Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 березня 2025 року Слов`янський міськрайонний суд Донецької області в складі:

головуючого судді Сидоренко І.О.,

за участю:

секретаря судового засідання Зубкова В.В.,

розглянувши у судовому засіданні в режимі дистанційного судового провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Слов`янської міської ради про визнання незаконним утримання дитини на території України та повернення її за постійним місцем проживання в Федеративну Республіку Німеччина, -

В С Т А Н О В И В:

До Слов`янського міськрайонного суду Донецької області звернулася ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Слов`янської міської ради про визнання незаконним утримання дитини на території України та повернення її за постійним місцем проживання в Федеративну Республіку Німеччина. Дана позовна заява обґрунтована тим, що 04.10.2017 року між позивачем та відповідачем було укладено шлюб, в якому ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася дитина - ОСОБА_3 . Дитина проживала разом з матір`ю у Федеративній Республіці Німеччини у АДРЕСА_1 . Своїм проживанням у Німеччині позивач перш за все переслідувала мету убезпечення життя дитини, дбала про її моральну та фізичну безпеку і добробут. 29.12.2022 року, батько дитини, ОСОБА_2 , разом зі своєю сестрою, шляхом насильницьких протиправних дій, завдавши позивачу тілесних ушкоджень, відібрав у неї дитину та вивіз її за кордон без згоди позивача. Після чого і на даний час дитина проживає за місцем проживання відповідача, який здійснює незаконне утримування дитини на території України, що підпадає під дію Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року, чим порушує як права матері та і права дитини, зокрема, права дитини на належне батьківське виховання та, відповідно, право позивача на участь у вихованні дитини, право на безперешкодне спілкування батька з дитиною та право на визначення місця проживання дитини. Незаконне переміщення чи утримання дитини одним з батьків, наділеним правами спільного піклування, порушує інтереси та права дитини, а також права іншого з батьків на піклування про дитину, без згоди якої відбулася зміна місця проживання дитини. Крім того, знаходження дитини в Україні, тим більше у м. Слов`янську, а безпосередній близькості до району проведення активних бойових дій є безвідповідальним кроком, який може привести до моральних травм та завдати шкоду фізичному стану дитини,а можливо і становить загрозу її життю.

Тому, посилаючись на Гаазьку Конвенцію 1980 року та Конвенцію Організації Об`єднаних Націй про права дитини 1989 року, просять суд визнати незаконним утримання малолітнього сина - ОСОБА_3 на території України та зобов`язати ОСОБА_2 повернути ОСОБА_3 до місця його постійного проживання в Федеративну Республіку Німеччина.

