Справа №464/7149/24 Головуючий у 1 інстанції:Мичка Б.Р.
Провадження №22-ц/811/3375/24 Доповідач в 2-й інстанції:Левик Я. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Крайник Н.П., Шандри М.М.,

секретар: Чиж Л.М.,

за участі в судовому засіданні представника заявника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 на ухвалу Сихівського районного суду м.Львова в складі судді Мички Б.Р. від 28 жовтня 2024 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 про встановлення факту, що має юридичне значення, -

в с т а н о в и л а :

ухвалою Сихівського районного суду м.Львова від 28 жовтня 2024 року у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 про встановлення факту, що має юридичне значення - відмовлено.

Вказане рішення оскаржив ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі просить скасувати ухвалу Сихівського районного суду м. Львова від 28 жовтня 2024 року про відмову у відкритті та направити справу для провадження розгляду до Сихівського районного суду м. Львова .

Зазначає, що суд першої інстанції протиправно відмовив у відкритті провадження у даній справі та таким чином порушив право ОСОБА_1 на доступ до правосуддя, більше того постанова КМУ від 16 травня 2024 року №560 «Про затвердження Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації на особливий період» прямо передбачає в переліку документів, які необхідні для оформлення відстрочки під час мобілізації такий документ як рішення суду про встановлення факту перебування дитини на утриманні. Вважає, що суд першої інстанції фактично на стадії вирішення питання про відкриття провадження у даній справі з мотивів викладених в оскаржуваній ухвалі вирішив дану справу по суті, що є порушенням основоположних принципів цивільного процесу, який побудовано на принципі стадійності процесу. Звертає увагу, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваної ухвали не взято до уваги постанову Великої Палати Верховного Суду від 18 січня 2024 року в справі № 560/17953/21, у якій ВП ВС зробила висновок про те, що справи про встановлення фактів повинні вирішуватися судами цивільної юрисдикції за правилами ЦПК, крім випадків коли встановлено позасудовий порядок встановлення фактів, незалежно від їх мети звернення та наявності у заявника певних цивільних прав та обов?язків чи виникнення публічно-правових спорів із суб?єктами владних повноважень. Зазначає, що ОСОБА_1 не стверджував в своїй заяві про те, що він має обов?язок утримувати за даних обставин свого пасинка, а просив встановити вже і так існуючий факт перебування пасинка на його утриманні, встановлення якого не залежить від добровільності чи обов?язковості утримання вітчимом свого пасинка, а також від обов?язку біологічного батька чи матері (при цьому батько в даній справі помер) утримувати свою дитину. Більше того не підлягають призову під час мобілізації чоловіки на утриманні яких перебуває троє і більше неповнолітніх дітей, це свідчить про те, що для отримання відстрочки не має значення ні кровна спорідненість з дитиною, а також не має значення обов?язок рідного батька утримувати свою дитину, значення має лише факт перебування дітей на утриманні, який за даних обставин може бути підтверджений рішенням суду, хоча за обставин наведених в заяві станом на сьогоднішній час у заявника виник обов?язок утримувати свого пасинка, так як його батько помер, а матір не може здійснювати його утримання через перебування у декретній відпустці. Отже вітчим має обов?язок утримувати своїх падчерку та пасинків у випадках прямо передбачених законом, лише за сукупності наступних обставин: такі діти не мають матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ж ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання. Відтак, враховуючи той факт, що сина дружини заявника від першого шлюбу, у зв?язку із смертю, немає батька, а дружина через перебування у декретній відпустці з поважних причин не може матеріально утримувати дитину та відсутні інші особи, які б могли матеріально утримувати дитину, на ньому як на вітчимові покладено обов?язок утримання свого неповнолітнього пасинка ОСОБА_4 . Вважає, що суд першої інстанції фактично на стадії вирішення питання про відкриття провадження у даній справі з мотивів викладених в оскаржуваній ухвалі вирішив дану справу по суті, що є порушенням основоположних принципів цивільного процесу, який побудовано на принципі стадійності процесу. Зазначає, що оцінку доводам заяви ОСОБА_1 по суті суд першої інстанції мав би надати під час ухвалення рішення суду за результатами розгляду справи, а не на стадії вирішення питання про відкриття провадження в цивільній справі.

