ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3221/25 Справа № 190/2260/24 Суддя у 1-й інстанції - Фирса Ю. В. Суддя у 2-й інстанції - Новікова Г. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2025 року Дніпровський апеляційний суд в складі колегії:

головуючого судді: Новікової Г.В.

суддів: Гапонова А.В., Никифоряка Л.П.,

за участю секретаря Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Тарасенко В. Ю. на рішення П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 12 грудня 2024 року (повний текст складено 20 грудня 2024 року у м. П`ятихатки, Дніпропетровської області) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації про встановлення факту самостійного виховання, утримання та здійснення догляду за неповнолітньою дитиною батьком, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2024 року ОСОБА_1 через свого представника звернувся до суду із зазначеною заявою, яку обґрунтовано тим, що перебував із ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають неповнолітню доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 21.03.2024 року шлюб між ними розірвано. Після розірвання шлюбу дитина залишилась проживати разом з ОСОБА_1 , матір дитини проживає окремо.

Оскільки наразі на території України тривають військові дії, знаходження його дитини на території України є небезпечним, а тому для забезпечення нормального рівня безпеки, розвитку та навчання дитини йому потрібно вивезти доньку за кордон. Без підтвердження факту того, що він самостійно виховує та здійснює догляд за неповнолітньою донькою без будь-якої сторонньої допомоги та участі матері він не має права на перетин державного кордону України у період дії військового стану.

У зв`язку з вищевикладеним просить встановити факт, що має юридичне значення, а саме, що він самостійно виховує, утримує та здійснює догляд за неповнолітньою дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 без будь-якої сторонньої допомоги та участі матері ОСОБА_2 , 1988 року народження.

Рішенням П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 12 грудня 2024 року у задоволенні заяви відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким встановити факт, що має юридичне значення, а саме, що ОСОБА_1 самостійно виховує, утримує та здійснює догляд за неповнолітньою дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 без будь-якої сторонньої допомоги та участі матері ОСОБА_2 ..

В обґрунтування посилався на порушення судом першої інстанції норма матеріального та процесуального права, а також неповне з`ясування обставин, які мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та практиці Верхового Суду. Також зазначав, що судова практика, на яку посилався суд є не релевантною до обставин цієї справи та стосується висновків щодо стягнення неустойки за порушення строків виконання договору поставки та щодо не можливості розгляду питання про встановлення факту перебування на утриманні у рамках окремого провадження. Також звертає увагу, що у Верховному Суді не існує єдиної позиції щодо розгляду аналогічних справи тільки в позовному чи тільки в окремому провадженні. Звертає увагу, що факт який він просить установити не може бути встановлений у позасудовому порядку, оскільки жодний орган влади не наділений повноваженнями встановлювати такий факт. А тому вважає, що його встановлення можливе тільки у суді саме цивільної юрисдикції на підставі належних та допустимих доказів, які були надані позивачем, однак суд першої інстанції на них увагу не звернув.

Сторони не скористались своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, що відповідно до ч.3 ст. 360 ЦПК України не є перешкодою для перегляду рішення суду першої інстанції.

В судове засідання,проведене в режимі відео конференції, з`явилась представник ОСОБА_1 адвокат Тарасенко В. Ю.. Інші учасники продату, час і місце судового засідання повідомлені належним чином, про що свідчить довідка про доставку повістки до Електронних кабінетів представника позивача, відповідача, третьої особи, а також конверт із відміткою АТ «Укрпошта» про причини не вручення ОСОБА_2 судової повістки «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с.164 зворот).

Згідно із ч.8 ст.128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: день вручення судової повістки під розписку; день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки до електронного кабінету особи; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Відповідно до ч.5 ст.130 ЦПК України вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі.

Неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність осіб, які не з`явилися до суду, оскільки вони належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи і від них не надійшло письмове клопотання про відкладення розгляду справи із зазначенням поважності причин.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України за наявними в ній доказами в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено,що сторони з 15 вересня 2009 року по 21 березня 2024 року перебували у зареєстрованому шлюбі.

Від шлюбу мають неповнолітню доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що свідчить копія свідоцтвапро народження.

Згідно копії акту обстеження житлово-побутових умов проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою АДРЕСА_1 , проведеного службою у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації в квартирі дитини створені належні умови для проживання та навчання.

Відповідно до копії довідки директора спеціалізованої школи I-III ступенів № 91 з поглибленим вивченням інформатики Шевченківського району м. Києва Кавун Є.Д. навчається в 2-А класі даної школи з поглибленим вивченням інформатики. Мати дитини ОСОБА_2 не приймає участі в шкільному процесі доньки. Комунікацією з вчителем, оплатою харчування, організацією побуту, дозвілля, тощо займається батько ОСОБА_1 ..

Відповідно до копій квитанцій позивач ОСОБА_1 здійснює оплату за навчання неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оплату комунальних послуг.

Згідно копії довідок про реєстрацію та місце проживання позивач ОСОБА_1 та його донька ОСОБА_3 зареєстровані за адресою АДРЕСА_1 .

