ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1505/25 Справа № 174/908/23 Суддя у 1-й інстанції - Самсонова В. В. Суддя у 2-й інстанції - Єлізаренко І. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2025 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Єлізаренко І.А.

суддів Макарова М.О., Свистунової О.В.

за участю секретаря Кошара О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 адвоката Павловського Євгенія Георгійовича на рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 03 жовтня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про розірвання договору в порядку захисту прав споживача та стягнення сплачених коштів у зв`язку з невиконання умов договору, -

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до Вільногірського міського суду Дніпропетровської області з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про розірвання договору в порядку захисту прав споживача та стягнення сплачених коштів у зв`язку з невиконання умов договору.

В обґрунтування позовних вимог, які уточнювалися в ході судового розгляду справи, ОСОБА_1 посилалася на те, що 26 вересня 2020 року між нею (по договору - замовник), та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (далі по договору - виконавець) було укладено Договір на виконання індивідуального замовлення GD № 01014, відповідно до умов якого, виконавець зобов`язувався організувати роботи по виготовленню та передачі у власність замовника ПВХ конструкцій за розцінками виконавця. Замовник, за умовами Договору, зобов`язувалася сплатити виконавцю вартість виробу у сумі 13316 грн. (п.3.1. Договору). Позивач вказує, на виконання своїх зобов`язань по Договору, того ж дня, 26 вересня 2020 року між нею та АТ КБ Приватбанк було укладено договір споживчого кредиту Оплата частинами №5053, за умовами якого банк повинен був перерахувати на рахунок виконавця - фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 грошову суму у розмірі 13316 грн. Однак, 06 жовтня 2020 року за місцем здійснення діяльності відповідача, уповноважені особи відповідача повідомили їй, що кошти з АТ КБ Приватбанк на рахунок виконавця не надійшли, можливо з причин не погодження кредиту, тому їй необхідно здійснити оплату згідно умов Договору та запропонували оформити інший кредит в іншому банку. Позивач зазначає, маючи намір виконати свої зобов`язання з оплати, 06 жовтня 2020 року між нею та АТ ОТП Банк було укладено кредитний договір № на загальну суму 15110 грн. 97 коп., з яких 13316 грн. було перераховано 09 жовтня 2020 року на рахунок виконавця - фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 . Виконавець повинен був виконати свої зобов`язання за умовами Договору до 23 листопада 2020 року, але з не відомих їй причин, своїх зобов`язань виконавець не виконав та не передав їй вироби (двері) за вказаним Договором. Також позивач вважає, що початком терміну виконання виконавцем умов Договору слід вважати 26 вересня 2020 року, так як, пізніше їй стало відомо, що саме цього дня за кредитним договором АТ КБ Приватбанк Оплата частинами №5053 виконавцю було здійснено перерахування коштів у сумі 13316 грн. Позивач вказує, нею було здійснено подвійну оплату коштів виконавцю за договором на виконання індивідуального замовлення GD № 01014 від 26 вересня 2020 року на загальну суму 26 632 грн. позивач стверджує, після того, як виконавець не виконав умови Договору, передбачені п.3.2, відпала потреба в подальшому отриманні нею від нього виробів, тобто послуг, про що і було повідомлено виконавця. Позивач неодноразово як письмово, так і усно зверталася до виконавця з вимогою розірвання Договору та повернення подвійної сплати коштів по ньому, але їй в цьому було відмовлено, а лише запропоновано повернення одного з кредитів, сплати неустойки та встановлення конструкції у будь-який зручний для неї час. У відповідності до п.4.3. Договору у разі не виконання п.3.2., Виконавець зобов`язаний виплатити неустойку в розмірі 0.01% від вартості цього Договору за кожен робочий день прострочення. Враховуючи те, що виконавцем за Договором отримано грошові кошти в подвійній сумі, то і вартість договору слід вважати на цю ж саме суму, а саме 26632 грн., а не 13316 грн. Також позивач просить врахувати те, що факт порушення умов Договору (п.3.2.) та факт отримання подвійної оплати визнано самим виконавцем згідно з копії листа, який додано до позовної заяви. В зв`язку з невиконанням умов договору виконавцем та відмовою повернення всієї суми сплачених коштів, позивачка вимушена звернутися з даним позовом до суду, за захистом своїх порушених прав як споживача послуг. На підставі викладеного ОСОБА_1 просила суд розірвати Договір на виконання індивідуального замовлення GD № 01014, укладений 26 вересня 2020 року між нею та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 ; стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на її користь кошти сплачені за Договором на виконання індивідуального замовлення GD № 01014 укладеного 26 вересня 2020 року в розмірі 26 632 грн., неустойку за невиконання договору в розмірі - 1931 грн. 16 коп., інфляційні витрати в розмірі 12814 грн. 05 коп., всього - 41377 грн. 21 коп.; стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на її користь моральну шкоду у розмірі 10 000 грн. 00 коп.; стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на її користь витрати на правничу допомогу у розмірі 12 000 грн.

