Справа № 214/4372/23
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
12 березня 2025 року Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, у складі:
головуючого судді Попова В.В.,
при секретарі Собченко Н.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, у м. Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним та скасування рішення про державну реєстрацію, третя особа приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Русавська Тамара Василівна,
Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просить визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , який було укладено 28 серпня 2020 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , який було посвідчено приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Русавською Т.В. та зареєстровано в реєстрі за №3118, скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, а також стягнути з відповідачів на його користь понесені судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору у розмірі 2147 грн. 20 коп.
Позивач у судове засідання не з`явився, але його представник надав до суду письмову заяву, в якій позовні вимоги підтримав та просив суд розглянути справу за відсутності сторони позивача.
Відповідачі, кожен окремо, про час і місце розгляду справи повідомлялись належним чином, однак у судове засідання не з`явились, про причини неявки не повідомили, відзив на позов чи заяву про розгляд справи за їх відсутності до суду не надали.
Третя особа, про час і місце розгляду справи також повідомлялась належним чином, однак у судове засідання не з`явилась, про причини неявки не повідомила, заяви про розгляд справи за її відсутності до суду не надала.
На підставі наявних у справі доказів суд уважає за можливе ухвалити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.
Так, як убачається з матеріалів справи, 10 вересня 2006 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір позики, відповідно до умов якого останній отримав від позивача у борг 3000,00 дол. США під 20% річних, які зобов`язався повернути не пізніше 10 вересня 2019 року, про що написав розписку.
28 серпня 2020 року між ОСОБА_2 , від імені якого за довіреністю діяв ОСОБА_5 , який діяв як продавець, та ОСОБА_3 , яка діяла як покупець, було укладено договір купівлі-продажу квартири, а саме однокімнатної квартири АДРЕСА_1 , який було посвідчено приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Русавською Т.В. та зареєстрований в реєстрі за №3118.
Згідно з п. 3 вказаного договору купівлі-продажу, за домовленістю сторін продаж вказаної квартири вчинено за 122710,00 грн., які представник продавця повністю одержав від покупця, для подальшої передачі продавцю, до підписання та посвідчення цього договору, про що свідчать їх підписи на договорі.
При цьому, оскільки грошові кошти ОСОБА_2 позивачу не повернув, а врегулювати спір у досудовому порядку не вдалось, позаяк направлені останнім 21 вересня 2020 року та 28 вересня 2020 року на адресу відповідача претензії залишились не виконаними, позивач 05 березня 2021 року звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором позики.
Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
14 січня 2022 року державним виконавцем Центрально-Міського відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Смаглюк О.А. було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №68171813 з примусового виконання виконавчого листа №216/1189/21, виданого 28 вересня 2021 року Центрально-Міським районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, щодо стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 боргу за договором позики у розмірі 750100 грн. 84 коп.
Так, у ході здійснення виконавчого провадження, державним виконавцем було вчинено виконавчі дії, спрямовані на виявлення у боржника майна, на яке можна звернути стягнення, однак у зв`язку з тим, що майно боржника, на яке можливо звернути стягнення, вжитими державним виконавцем заходами виявлено не було, то 12 серпня 2022 року державним виконавцем була винесена постанова про повернення виконавчого документа стягувачу.
Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України до способів захисту цивільних прав та інтересів віднесено визнання правочину недійсним.
Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
Згідно з ч.ч. 1, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.
Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (ч. 3 ст. 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав (п. 53 постанови Верховного Суду у складі суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.02.2021 року у справі №904/2979/20).
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
За п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність. Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість.
Згідно ч. 3 ст. 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Формулювання «зловживання правом» необхідно розуміти як суперечність, оскільки якщо особа користується власним правом, то його дія дозволена, а якщо вона не дозволена, то саме тому відбувається вихід за межі свого права та дію без права. Сутність зловживання правом полягає у вчиненні уповноваженою особою дій, які складають зміст відповідного суб`єктивного цивільного права, недобросовісно, в тому числі всупереч меті такого права.
Правочини, які укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.
Відтак, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам).
Обираючи варіант добросовісної поведінки, боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Доброчесний боржник повинен мати на меті добросовісне виконання усіх своїх зобов`язань, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення (сатисфакцію) прав та правомірних інтересів кредитора.
Наведені висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 24.07.2019 року у справі №405/1820/17, від 28.11.2019 року у справі №910/8357/18 та від 20.05.2020 року у справі №922/1903/18.
У постанові від 01.04.2020 року у справі №182/2214/16-ц Верховним Судом зроблено висновок, що не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства та недопустимості зловживання правом.
Аналогічні висновки викладені Верховним Судом у постановах від 03.03.2020 року у справі №910/7976/17, від 03.03.2020 року у справі №904/7905/16, від 04.08.2020 року у справі №04/14-10/5026/2337/2011.