Позивач та її представник у судове засіданні не з`явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Представникам відповідача до суду наданий Відзив на позовну заяву, відповідно до якого просила відмовити у задоволенні позову у повному обсязі на підставі того, що дитина ніколи не мала місця постійного поживання в Німеччині, право опіки позивачки порушено не було, так як остання надала згоду на повернення дитини до постійного місця проживання в України. На початку військової агресії РФ, а саме в березні 2022 року за домовленістю подружжя позивачка мала виїхати з дитиною на захід країни, але вона без згоди відповідача виїхала з малолітньою дитиною до Німеччини. Про те, що позивачка знаходиться в Німеччині відповідач дізнався в літку 2022 року, так як остання після виїзду перестала підіймати слухавку. 21 вересні 2022 року відповідач подав заяву про сприяння поверненню дитини відповідно до Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей. 13.10.2022 року відповідачу надійшов лист з Міністерства юстиції України про спрямування заяви до Німеччини для вчинення заходів. 12.11.2022 року відповідач вирушив до Німеччини з метою врегулювання з позивачкою (на той час ще дружиною) усі сімейні суперечки. Сторони домовились, що відповідач не буде розпочинати судові процедури в Німеччині, а позивачка подумає над питанням повернення в Україну та збереження родини. Відповідач навіть звертався до органу опіки Німеччині, але останньому було доволі важко заручитися їх підтримкою в наслідок не володіння німецькою мовою. 25.12.2022 року відповідач вдруге поїхав до Німеччини і з`ясувалось, що позивачка будує інші стосунки. 29.12.2022 року сторони погодили, що відповідач забирає дитину і повертається до України в місто Київ, а позивачка протягом тижня вирішує усі питання та приймає рішення чи бажає вони повертатися в Україну до чоловіка та сина. Позивачка в Україну не повернулась, на телефоні дзвінки та на повідомлення в Інстаграм не відповідала. Відповідач подав позов до суду та 01.03.2023 року шлюб між сторонами було розірвано (справа №243/53/23). З огляду на те, що позивачка взагалі не цікавилась дитиною, можливості дзвонити їй не було, месенджери були не активні, 17.03.2023 року відповідач написав повідомлення в Інстаграм у якому повідомив позивачку, що вони розлучені на підставі рішення суду та про те, що буде звертатися до суду з позовом про визначення місця проживання дитини і просив повідомити контакти за якими потрібно направити судові документи. Повідомлення відповідачка прочитала, але відповідь не надала. (той факт, що позивачка отримала і прочитала це повідомлення підтверджується документами, які долучені до позову, у тексті рішення, яке надала позивачка на німецький мові, міститься її заява про те, що вона отримувала повідомлення з проханням надати контакти, але контакти не надала). 20.03.2023 року відповідач спрямував позов до суду про визначення місця проживання дитини з батьком. 21.04.2023 року судом було винесено заочне рішення про визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком (справа №243/924/23). Протягом усього часу з 29.12.2022 року і до дати подання цього відзиву позивачка жодного разу не намагалась дізнатися про те, як живе її дитина. Тимчасовий чи постійний виїзд дитини за кордон має відбуватися лише за погодженням з іншим з батьків якщо він не позбавлений батьківських прав. Тобто зміна країни проживання дитини вимагає узгодження з іншим з іншим із батьків, адже такий переїзд як правило спричиняє зміну режиму спілкування дитини з другим з батьків, порядку участі у вихованні дитини, а також зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на їх подальше життя, розвиток і виховання. Дитина ОСОБА_3 є громадянином України, що була тимчасово без достатніх правових підстав переміщена позивачкою до Німеччини. Дитина під час перебування в Німеччині переважно спілкувалась з матір`ю, дитина взагалі не володіє німецькою мовою, не має родичів які живуть в Німеччині. Процес формування мовних навичок та соціалізації проходив та проходить в Україні. Дитина має родичів бабусю, до недавно дідуся, двоюрідних братів та сестер, тіток, хрещених батьків, друзів виключно в Україні, може та вміє спілкуватися виключно лише рідною мовою (за загальним правилом мовного середовища російською, зараз разом з батьком вивчає українську), дитина адаптована саме до української (російської) мови та не є інтегрованою в німецьке суспільство. Дитина не відвідувала в Німеччині жодного навчального закладу, а ні на постійній, а ні на тимчасовій основі, у тому числі і мовних курсів. Відсутність будь-яких дій позивачки направлених на соціалізацію та адаптацію дитини на території Німеччини свідчить про те, що позивачка сприймала своє перебування та перебування дитини, як таке що має тимчасовий характер.

Відповідач та його представник у судове засіданні не з`явилися, надали до суду заяву про розгляд справи без їх участі, в задоволені позовних вимог просили відмовити.

Представник третьої особи Служба у справах дітей Слов`янської міської ради в судове засідання не з`явився, однак до суду надав заяву, в якій просив справу розглянути за їх відсутності, рішення просив винести на розсуд суду.

Суд, розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Слов`янської міської ради про визнання незаконним утримання дитини на території України та повернення її за постійним місцем проживання в Федеративну Республіку Німеччина, не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до Свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , виданого 04 жовтня 2017 року Краматорським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, ОСОБА_1 04 жовтня 2017 року уклала шлюб з ОСОБА_2 та змінила прізвище на ОСОБА_1 .

Згідно зі Свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , виданого 25 жовтня 2019 року Краматорським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 м. Краматорськ Донецької області та його матір`ю є ОСОБА_1 , батько - ОСОБА_2 .

Загальновідомим фактом є те, що 24 лютого 2024 року росія розпочала широкомасштабне вторгнення в Україну.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022, який затверджений Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, в Україні з 24 лютого 2022 року введений воєнний стан, який неодноразово продовжувався і триває по цей день.

На території Федеративної Республіки Німеччина дитина - ОСОБА_3 перебував разом з його матір`ю ОСОБА_1 до 29 грудня 2022 року, після чого батько дитини - ОСОБА_2 вивіз сина до України. Дана обставина не заперечується сторонами по справі.

Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області № 243/53/22 від 01 березня 2023 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було розірвано.

Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області № 243/924/23 від 21 квітня 2023 року визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом з батьком - ОСОБА_2 .

Відповідно до Витягу про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № 20-164-84 від 22.01.2024 року, за адресою: АДРЕСА_2 , з 04 листопада 2019 року по теперішній час зареєстровані ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Як зазначено у Характеристиці Донецької обласної федерації Дзюдо № 168 від 24.01.2024 року, ОСОБА_3 відвідує спортивні заняття з дзюдо. На заняття ОСОБА_3 приводить батько ОСОБА_2 .