Ухвалою Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 22 листопада 2023 року цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про розірвання договору в порядку захисту прав споживача та стягнення сплачених коштів у зв`язку з невиконанням умов договору - направлено до Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська для розгляду за підсудністю (а.с.30).

Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 03 жовтня 2024 року у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємства ОСОБА_2 про розірвання договору в порядку захисту прав споживача та стягнення сплачених коштів у зв`язку з невиконання умов договору - відмовлено у повному обсязі.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_1 адвокат Павловський Є.Г. просить рішення суду від 03 жовтня 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення, про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Звернувшись до суду із вказаними позовними вимогами, ОСОБА_1 просила суд розірвати Договір на виконання індивідуального замовлення GD № 01014, укладений 26 вересня 2020 року між нею та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 ; стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на її користь кошти сплачені за Договором на виконання індивідуального замовлення GD № 01014 укладеного 26 вересня 2020 року в розмірі 26 632 грн., неустойку за невиконання договору в розмірі - 1931 грн. 16 коп., інфляційні витрати в розмірі 12814 грн. 05 коп., всього - 41377 грн. 21 коп.; стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на її користь моральну шкоду у розмірі 10 000 грн. 00 коп.; стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на її користь витрати на правничу допомогу у розмірі 12 000 грн., посилаючись на порушення відповідачем умов Договору на виконання індивідуального замовлення GD № 01014, укладеного 26 вересня 2020 року.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов висновку про їх недоведеність та необґрунтованість, однак, погодитися з такими висновками суду неможливо, оскільки суд дійшов них за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального права, що відповідно до ст.376 ЦПК України, є підставою скасування рішення суду та ухвалення нового рішення.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 205 ЦК України передбачено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі.

Згідно з ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 640 ЦК України, договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Згідно з ч. 1 ст. 837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Відповідно до положень ст. 846 ЦК України строки виконання роботи або її окремих етапів встановлюються у договорі підряду. Якщо у договорі підряду не встановлені строки виконання роботи, підрядник зобов`язаний виконати роботу, а замовник має право вимагати її виконання у розумні строки, відповідно до суті зобов`язання, характеру та обсягів роботи та звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ст. 865 ЦК України за договором побутового підряду підрядник, який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується виконати за завданням фізичної особи (замовника) певну роботу, призначену для задоволення побутових та інших особистих потреб, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Частиною 3 статті 865 ЦК України встановлено, що до відносин за договором побутового підряду, не врегульованих цим Кодексом, застосовується законодавство про захист прав споживачів.

Згідно з ч.1 ст. 866 ЦК України договір побутового підряду вважається укладеним у належній формі, якщо підрядник видав замовникові квитанцію або інший документ, що підтверджує укладення договору.

Частина 2 ст. 867 ЦК України передбачає, що замовник має право у будь-який час до здачі йому роботи відмовитися від договору побутового підряду, сплативши підрядникові частину встановленої ціни роботи пропорційно роботі, фактично виконаній до повідомлення про відмову від договору, та відшкодувавши йому витрати, здійснені до цього моменту з метою виконання договору, якщо вони не входять до частини ціни роботи, яка підлягає сплаті.

Частиною 3 статті 12 Закону України Про захист прав споживачів передбачено, що у разі реалізації продукції поза торговельними або офісними приміщеннями споживач має право розірвати договір за умови повідомлення про це продавця (виконавця) протягом чотирнадцяти днів з дати одержання документа, який засвідчує факт здійснення правочину поза торговельними або офісними приміщеннями чи прийняття продукції або першої поставки такої продукції, за умови, що така продукція є річчю, а прийняття чи поставка продукції відбувається пізніше часу одержання споживачем документа на їх продаж.

Відповідно до 4 статті 12 Закону України Про захист прав споживачів у разі реалізації продукції поза торговельними або офісними приміщеннями продавець (виконавець) повинен повернути сплачені гроші без затримки не пізніше тридцяти днів з моменту повідомлення споживачем про розірвання договору.

Отже, нормами матеріального права встановлено право замовника (споживача) відмовитися від договору побутового підряду та право на повернення сплачених коштів.

Відповідно до ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Згідно зі ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

У ст.653 ЦК визначені правові наслідки розірвання договору: зобов`язання сторін припиняються з моменту досягнення домовленості про розірвання договору, якщо інше не встановлено договором. Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо договір змінений або розірваний у зв`язку з істотним порушенням договору однією із сторін, друга сторона може вимагати відшкодування збитків, завданих зміною або розірванням договору.

У справі встановлено, 26 вересня 2020 року між ОСОБА_1 (Замовник) та ФОП ОСОБА_2 (Виконавець) було укладено договір індивідуальне замовлення GD 01014, відповідно до умов якого замовник доручає, а виконавець зобов`язується організувати роботи по виготовленню та передачі у власність ПВХ конструкцій за розцінками виконавця, за яким позивач придбала у відповідача склопакети загальною площею 1,865 м2, кольору профілю металік (а.с. 5).

Відповідно до п.3.1 договору замовник зобов`язується оплатити вартість виробів у розмірі 13 316 грн.

Пунктом 3.2 вказаного договору передбачено, після виконання вимог п.3.1 договору виконавець зобов`язується передати у власність замовника виготовлені вироби упродовж 21-робочого дня. У разі якщо вироби мають нестандартну комплектацію (ламінація, непрямі кути, шпроси, тонування, арочний вигин і т.п.), термін передачі у власність замовника виготовлених виробів збільшується до 40 робочих днів.

У пункті 4.3 договору вказано у разі невиконання п.3.2 договору, виконавець зобов`язаний виплатити неустойку в розмірі 0,01% від вартості цього договору за кожен робочий день просторочення.

Згідно з п. 7.6 договору замовник був повідомлений про неможливість розірвання договору згідно доповнення №3 до Постанови Кабінету Міністрів України від 19 березня 1994 року №172, затвердженого переліку товарів належної якості, які не підлягають обміну та поверненню. В договорі зазначено, що відповідно до зазначеного переліку, скло нарізане чи розкроєне під розмір, вказаний покупцем (замовником), поверненню не підлягає. ПВХ конструкції, виготовлені на замовлення і під розмір замовника, враховуючи ст. 184 ЦК України, є річчю визначеною індивідуальними ознаками, незамінною.

Аналогічні умови договору викладені в додатку №1 до договору індивідуального замовлення GD 01014 від 26 вересня 2020 року, який був підписаний ОСОБА_1 (Замовник).

26 вересня 2020 року між позивачем та АТ КБ Приватбанк було укладено договір споживчого кредиту Оплата частинами №5053, за умовами якого банк надав ОСОБА_1 строковий кредит на 9 місяців у сумі 13316 грн. на придбання товарів, оплата послуг шляхом безготівкового перерахування коштів на карту (а.с.7-9).

26 вересня 2020 року з банківської карти ОСОБА_1 АТ КБ Приватбанк було перераховано на рахунок виконавця - фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 грошову суму у розмірі 13316 грн. (а.с.10).

Позивач вказала в своєму позові, 06 жовтня 2020 року за місцем здійснення діяльності відповідача, уповноважені особи відповідача повідомили їй, що кошти з АТ КБ Приватбанк на рахунок виконавця не надійшли, можливо з причин не погодження кредиту, тому їй необхідно здійснити оплату згідно умов Договору та запропонували оформити інший кредит в іншому банку.

06 жовтня 2020 року між нею та АТ ОТП Банк було укладено кредитний договір № на загальну суму 15110 грн. 97 коп., з яких 13 316 грн. було перераховано 09 жовтня 2020 року на рахунок виконавця - фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (а.с.12, 13).

Відповідно до листа вих.№302/5-5-5/110 від 05 лютого 2021 року АТ ОТП Банк на звернення ОСОБА_1 , АТ ОТП Банк повідомили позивачеві ОСОБА_1 номер договору , дату договору 06 жовтня 2020 року, суму договору 15110 грн. 97 коп., рахунок, на який було переведено кошти 6783, дата валютування коштів 09 жовтня 2020 року, сума, яка була зарахована на рахунок отримувача коштів 13316 грн., отримувач коштів ФОП ОСОБА_2 , дата зарахування коштів на рахунок отримувача 09 жовтня 2020 року (а.с.14).

Позивач зазначає, виконавець не виконав свої зобов`язання у строк за умовами Договору з не відомих їй причин, не передав їй вироби (двері) за вказаним Договором.

ОСОБА_1 звернулася до відповідача з вимогою розірвання Договору та повернення подвійної сплати коштів по ньому, але їй в цьому було відмовлено, а лише запропоновано повернення одного з кредитів, сплати неустойки та встановлення конструкції у будь-який зручний для неї час (а.с.15).

Встановлено, після того, як виконавець не виконав умови Договору, передбачені п.3.2, позивач повідомила відповідача, що у неї відпала потреба в подальшому отриманні виробів, тобто послуг, про що і було повідомлено виконавця.

Колегія суддів зазначає, наявність в договорі побутового підряду п. 7.6 умови, за якою позивача повідомлено про неможливість розірвання даного договору, що також передбачено постановою Кабінету Міністрів України № 172 від 19 березня 1994р., на думку суду, не може бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог про розірвання цього договору, що прямо гарантується споживачу спеціальним Законом України Про захист прав споживачів

та нормами Цивільного законодавства.

Згідно з ч. 2 ст. 867 ЦК України умови договору, що позбавляють замовника права відмовитися від договору побутового підряду, є нікчемними.

Постановою Кабінету Міністрів України № 172 від 19 березня 1994 року Про реалізацію окремих положень Закону України Про захист прав споживачів, визначений перелік товарів належної якості згідно з додатком №3, що не підлягають обміну (поверненню), якщо вони не задовольняють споживачів з будь-яких причин, зокрема, скло, нарізане або розкроєне під розмір, визначений покупцем (замовником).

Однак, враховуючи, що в матеріалах справи відсутні докази в розумінні ст.ст. 77-79 ЦПК України, що замовлення позивача на виготовлення ПВХ конструкцій прийнято до роботи до його анулювання, тобто до подання позивачем заяви про розірвання договору.

Крім того, як зазначається позивачем та не було спростовано відповідачем фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 , ПВХ конструкції виготовлені, але не передані позивачу до теперішнього часу.

Акту про відмову позивачем від отримання ПВХ конструкції за її замовлення відповідачем суду надано не було.

Враховуючи, що позивач у передбачений законом строк та спосіб повідомила відповідача фізичну особу-підприємця ОСОБА_2 про розірвання договору індивідуального замовлення GD 01014 від 26 вересня 2020 року, тому колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав для розірвання договору індивідуального замовлення GD 01014 від 26 вересня 2020 року та стягнення з відповідача на користь позивача коштів, сплачених за Договором на виконання індивідуального замовлення GD № 01014 укладеного 26 вересня 2020 року в розмірі 26 632 грн. (26 вересня 2020 року кредитний договір АТ КБ Приватбанк та 09 жовтня 2020 року кредитний договір AT ОТП Банк № від 06 жовтня 2020 року).

Стосовно позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача неустойку за невиконання договору слід зазначити наступне.

У відповідності до п.4.3. Договору у разі не виконання п.3.2., Виконавець зобов`язаний виплатити неустойку в розмірі 0.01% від вартості цього Договору за кожен робочий день прострочення.

Встановлено, строк виконання зобов`язань за договором - 23 листопада 2020 року (40 робочих днів).

Таким чином, розмір неустойки за невиконання договору за період часу з 24 листопада 2020 року по 25 вересня 2023 року (звернення з цим позовом до суду) становить - 1931 грн. 16 коп. (26632 грн. х 01,01% =2,66 грн. (за один робочий день) х 726 робочі дні за період часу з 24 листопада 2020 року по 25 вересня 2023 року) = 1931 грн. 16 коп.)

Отже, позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення з відповідача на користь позивача неустойку за невиконання договору у розмірі 1931 грн. 16 коп. підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних витрат слід зазначити наступне.

Відповідно до положень ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 530 ЦК України визначається, що зобов`язання повинні бути виконанні у встановлений строк його виконання.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплаті кредиторові.

Встановлено, позивач на виконання Договору індивідуального замовлення GD №01014 укладеного 26 вересня 2020 року було сплачено грошові кошти у розмірі 26 632 грн. (26 вересня 2020 року кредитний договір АТ КБ Приватбанк та 09 жовтня 2020 року кредитний договір AT ОТП Банк № від 06 жовтня 2020 року).

Відповідач не виконав належним чином умов вказаного договору, у зв`язку з чим повинен сплатити позивачеві інфляційні втрати на суму 26 632 грн. за весь час прострочення, тобто за період часу з 24 листопада 2020 року по 25 вересня 2023 року.

Відповідно до п. 2 Інформаційного листа ВГСУ від 17.07.2012 року №01-06/928/2012 "Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права" сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція).

Індекс інфляції розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця.

Місяць року за період розрахункуІндекс інфляції, %
грудень місяць 2020100.9
січень місяць 2021101.3
лютий місяць 2021101.0
березень місяць 2021101.7
квітень місяць 2021100.7
травень місяць 2021101.3
червень місяць 2021100.2
липень місяць 2021100.1
серпень місяць 202199.8
вересень місяць 2021101.2
жовтень місяць 2021100.9
листопад місяць 2021100.8
грудень місяць 2021100.6
січень місяць 2022101.3
лютий місяць 2022101.6
березень місяць 2022104.5
квітень місяць 2022103.1
травень місяць 2022102.7
червень місяць 2022103.1
липень місяць 2022100.7
серпень місяць 2022101.1
вересень місяць 2022101.9
жовтень місяць 2022102.5
листопад місяць 2022100.7
грудень місяць 2022100.7
січень місяць 2023100.8
лютий місяць 2023100.7
березень місяць 2023101.5
квітень місяць 2023100.2
травень місяць 2023100.5
червень місяць 2023100.8
липень місяць 202399.4
серпень місяць 202398.6
вересень місяць 2023100.5

Результати розрахунку

Період розрахункуСума боргу, грн.Сума боргу з інфляцією, грн.Інфляційне збільшення боргу, грн.
грудень 2020 - вересень 202326632.0038554.2911922.29

Таким чином, інфляційні витрати на суму 26 632 грн. за весь час прострочення, тобто за період часу з 24 листопада 2020 року по 25 вересня 2023 року становлять 11 922 грн. 29 коп., які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Стосовно позовних вимог про відшкодування моральної шкоди колегія суддів зазначає наступне.

Згідно зі ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних і душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

У пунктах 2, 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди роз`яснено, що спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної шкоди розглядаються зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію Закону України Про захист прав споживачів чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної шкоди.

Так, пункт 5 частини першої статті 4 Закону про захист прав споживачів в редакції, чинній на час укладення відповідного договору, передбачав, що споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на відшкодування шкоди (збитків), завданих дефектною чи фальсифікованою продукцією або продукцією неналежної якості, а також майнової та моральної (немайнової) шкоди, заподіяної небезпечною для життя і здоров`я людей продукцією у випадках, передбачених законодавством.

Законом України від 19 травня 2011 року № 3390-VI «Про відповідальність за шкоду, завдану внаслідок дефекту в продукції» пункт 5 частини першої статті 4 Закону про захист прав споживачі викладений в чинній редакції, яка не обмежує відшкодування моральної шкоди лише заподіянням небезпечною для життя і здоров`я людей продукцією у випадках, передбачених законодавством.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 22 Закону України Про захист прав споживачів, згідно з якою при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства.

Статті 4 та 22 Закону про захист прав споживачів у чинній редакції прямо передбачають право споживача на відшкодування моральної шкоди у правовідносинах між споживачами та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг.

Таким чином, моральна шкода за порушення цивільно-правового договору як спосіб захисту суб`єктивного цивільного права може бути компенсована і в тому разі, якщо це прямо не передбачено законом або тим чи іншим договором, і підлягає стягненню на підставі ст.ст.16, 23 ЦК України та ст.ст.4, 22 Закону Про захист прав споживачів навіть у тих випадках, коли умовами договору право на компенсацію моральної шкоди не передбачено.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі №216/3521/16-ц.

Враховуючи, що відповідач допустив неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань за Договором індивідуального замовлення GD №01014 укладеного 26 вересня 2020 року, чим позивачеві завдана моральна шкода, яка полягає у душевних переживаннях, колегія суддів дійшла висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача в якості компенсації моральної шкоди у розмірі 1000 грн., що відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості, та не приведе до безпідставного збагачення.

Стосовно стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу слід зазначити наступне.

Згідно зі статтею 133 ЦПК Українисудові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до частин першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

Відповідно до частини п`ятої статті 137 ЦПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт.

Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Така правова позиція узгоджується із постановою Верховного Суду від 13 січня 2021 року по справі № 596/2305/18.

Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19 та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19).

Правова допомога позивачеві ОСОБА_1 у цій справі надавалася ТОВ Центр правової допомоги юрист онлайн відповідно до договору №19042412 про надання правової допомоги/юридичних послуг від 19 квітня 2024 року (а.с.85).

Відповідно до п.3.1 договору №19042412 про надання правової допомоги/юридичних послуг від 19 квітня 2024 року розмір гонорару адвоката становить 12000 грн.

відповідно до акту приймання-передачі наданих послуг до договору №19042412 про надання правової допомоги/юридичних послуг від 19 квітня 2024 року адвокатом надано наступні послуги: ознайомлення з матеріалами справи , участь адвоката в одному судовому засіданні, вартість послуг 12000 грн. (а.с.86).

Велика Палати Верховного Суду у постанові від 16 листопада 2022 року у справі №922/1964/21 вказала, що при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв. Оскільки до договору про надання правової допомоги застосовують загальні вимоги договірного права, то гонорар адвоката, хоч і визначається частиною першою статті 30 Закону № 5076-VI як «форма винагороди адвоката», але в розумінні ЦК України становить ціну такого договору. Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку. Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону № 5076-VI, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу.

Також у випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару інша сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо.

Такі висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21.

Зокрема відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

При цьому на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Наведене правове обґрунтування надає можливість суду ефективно захистити порушені права заявника, забезпечити реалізацію принципу цивільного судочинства - відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення, але у порядку, передбаченому законом.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Колегія суддів, виходячи з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, дійшла висновку про необхідність стягнення з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у розмірі 3000 грн.

За таких обставин, враховуючи викладене, апеляційну скаргу слід задовольнити частково, рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 03 жовтня 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 адвоката Павловського Євгенія Георгійовича задовольнити частково.

Рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 03 жовтня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про розірвання договору в порядку захисту прав споживача та стягнення сплачених коштів у зв`язку з невиконання умов договору скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про розірвання договору в порядку захисту прав споживача та стягнення сплачених коштів у зв`язку з невиконання умов договору задовольнити частково.

Розірвати Договір на виконання індивідуального замовлення GD № 01014, укладений 26 вересня 2020 року між ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ).

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) кошти сплачені за Договором на виконання індивідуального замовлення GD № 01014 укладеного 26 вересня 2020 року в розмірі 26 632 грн., неустойку за невиконання договору в розмірі - 1931 грн. 16 коп., інфляційні втрати за період часу з 24 листопада 2020 року по 25 вересня 2023 року у розмірі 11 922 грн. 29 коп., моральну шкоду у розмірі 1000 грн., витрати на правничу допомогу у розмірі 3000 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь держави судовий збір у розмірі 2 684 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Вступна та резолютивна частини постанови

проголошена у судовому засіданні 25 березня 2025 року.

Повний текст постанови складено 26 березня 2025 року.

Головуючий суддя І.А.Єлізаренко

Судді М.О.Макаров

О.В.Свистунова