Критеріями, для кваліфікації договору як фраудаторного є, зокрема: відчуження майна за наявності значної непогашеної заборгованості; відчуження майна боржником після пред`явлення до нього позову про стягнення такої заборгованості (хоча є і виключення з цього правила, головне довести, що боржник розумів, що має заборгованість і ухилявся таким чином від її сплати); майно відчужено на підставі безвідплатного правочину (з цього правила є також виключення, зокрема, якщо ціна за оплатним договором занижена тощо); майно відчужене на користь пов`язаної особи (родичу або на користь власної юридичної особи); після відчуження майна у боржника відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором.
Саме ці обставини і є вирішальними при доведенні фраудаторності, а отже й недійсності відповідного договору, адже наявність вказаних обставин свідчить про те, що боржник діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника.
Аналогічний висновок наведений у постановах Верховного Суду від 24.07.2019 року у справі №405/1820/17 та від 14.07.2020 року у справі №754/2450/18.
Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Так, позивач зазначає, що спірний договір купівлі-продажу квартири є фіктивним, оскільки такий укладений після настання строку виконання грошового зобов`язання, вчинений без наміру створення правових наслідків, обумовлених договором купівлі-продажу та лише з метою приховання належного боржнику нерухомого майна з метою ухилення від виконання грошового зобов`язання за договором позики.
Між тим, суд зазначає, що як убачається з матеріалів справи, спірний договір купівлі-продажу квартири був укладений 28 серпня 2020 року, у той час як з позовом до суду про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за договором позики ОСОБА_1 звернувся лише 05 березня 2021 року, тобто договір купівлі-продажу був укладений задовго (біля шести місяців) до звернення позикодавця до суду з позовом про стягнення з позичальника коштів за договором позики.
Крім цього, грошові кошти за договором позики були надані ОСОБА_2 строком до 10 вересня 2019 року, тоді як згідно заочного рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28.09.2021 року, після закінчення строку користування такими коштами, ОСОБА_1 звертався до позичальника із претензіями щодо повернення таких коштів у досудовому порядку лише 21 вересня 2020 року та 28 вересня 2020 року, тобто також після укладення спірного договору купівлі-продажу.
При цьому, суд також враховує, що згідно п. 11 спірного договору купівлі-продажу квартири, сторони стверджують, що зокрема, розуміють природу правочину, свої права та обов`язки за договором, договір укладається згідно зі справжньою їхньою волею на вигідних для них умовах і не є результатом впливу тяжких обставин, правочин вчинюється з наміром створення відповідних правових наслідків (не є фіктивним), не приховує інший правочин (не є удаваним).
Разом з тим, суд зазначає про відсутність підстав вважати щодо наявності у ОСОБА_2 умислу при укладенні договору купівлі-продажу квартири на приховання майна від виконання в майбутньому рішення суду про стягнення грошових коштів шляхом звернення стягнення на майно боржника та, що відчуження належної ОСОБА_2 квартири відбулось на користь особи, яка є пов`язаною із ним - боржником (його родичем тощо) або відчуження вказаної квартири відбулось за заниженою ціною тощо, а відтак, позивачем не доведено, що спірний договір було використано відповідачем ОСОБА_2 за змовою із відповідачем ОСОБА_3 , на шкоду позивача, як кредитора, з метою не повернення позики за розпискою та недопущення звернення стягнення на відчужене майно.
При таких обставинах, виходячи з фактично-доказової бази з урахуванням наданих доказів, оцінюючи їх у сукупності, установивши, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що спірний договір купівлі-продажу квартири був укладений лише для виду та свідчить про те, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином, а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним, а його сторони заздалегідь знали, що він не буде виконаний та вчинений з метою приховання спірного майна від звернення стягнення в рахунок погашення боргу, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним з підстав його фіктивності, а саме таким, що укладений без мети настання реальних наслідків, оскільки позивач не довів належними і допустимими доказами підстав заявлених ним вимог.
Оскільки немає правових підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, то немає і підстав для скасування відповідного рішення про державну реєстрацію прав.
Окрім того, суд зауважує, що відповідно до ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Згідно ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Як зазначено у ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Таким чином, відповідач ОСОБА_3 у встановленому законом порядку, згідно договору купівлі-продажу квартири, набула право власності на вказану квартиру, у зв`язку з чим за встановлених вище обставин у суду не має підстав для позбавлення її права, гарантованого Конституцією України та законами України.
Враховуючи, що у задоволенні позовних вимог відмовлено, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, судові витрати по справі суд залишає за позивачем.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 19, 23, 81, 141, 142, 158, 263-265, 268, 273, 280-284, 315, 354-355 ЦПК України, суд,
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним та скасування рішення про державну реєстрацію, третя особа приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Русавська Тамара Василівна,відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, оформленою згідно вимог ст. 285 ЦПК України, та поданою протягом 30 днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Суддя В.В. Попов.