В судове засідання окрім представника заявника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , решта учасників справи не з`явилися, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи за їх відсутності, зважаючи на те, що такі повідомлялась про час та місце судового розгляду належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи від них до суду не надходило, доказів поважності причин неявки суду представлено не було та зважаючи на вимоги ч.2 ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника заявника на підтримання апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, оцінивши мотиви осіб, що беруть участь у справі в межах доводів заяви, апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Із змісту оскаржуваної ухвали вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст.ст. 15 ЦК України, ст.ст. 2, 4, 19, 186, 263, 293, 315, 353 ЦПК України, ст.ст. 14, 15, 121, 141, 150, 151, 157 СК України, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20.06.2019 року у справі №632/580/17, постанову Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2019 року у справі №3200/948/18, та відмовляючи у відкритті провадження, - виходив з того, що визначальною обставиною під час розгляду заяви про встановлення певних фактів у порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням спору про право цивільне. Під спором про право необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права; спір є суть суперечності, конфлікт, протиборство сторін, спір поділяється на матеріальний і процесуальний. Таким чином, виключається під час розгляду справ у порядку окремого провадження існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також недоведенням наявності суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають у реалізації такого права. Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення; встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах; заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо); чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів. Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, зазначений у статті 315 ЦПК України, не є вичерпним. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету, для якої необхідне його встановлення. Один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та для іншої мети - ні. При вирішенні питання про прийняття заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суддя, окрім перевірки відповідності поданої заяви вимогам закону щодо форми та змісту, зобов`язаний з`ясувати питання про підсудність та юрисдикційність. Оскільки чинним законодавством передбачено позасудове встановлення певних фактів, що мають юридичне значення, то суддя, приймаючи заяву, повинен перевірити, чи може взагалі ця заява розглядатися в судовому порядку і чи не віднесено її розгляд до повноважень іншого органу. Так, заявник просив суд встановити факт, що має юридичне значення, а саме, встановити факт, перебування ОСОБА_5 на утриманні ОСОБА_1 . Згідно із ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. При цьому, батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними. Сімейні відносини, як вид суспільних відносин складаються з суб`єктів, об`єктів і змісту (прав та обов`язків). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є юридичні факти, котрі поділяються на юридичні дії (спричинення яких залежить від волі людей і породжує певні правові наслідки) та юридичні події (юридичні факти, які настають незалежно від волі людини). Так, в силу положень ЦК України у момент народження фізичної особи, в неї виникає цивільна правоздатність (здатність мати цивільні права та обов`язки) та припиняється у момент її смерті (ст. 25), а з підстав встановлених цим Кодексом виникає цивільна дієздатність (здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання) котра може бути обмежена виключно у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.2 ст. 30) при цьому відповідно до ч. 2 ст. 15 СК України, якщо особа визнана недієздатною, її сімейний обов`язок особистого немайнового характеру припиняється у зв`язку з неможливістю його виконання, підставою позбавлення батьківських прав у відповідності до п.2 ч.1 ст. 164 СК України, є ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків. Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися. З цього слідує, що підставою встановлення факту утримання неповнолітньої дитини, необхідно встановити юридичний факт, або декілька, в силу яких обсяг прав батьків дитини обмежується або припиняється. Заявник ОСОБА_1 у поданій заяві зазначає, що 23.03.2019 року уклав шлюб із ОСОБА_6 . За час спільного життя у них народилося двоє дітей ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Вказав, що у його дружини є син від першого шлюбу ОСОБА_5 , який теж проживає із заявником. Зазначив, що всі обов`язки матеріального та духовного характеру виконує він. До заяви заявником долучено докази, які, на його думку, підтверджують його проживання та утримання неповнолітньої дитини. Разом з тим, Сімейним кодексом України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі (ч.1 ст. 14, ч.1 ст. 15 СК України). Таким чином, з огляду на наведене вище, суд прийшов до висновку, що у відкритті провадження за даною заявою слід відмовити, оскільки заява ОСОБА_1 не підлягає розгляду в судовому порядку.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду вцілому відповідають обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону, доводи ж скарги правильних висновків суду першої інстанції не спростовують.