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що надані позивачем докази свідчать лише про проживання дитини разом з батьком, що сторонами не заперечується, однак жодним чином не підтверджують факт ухилення матері від участі у вихованні дитини. Належних та допустимих доказів винної поведінки та ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків судом не встановлено і позивачем не доведено. Водночас не встановлено обставин, які б свідчили про те, що ОСОБА_2 не бажає спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, остаточно і свідомо самоусунулася від виконання своїх обов`язків з виховання дитини. Крім того, зазначав, що факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.

Із такими висновками суду першої інстанції можливо погодитись з огляду на наступне.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Статтею 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Статтями 180, 181 СК України визначено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі.

Статтею 150 Сімейного Кодексу України передбачено, що батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Згідно ч.4 ст. 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Частиною 1 статті 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про

встановлення факту того, що він самостійно, без будь- якої сторонньої допомоги та без участі матері виховує, доглядає та повністю утримує свою малолітню дочку. Також зазначав, що мати не в змозі займатись вихованням дитини та її утриманням через військовий стан та перебуває за межами України. Також зазначав, що може отримати право на відстрочку від призову під час мобілізації та матиме право на виїзд за кордон для забезпечення безпеки своєї дитини тільки у разі судового підтвердження у судовому порядку факту того, що він самостійно виховує та утримує дитину.

Однак суд першої інстанції правильно,виходив із того,що батьки мають рівні обов`язки щодо виховання та утримання дітей, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою або шлюб між ними розірвано, а також незалежно від того, чи проживають батько чи мати разом з дітьми або окремо від дитини, а проживання одного з батьків окремо від дитини не свідчить про те, що мати самоусунулась від виховання та утримання дитини, а проживання дитини з батьком не звільняє матір від її обов`язку виховувати та утримувати дитину. Крім цього, встановлення факту самостійного виховання неповнолітньої дитини можливе в ході вирішення питання про позбавлення одного з батьків батьківських прав та встановлення обставин невиконання одним із батьків батьківських обов`язків.

Оскільки ОСОБА_2 не позбавлена батьківських прав щодо своєї дочки ОСОБА_3 , а тому зобов`язана виконувати обов`язки, які покладаються на неї як на матір вимогами законодавства України, зокрема ст. 150 СК України, а тому за вказаних обставин не можна вважати, що позивач є особою, яка самостійно виховує дитину. Факт проживання відповідачки за межами території України не звільняє як матір неповнолітньої дитини від обов`язку виховання та утримання її дочки.

За встановлених обставин суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відмову у задоволенні вище вказаних позовних вимог.

У даній справі вимоги про позбавлення відповідача батьківських прав не заявлено.

Заявлені вимоги про встановлення факту того, що ОСОБА_1 самостійно, без будь- якої сторонньої допомоги та без участі матері виховує та повністю утримує свою малолітню доньку, по суті є тотожними та входять у предмет доказування при вирішенні позовної вимоги про позбавлення батьківських прав.

У пунктах 74,75,81,84,87,88 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2024 у справі №201/5972/22 вказано, що оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх. СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини. У справі, яка переглядається, заявник просить установити факт самостійного виховання ним дитини, проте встановлення такого факту може мати негативні наслідки для матері дитини. Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом. Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.

Крім цього, як вказано у постанові, визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них,

зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини, у т.ч., як вважає колегія суддів, і щодо позбавлення батьківських прав, та не може бути самостійною позовною вимогою, оскільки нормами СК України не передбачено такий спосіб захисту порушеного права, про який у даному випадку заявлено позивачем.

Встановлення факту перебування на утриманні ОСОБА_1 неповнолітньої доньки впливає на права та законні інтереси ОСОБА_2 , як матері дитини, оскільки у такий спосіб буде засвідчено невиконання чи неналежне виконання нею своїх обов`язків, що є підставою для негативних наслідків, таких як стягнення аліментів, позбавлення батьківських прав та інше.

Крім того звернення із позовною заявою про встановлення факту перебування на утриманні ОСОБА_1 неповнолітньої доньки в цій справі необхідне заявнику для створення преюдиційного рішення для вирішення питання щодо можливості відстрочки від призову, що є неприпустимим з огляду на характер спірних правовідносин.

Посилання позивача на практику, яку суд першої інстанції недоречно на його думку застосував, у даному випадку слід зазначити, що цей аргумент не заслуговує на увагу, оскільки посилання на них обумовлені підтвердженням можливості розгляду даних питань тільки у рамках позовного провадження та доказування у цивільному процесі.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції всебічно та об`єктивно з`ясував обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, встановив правовідносини, що склалися між сторонами, й обґрунтовано відмовив ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне та обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Інші доводи, наведені в обґрунтування апеляційної скарги, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки вони не ґрунтуються на вимогах закону та не спростовують правильність висновків суду першої інстанції.

Апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційним судом не встановлено порушення або неправильне застосування судом першої інстанції при розгляді цієї справи норм матеріального чи процесуального права та невідповідності висновків суду обставинами справи, тому підстав для задоволення апеляційної скарги і скасування судового рішення з ухваленням нового немає.

З огляду на те, що апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін, підстав для відшкодування, зміни або перерозподілу судових витрат у відповідності до ст.141 ЦПК України не має.

Керуючись ст. ст. 368, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Тарасенко В. Ю. залишити без задоволення.

Рішення П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 12 грудня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 25 березня 2025 року.

Судді: