОБА_2 та його представник не з`явились, про розгляд справи повідомлені належним чином. Представник позивача за зустрічним позовом ОСОБА_17 подав до суду заяву про розгляд справи без їх участі.

Допитаний у судовому засіданні як свідок ОСОБА_4 пояснив, що він є братом ОСОБА_1 , з сестрою перебуває у гарних відносинах, з ОСОБА_2 знайомий з моменту його одруження із сестрою свідка, з ним у свідка напружені відносини. Наприкінці 90-х років до свідка звернулась сестра з приводу надання позики, оскільки чоловік був безробітним, не мав змоги заробляти на життя. Свідок допоміг сестрі придбати приміщення та сказав, що прибуток будуть ділити. Свідок надавав сестрі кошти у декілька етапів, повідомив сестрі та її чоловіку, що кошти свідок надає сестрі. Потім потрібно було придбати земельну ділянку під приміщенням, свідок знову надав сестрі кошти. Всього було надано 125 тисяч доларів. У подальшому сестра повідомила, що продається земельна ділянка поруч, свідок привіз 10 тисяч і дав сестрі. Були присутні вони втрьох. Було декілька розписок. У 2006 році свідок приїхав у Житомир та сказав ОСОБА_2 , що потрібно ділити прибуток, на що той сказав, що нічого віддавати не буде, сестра брала, нехай вона і віддає. Про повернення коштів свідок домовлявся із сестрою. Свідок надавав сестрі кошти готівкою, передані кошти вкладались у придбання магазину, земельної ділянки під ним, в ремонт, у придбання підвальних приміщень. Кошти надавались декілька разів різними сумами. У 2006 році була написана розписка на всю суму переданих коштів.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_13 пояснила, що знає ОСОБА_1 давно, наразі вони сусіди. ОСОБА_2 знала ще до того, як вони з ОСОБА_1 одружились. ОСОБА_2 працював на АПТ 11, після одруження з ОСОБА_1 не працював, ОСОБА_4 запропонував організувати власну справу, допомагав у цьому, позичав гроші. Свідку відомого, що майно придбавалось та робився ремонт за кошти ОСОБА_4 , бо у сім`ї ОСОБА_18 коштів не було. Всі сусіди про це знали, це обговорювалось. ОСОБА_2 почав працювати, коли вже збудували, на створених підприємствах.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_11 пояснила, що ОСОБА_1 є її сусідкою та кумою, знає також ОСОБА_2 . У Безшкурих майна не було, у ОСОБА_1 була батьківська хата, ОСОБА_2 майна не мав. Коли вирішити розпочинати власну справу, допоміг все придбати ОСОБА_4 . ОСОБА_2 не працював, жили за гроші ОСОБА_4 . У 2001 році свідок їздила разом з Безшкурими у Київ до ОСОБА_4 по гроші, де ОСОБА_4 передавав гроші ОСОБА_19 , потім ОСОБА_20 сказав, що то брат їм допоміг для власної справи.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_8 пояснила, що давно дружить з ОСОБА_1 . Обоє ОСОБА_18 були без роботи. ОСОБА_4 завжди турбувався про сестру. Зі слів ОСОБА_1 свідку відомо, що ОСОБА_4 хотів вкласти гроші в бізнес, купив їм приміщення під магазин, а ОСОБА_18 повинні будуть потрохи віддавати йому кошти. Свідок їздила з Безшкурими до ОСОБА_4 , коли ті позичали в нього гроші, запитувала, чи пишуть розписки, ОСОБА_1 повідомила, що пишуть. Думає, що суми позичали великі, бо для ремонту купували все дороге. Від ОСОБА_2 свідок не раз чула, як той говорив про необхідність повернення коштів ОСОБА_4 .

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_12 пояснила, що після одруження, ОСОБА_1 перебувала у декретній відпустці, ОСОБА_2 не працював. Брат ОСОБА_1 ОСОБА_4 вирішив трохи допомогти сестрі, давав гроші, які мали повертатися з прибутку. Зазначені обставини свідку відомо зі слів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 .