У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернувся в суд з заявою, заінтересовані особи: ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 про встановлення факту, що має юридичне значення, у якій просив:

- встановити факт перебування ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 на утриманні ОСОБА_1 .

В обґрунтування заявленої вимоги посилався на те, що 23 березня 2019 року між ним ОСОБА_1 , та ОСОБА_3 (попереднє прізвище - « ОСОБА_3 ») було зареєстровано шлюб, про що Сихівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) зроблено відповідний актовий запис за №9 підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 . Зазначав, що до реєстрацією шлюбу із заявником, його дружина вже перебувала в зареєстрованому шлюбі з іншим чоловіком, а саме з ОСОБА_10 . Однак, рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 21 червня 2018 року шлюб було розірвано. Під час перебування ОСОБА_3 у першому шлюбі , у неї з колишнім чоловіком народилася одна дитина - син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , батьком записано колишнього чоловіка ОСОБА_3 - ОСОБА_10 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 . У заявника з ОСОБА_3 у шлюбі народилося двоє дітей - син ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 , а також дочка ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується копією свідоцтва серії НОМЕР_4 . В зв?язку з тим , що фактично на утриманні ОСОБА_1 перебуває троє неповнолітніх дітей , двоє дітей народжених у шлюбі з дружиною, а також дитина дружини від першого шлюбу, заявник звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_5 з питання можливості надання йому відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації. Однак, працівником ІНФОРМАЦІЯ_6 заявнику було повідомлено про те, що відстрочка від призову під час мобілізації в його випадку може бути надана лише після встановлення в судовому порядку факту перебування на утримання сина дружини від першого шлюбу. З приводу фактичних обставин справи, які свідчать про перебування сина ОСОБА_3 від першого шлюбу на утриманні заявника слід зазначити про те, що його дохід є єдиним джерелом доходу для існування їх сім`ї і для сина дружини від першого шлюбу, оскільки ОСОБА_3 перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, що підтверджується копією наказу Закладу дошкільної освіти № 135 Львівської міської ради від 04.01.2022року №13-к , та копією довідки №34 від 25.09.2024 року виданої Закладом дошкільної освіти № 135 Львівської міської ради. Окрім цього зазначав, що чоловік ОСОБА_3 від першого шлюбу, та батько ОСОБА_5 - ОСОБА_10 помер ІНФОРМАЦІЯ_7 , у зв?язку із чим ОСОБА_3 не отримує аліментів на утримання сина від першого шлюбу. Зазначав, що відповідно до посвідчення серії НОМЕР_5 від 12 січня 2022 року виданого Управлінням соціального захисту департаменту гуманітарної політики Львівської міської рада сім?я заявника має статус багатодітної, відповідно до зазначеного посвідчення дітьми ОСОБА_1 зазначено: ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 . Звертає увагу, що він як вітчим ОСОБА_5 в повному обсязі здійснює витрати на його навчання, а також медичне забезпечення. Також, зазначав, що заявником несуться витрати на придбання різного роду побутових предметів необхідних для навчання сина, його дозвілля, тощо.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, зазначений у статті 315 ЦПК України, не є вичерпним.

Згідно із частиною другою статті 315 ЦПК України в судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Частиною першою статті 316 ЦПК України визначено, що заява фізичної особи про встановлення факту, що має юридичне значення, подається до суду за місцем її проживання.

Аналіз зазначених правових норм свідчить про те, що існують два порядки встановлення фактів, що мають юридичне значення: позасудовий і судовий.

У той же час перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, зазначений у статті 315 ЦПК України, не є вичерпним.

Статтею 19 ЦПК України визначені справи, що відносяться до юрисдикції загальних судів. У частині першій цієї статті встановлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. У частині сьомій вказаної статті регламентовано, що окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:

- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;

- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;

- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);

- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції цивільного суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Чинне законодавство не передбачає іншого судового порядку підтвердження факту, що має юридичне значення, окрім як розгляд справ про встановлення факту, що має юридичне значення, в порядку цивільного судочинства.

Отже, відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року судом встановленим законом, який розглядає справи про встановлення факту, що має юридичне значення, є суд цивільної юрисдикції на підставі статті 19 ЦПК України та пункту 5 частини першої статті 315 ЦПК України.

Також, неефективним є підхід до визначення юрисдикції спорів у судовому порядку про встановлення фактів, що мають юридичне значення, в залежності від їх мети звернення та наявності у заявника певних цивільних прав та обов`язків чи виникнення публічно-правових спорів із суб`єктами владних повноважень, оскільки це не сприятиме належному способу захисту порушеного права заявника, бо призведе до необхідності звертатися в суди різних юрисдикцій з доказуванням одних і тих же обставин, подій та фактів при поданні кожної позовної заяви.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.01.2024 року у справі № 560/17953/21 вважала за необхідне відступити від висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах стосовно юрисдикції спору, які викладено у постанові Великої Палати від 30.01.2020 у справі № 287/167/18-ц (провадження № 14-505цс19), у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 22.03.2023 у справі № 290/289/22-ц (провадження № 61-13369св22), вказавши, що справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, розглядаються у позасудовому та судому порядку. Рішення стосовно фактів, що мають юридичне значення, прийняті у позасудовому порядку, можуть бути оскаржені до судів адміністративної юрисдикції. Юридичні факти, які належать встановлювати в судовому порядку, вирішуються судами цивільної юрисдикції за правилами ЦПК України.

Вказане відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 18.01.2024 року у справі № 560/17953/21.

Колегія суддів зазначає, що заявник просив встановити факт перебування на його утриманні малолітнього - ОСОБА_5 .

Відтак, заявлені вимоги пов`язані з доведенням існування підстав для визнання (підтвердження) за ним певного соціально-правового статусу - особи, у якої на утриманні перебуває дитина.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється Сімейним кодексом України (стаття 1 СК України).

Частиною першою статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Статтею 141 СК встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною пятою статті 157 цього Кодексу.

Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені у статтях 150, 151 СК України.

За приписами частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до частин першої - четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними.

При цьому сімейні відносини як вид суспільних відносин складаються з суб`єктів, об`єктів і змісту (прав та обов`язків). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є юридичні факти, які поділяються на юридичні дії (настання яких залежить від волі людей і породжує певні правові наслідки) та юридичні події (юридичні факти, які настають незалежно від волі людини).

Так, у силу положень ЦК України у момент народження фізичної особи в неї виникає цивільна правоздатність (здатність мати цивільні права та обов`язки), яка припиняється у момент її смерті (стаття 25 ЦК України), а з підстав, установлених цим Кодексом, виникає цивільна дієздатність (здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання), яка може бути обмежена виключно у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 30 ЦК України).

Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.

Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом.

Тому смерть, до прикладу, батька дитини є підставою для припинення його обов`язку утримувати дитину.

Згідно із частиною другою статті 15 СК України, якщо особа визнана недієздатною, її сімейний обов`язок особистого немайнового характеру припиняється у зв`язку з неможливістю його виконання.

У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.

Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України).

Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.

Отже, для підтвердження факту перебування на утриманні в заявника малолітньої дитини, необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав рідного батька обмежується або припиняється.

Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.

СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.

Визначальною обставиною під час розгляду заяви про встановлення певних фактів у порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням будь-якого спору про право.

У порядку окремого провадження розглядаються, зокрема, справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян, але тільки якщо вони не пов`язані з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право і якщо заявник не має іншої можливості одержати або відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення.