Допитана у судовому засіданні як свідок ОСОБА_1 пояснила, що з 1997 року перебуває у шлюбі з ОСОБА_2 , мають спільну дочку. ОСОБА_2 працював водієм, з 1998 року був без роботи. ОСОБА_1 працювала товарознавцем. Подружжя жило добре, ОСОБА_2 допомагав у вихованні дітей, ОСОБА_1 мала дочку 11 років, ОСОБА_2 мав сина 14 років, аліменти не сплачував, їм доводилось забезпечувати сина. Грошей у подружжя не було, вони звернулись до брата ОСОБА_1 ОСОБА_4 , він згодився допомогти. За кошти ОСОБА_4 придбали автомобіль, приміщення, все вирішили оформити на ОСОБА_2 , оскільки ОСОБА_1 йому довіряла. Всі витрати на облаштування взяв на себе ОСОБА_4 , після отримання прибутку ОСОБА_18 мали повертати кошти. Приміщення купили на аукціоні, в день аукціону ОСОБА_1 отримала від брата 50000,00 доларів, на кожну суму давались розписки. Згодом за кошти ОСОБА_4 у період 2000-2003 роки були придбані також земельна ділянка, підвальне приміщення. Також попросили у брата в борг кошти на придбання автомобіля. Купляли земельну ділянку поруч з магазином, попросили 10000,00 доларів, натомість ОСОБА_2 оформив договір дарування. Зобов`язання повертати кошти брали на себе ОСОБА_1 з чоловіком. Магазин почав працювати, пройшло трохи часу, приїхав брат та сказав, щоб починали ділити з ним прибуток. ОСОБА_2 відповів, що він сам господар, на що ОСОБА_4 сказав повернути кошти. ОСОБА_2 сказав ОСОБА_4 , що він давав кошти сестрі, то нехай вона повертає. ОСОБА_1 трохи відділилася та почала працювати сама на себе, віддавала кошти брату. ОСОБА_2 змінився, заважав працювати, почав підіймати руку на ОСОБА_1 , вона звернулась до поліції. Згодом виявилось, що у ОСОБА_2 з`явилась інша сім`я. ОСОБА_2 був присутній кожного разу, коли ОСОБА_4 передавав кошти. Отриманими коштами розпоряджався в основному ОСОБА_2 . Кошти у ОСОБА_4 позичались частинами, кожного разу писались розписки, у 2006 році була написана розписка на всю суму отриманих коштів.

Згідно з вимогами ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання, яким завершується розгляд справи, за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Стосовно складення повного тексту рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, суд бере до уваги висновки щодо визначення дати ухвалення судового рішення Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, наведені у відповідній постанові Верховного Суду від 05.09.2022 у справі №1519/2-5034/11 (провадження № 61-175сво21).

Суд, дослідивши письмові матеріали справи та перевіривши їх доказами, а відтак, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні заяви, дійшов наступного висновку.

Встановлено, що 28.08.1997 Зарічанською сільською радою Житомирського району Житомирської області між ОСОБА_2 та ОСОБА_21 був зареєстрований шлюб, актовий запис №9. Прізвище дружини після укладення шлюбу « ОСОБА_18 » (том 1 а.с. 5).

20.09.2000 між ВАТ «Плодоовочевий комбінат» та ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу 60/100 частин приміщення магазину № НОМЕР_1 , який знаходиться в АДРЕСА_1 , загальною площею 368 кв.м. Продаж здійснено за 36624 грн (том 1 а.с. 6).

25.04.2001 між ВАТ «Плодоовочевий комбінат» та ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу приміщеннями, за умовами якого ОСОБА_2 купив підвальні приміщення магазину № НОМЕР_1 загальною площею 241,20 кв.м, які знаходяться в АДРЕСА_1 . Продаж здійснено за 5300,00 грн (том 1 а.с. 77-78).

Відповідно до свідоцтв про право власності, які видані 10.09.2003 Виконкомом Житомирської міської ради, будівля магазину продовольчих товарів, будівля перукарні, однокімнатна житлова квартира загальною площею 39,00 кв.м, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , належать ОСОБА_2 на праві приватної власності. Свідоцтва видані на підставі рішення виконкому Житомирської міської ради від 24.07.2003 №433 (том 1 а.с. 7-9).

11.06.2003 між Житомирською міською радою (продавець) та ОСОБА_2 (покупець) укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення, відповідно до якого продавець на підставі рішення Житомирської міської ради від 25.02.2003 передав за плату, а покупець оплачує і приймає у власність земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 721 кв.м для комерційної діяльності (матеріали зустрічного позову а.с. 14).

Відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЖТ №034469 ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 0,0721 га по АДРЕСА_1 . Цільове призначення (використання) земельної ділянки для комерційної діяльності. Кадастровий номер ділянки :04:032:0001 (том 1 а.с. 11).

Відповідно до свідоцтва про право власності на приміщення кафе від 14.08.2009, яке видане Виконкомом Житомирської міської ради, об`єкт в цілому, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , належить ОСОБА_2 праві приватної власності. В цілому складається з приміщення кафе загальною площею 209,30 кв.м. Свідоцтво видане на підставі рішення виконкому Житомирської міської ради від 13.08.2009 №558 (том 1 а.с. 10).

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначено частиною другою вказаної статті.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 355 Цивільного кодексу України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

У статті 60 Сімейного кодексу України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, зокрема в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такі висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі №372/504/17.

Згідно з частиною першою статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (частина третя статті 61 СК України).

За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя, є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не особисті, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя. Якщо один з подружжя уклав договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Такий правовий висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.06.2020 у справі №638/18231/15-ц.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 28.08.1997 перебувають у зареєстрованому шлюбі. У період перебування сторін спору шлюбі, за ОСОБА_22 зареєстровано право власної на спірне майно, зокрема на: нежиле приміщення (магазин продовольчих товарів), загальною площею 73,2 кв. м. по АДРЕСА_1 ; підвальні приміщення магазину № НОМЕР_1 загальною площею 241,20 кв.м. по АДРЕСА_1 ; нежиле приміщення (перукарня), загальною площею 27,9 кв. м. по АДРЕСА_1 ; квартиру, загальною площею 39,0 кв. м. по АДРЕСА_1 ; приміщення кафе, загальною площею 209, 30 кв. м. по АДРЕСА_1 ; земельну ділянку, загальною площею 0,0721 га по АДРЕСА_1 ; майданчик паркування автомобілів для відвідувачів існуючого магазину, кафетерію і перукарні по АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 у своєму позові просить визнати за нею право особистої приватної власності на вказане майно. Мотивуючи свої вимоги, позивач за первісним позовом посилається на те, що все спірне майно було набуте за кошти, які вона отримала в позику від свого брата ОСОБА_4 .

У матеріалах справи міститься копія розписки від 25.09.2006, відповідно до якої ОСОБА_1 отримала в борг від ОСОБА_4 на розвиток бізнесу грошові кошти у сумі 135000,00 доларів США готівкою та зобов`язалася повернути борг на першу вимогу ОСОБА_4 (том 1 а.с. 98).

Будучи допитаною як свідок, ОСОБА_1 вказує, що кошти вона отримувала від ОСОБА_4 не однією сумою, а декількома у період з 2000 року по 2003 рік, та в подальшому, 25.09.2006 було написана розписка щодо отримання загальної суми коштів, які їй передав ОСОБА_4 .

При цьому, ОСОБА_1 у своїх поясненнях вказувала, що при отриманні коштів завжди був присутній ОСОБА_2 , він володів інформацією про передачу коштів ОСОБА_4 ОСОБА_1 , ОСОБА_2 розпоряджався отриманими коштами та вкладав їх у розвиток власної справи, право власності на придбане майно реєструвалось на ім`я ОСОБА_2 з відома та згоди ОСОБА_1 , подружжя спільно несло обов`язок з повернення отриманих коштів.

На підставі викладеного, суд вбачає, що кошти, які ОСОБА_1 отримала в борг від ОСОБА_4 , були одержані та використані нею в інтересах сім`ї для започаткування та розвитку власної справи, у якій приймали участь обоє з подружжя.

Жодних доказів, з яких можливо дійти висновку, що отримані ОСОБА_1 в борг кошти від ОСОБА_4 були одержані нею в особистих, не пов`язаних із сім`єю інтересах, матеріали справи не містять, як і відсутні докази того, що для придбання спірного майна були використані кошти, які були особистою приватною власністю ОСОБА_1 , отже і відсутні підстави вважати, що спірне майно, набуте за час шлюбу, було набуте за кошти, які належали ОСОБА_1 особисто.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц сформульовано висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

ОСОБА_1 не довела належним чином, що кошти, які були використані для набуття спірного майна, були її особистою власністю, отже вона не спростувала презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте у період шлюбу.

Що стосується вимоги про визнання за ОСОБА_1 права особистої власності на майданчик паркування автомобілів для відвідувачів існуючого магазину, кафетерію і перукарні по АДРЕСА_1 , суд звертає увагу на наступне.

28.12.2001 між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 був укладений договір дарування частини жилого будинку, за умовами якого ОСОБА_6 подарував, а ОСОБА_2 прийняв в дар 18/100 частин жилого будинку за АДРЕСА_1 . Дар сторони оцінили в сумі 1573 грн (том 1 а.с. 92).

15.12.2003 між ОСОБА_7 та ОСОБА_2 був укладений договір дарування частини будинку та земельної ділянки, за умовами якого ОСОБА_7 подарувала, а ОСОБА_2 прийняв в дар 82/100 частин жилого будинку за АДРЕСА_1 , та 294 кв.м земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована за тією ж адресою. Дар сторони оцінили в сумі 24 635 грн (том 1 а.с. 83).

Факт належності ОСОБА_2 на праві приватної власності 82/100 частин будинку АДРЕСА_1 підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 17.02.2004 року (том 1 а.с. 94).

Відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЖТ №111072 ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 0,0421 га по АДРЕСА_2 . Цільове призначення (використання) земельної ділянки будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Кадастровий номер ділянки :04:032:0005 (том 1 а.с. 96).

Рішенням Виконавчого комітету Житомирської міської ради від 28.12.2006 №957 затверджено акт державної комісії про готовність закінченого будівництвом майданчика паркування автомобілів для відвідувачів існуючого магазину, кафетерію і перукарні приватного підприємця ОСОБА_2 на власній земельній ділянці по АДРЕСА_2 , до експлуатації загальною площею 0,0421 га (том 1 а.с. 80).

Як уже зазначалося, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування (пункт другий частини першої статті 57 СК України).

Рішенням Богунського районного суду міста Житомира від 09.01.2024 у справі №295/4167/23, яке набрало законної сили, у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Рогальська Раїса Іванівна про визнання договору дарування договором купівлі-продажу, відмовлено (том 1 а.с. 214-217).

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина четверта статті 82 ЦПК України).

Таким чином, оскільки зазначене спірне набуте ОСОБА_2 за час шлюбу, але на підставі договорів дарування, таке майно є його особистою приватною власністю.

На підставі наведеного, первісний позов задоволенню не підлягає у зв`язку з недоведеністю позовних вимог.

Щодо зустрічного позову.

Позивач за зустрічним позовом просить визнати нежиле приміщення (магазин продовольчих товарів), загальною площею 73.2 кв.м. по АДРЕСА_1 , нежиле приміщення (перукарня), загальною площею 27.9 кв.м. по АДРЕСА_1 , квартиру загальною площею 39.0 кв.м. по АДРЕСА_1 , приміщення кафе, загальною площею 209.30 кв.м. по АДРЕСА_1 , підвальні приміщення магазину №208 загальною площею 241,20 кв.м. по АДРЕСА_1 , земельну ділянку загальною площею 0.0721 га по АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України).

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (постанова Верховного Суду від 08.11.2023 у справі №761/42030/21).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №338/180/17 (пункт 57), від 11.09.2018 у справі №905/1926/16 (пункт 38), від 30.01.2019 у справі №569/17272/15-ц, від 16.06.2020 у справі №145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 22.02.2022 у справі № 761/36873/18 (пункт 9.21), та ряді інших.

У пунктах 67 - 75 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.01.2024 у справі №523/14489/15-ц зазначено, що «позивач заявив вимогу про визнання квартир АДРЕСА_2 та АДРЕСА_4 спільним сумісним майном. Суди попередніх інстанцій цю вимогу задовольнили. Велика Палата Верховного Суду вважає такий висновок судів помилковим, оскільки обраний спосіб захисту є неефективним». У пункті 72 цієї ж постанови Великої Палати Верховного Суду вказано «Оскільки колишня дружина не спростувала презумпції спільної сумісної власності на квартири АДРЕСА_2 та АДРЕСА_4, суди попередніх інстанцій правильно поширили режим спільної сумісної власності на це майно. Однак помилковим є висновок судів першої та апеляційної інстанцій про необхідність задоволення вимоги про визнання цих об`єктів спільним сумісним майном».

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23.01.2024 у справі №523/14489/15-ц (пункт 67) дійшла висновку, що обраний спосіб захисту - визнання майна спільною сумісною власністю, є неефективним, тому відсутні підстави для задоволення такої вимоги.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог (частина перша статті 13 ЦПК України).

На підставі вищевикладеного, суд доходить висновку, що ОСОБА_2 обрав неналежний спосіб захисту своїх прав та інтересів, які він вважає порушеними, невизнаними або оспореними, тому суд відмовляє у задоволенні зустрічного позову.

У зв`язку з відмовою у задоволенні як первісного, так і зустрічного, позовів, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, судові витрати покладаються на сторони, які їх понесли.

Керуючись статтями 57, 60, 61, 63, 65 СК України, ст. 355, 368 ЦК України, статтями 2, 4, 7, 10, 12, 13, 76-81, 89, 141, 247, 258, 259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

У задоволенні первісного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю відмовити.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_4 .

Відповідач: ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Повний текст рішення складено 28.03.2025.

Суддя Т.А. Воробйова