Як вбачається із матеріалів справи, заявник ОСОБА_1 є вітчимом для малолітньої дитини, яка є у дружини від попереднього шлюбу, а саме: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Під час перебування у шлюбі із заявником, ОСОБА_3 , народила двох дітей - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Згідно відомостей посвідчення № НОМЕР_6 , виданого Управлінням соціального захисту департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради, мати - ОСОБА_3 та батько - ОСОБА_1 мають право на пільги, передбачені законодавством України для багатодітних сімей. Термін дії посвідчення - до 30.09.2030 року.

Окрім цього, чоловік ОСОБА_3 від першого шлюбу та батько ОСОБА_5 - ОСОБА_10 помер ІНФОРМАЦІЯ_7 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_7 , виданим 16.03.2019 року Виконавчим комітетом Бібрської міської ради Перемишлянського району Львівської області.

Заявник вказує, що будучи в статусі вітчима добровільно та на власний розсуд, фактично виконує обов`язки батька та належним чином забезпечує пасинка всім необхідним опікується ними, фактично займається його утриманням та вихованням. Дружина заявника через перебування у декретній відпустці, що підтверджується наказом №13-к від 04.01.2022 року «Про відпустку по догляду за дитиною ОСОБА_3 » виданим закладом дошкільної освіти Львівської міської ради №135, не може матеріально утримувати дитину та відсутні інші особи, які б могли утримувати дитину.

Відтак, заявник просить встановити факт, що на його утриманні перебуває малолітній ОСОБА_5 , проте встановлення такого факту може мати негативні наслідки для матері дитини.

Частиною першою статті 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Так, у статті 165 СК України визначено перелік осіб, які мають право звернутися з позовом до суду про позбавлення батьківських прав. За частиною першою цієї статті право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають не лише один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, у якому вона перебуває, а й орган опіки та піклування або прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

З огляду на зазначене, вбачається, що у справі, яка розглядається, наявний спір про право - зокрема, спір щодо участі одного з батьків (особи, вітчима) у вихованні дитини та/або ухилення від участі у вихованні, який підлягає розгляду в порядку позовного провадження з обов`язковим залученням органу опіки та піклування (частини четверта, п`ята статті 19 СК України) .

Доведення факту одноосібного виховання дитини вітчимом пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.

Такий факт виховання дитини вітчимом не може встановлюватись у безспірному порядку або за домовленістю батьків дитини, в тому числі на підставі укладеного між ними договору або на підставі судового рішення, ухваленого за правилами окремого провадження, оскільки в такому питанні завжди існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дитини.

Факт, про встановлення якого просить ОСОБА_1 , не підлягає з`ясуванню в порядку окремого провадження, оскільки з поданої заяви вбачається спір про право, який не може розглядатися в судовому порядку безвідносно до дій заінтересованих осіб щодо конкретних прав, свобод та інтересів заявника.

Відтак, подана заява про встановлення факту, що має юридичне значення, не підлягає судовому розгляду в окремому провадженні, оскільки за встановлених у цій справі обставин існує спір про право щодо участі не рідного батька, вітчима у вихованні й утриманні дитини. З урахуванням закріпленого в сімейному законодавстві принципу невідчужуваності сімейних обов`язків, неможливості відмови від них, у тому числі від обов`язків виховання дитини, то питання, заявлене ОСОБА_1 у цій справі, не може з`ясовуватись безвідносно до дій другого з батьків та може вирішуватись у межах спору про право між ним та матір`ю дитини за загальним правилом у позовному провадженні.

Відповідно до частини четвертої статті 315 ЦПК України суддя відмовляє

у відкритті провадження у справі, якщо із заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.

Враховуючи вказане судом першої інстанції підставно відмовлено у відкритті провадження у справі.

Доводи ж апеляційної скарги слід визнати безпідставними та саму скаргу слід відхилити. Ухвалу ж суду першої інстанції слід залишити без змін як таку, що відповідає обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Сихівського районного суду м.Львова від 28 жовтня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 28 березня 2025 року.

Головуючий: Я.А. Левик

Судді: Н.П. Крайник

М.М. Шандра