Відповідно до Довідки Комунального некомерційного підприємства Слов`янської міської ради «Центр первинної медико-санітарної допомоги міста Слов`янська» від 25.01.2025 року, ОСОБА_3 здоров.

Відповідно до Листа Міністерства юстиції України від 13.10.2022 року, ОСОБА_2 звертався до Міністерства юстиції України з заявою про повернення дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з Федеративної Республіки Німеччина до України.

Довіреністю від 26 жовтня 2023 року позивач ОСОБА_1 , відповідно до ст. 28 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, уповноважувала Центральний орган України та її представників діяти від її імені та вживати всі необхідні заходи, пов`язані з поверненням у Федеративну Республіку Німеччина дитини ОСОБА_3 .

Правовідносини щодо повернення дітей, які незаконно утримуються в державі, відмінній від держави їх постійного проживання, урегульовані положеннями Гаазької конвенції 1980 року, до якої Україна приєдналася згідно із Законом України «Про приєднання України до Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей» від 11 січня 2006 року № 3303-IV.

Ця Конвенція для України набрала чинності 01 вересня 2006 року.

Відповідно до ст. 9 Конституції України та ст.19 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Частиною першою статті 15 Закону України «Про міжнародні договори України» передбачено, що чинні міжнародні договори України підлягають сумлінному дотриманню Україною відповідно до норм міжнародного права.

Гаазька конвенція 1980 року (далі Гаазька конвенція) захищає дітей від шкідливих наслідків їхнього незаконного переміщення або утримування на території іншої держави та спрямована на забезпечення невідкладного повернення дітей до держави їхнього постійного проживання.

Згідно із ст.1 Гаазької конвенції цілями цієї Конвенції є: a) забезпечення негайного повернення дітей, незаконно переміщених до будь-якої з Договірних держав або утримуваних у будь-якій із Договірних держав; та b) забезпечення того, щоб права на опіку і на доступ, передбачені законодавством однієї Договірної держави, ефективно дотримувалися в інших Договірних державах.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Гаазької конвенції переміщення або утримання дитини розглядаються як незаконні, якщо: a) при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримання; b) у момент переміщення або утримання ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримання.

За змістом ч. 2 ст. 3 Гаазької конвенції права піклування, про які йдеться у пункті «а», можуть виникнути, зокрема, на підставі будь-якого законодавчого акта, або в силу рішення судової або адміністративної влади, або внаслідок угоди, що спричиняє юридичні наслідки відповідно до законодавства такої держави.

Відмова враховувати заперечення проти повернення дитини підпадає під сферу дії статей 12, 13 і 20 Гаазької конвенції.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Гаазької конвенції якщо дитина незаконно переміщена або утримується так, як це передбачено статтею 3, і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі тієї Договірної держави, де перебуває дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримування, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини.

Згідно із ч. 2 ст. 12 Гаазької конвенції судовий і адміністративний орган, навіть у тих випадках, коли процедури розпочаті після спливу річного терміну, також видає розпорядження про повернення дитини, якщо тільки немає даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі.

Обов`язок доведення існування підстав для відмови у поверненні дитини зазначена Конвенція покладає на особу, яка вчинила протиправне вивезення або утримання дитини (особу, яка заперечує проти повернення дитини).

За змістом ст. 13 Гаазької конвенції, незважаючи на положення попередньої статті, судовий або адміністративний орган запитуваної держави не зобов`язаний видавати розпорядження про повернення дитини, якщо особа, установа або інший орган, що заперечує проти її повернення, доведуть, що:

a) особа, установа або інший орган, що піклуються про дитину, фактично не здійснювали права піклування на момент переміщення або утримування, або дали згоду на переміщення або утримування, або згодом дали мовчазну згоду на переміщення або утримування; або

b) існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку.

Судовий або адміністративний орган може також відмовити в розпорядженні про повернення дитини, якщо виявить, що дитина заперечує проти повернення і досягла такого віку і рівня зрілості, при якому слід брати до уваги її думку.

Розглядаючи обставини, про які йдеться в цій статті, судові й адміністративні органи беруть до уваги інформацію про соціальне походження дитини, подану Центральним органом або іншим компетентним органом країни постійного проживання дитини.

Виходячи зі змісту Гаазької конвенції 1980 року, для прийняття рішення про повернення дитини потрібно встановити:

-по-перше, що дитина постійно мешкала в договірній державі безпосередньо перед переміщенням або утриманням (пункт «а» частини першої статті 3 цієї Конвенції);

-по-друге, що переміщення або утримання дитини було порушенням права на опіку або піклування згідно із законодавством тієї держави, де дитина проживала (пункт «b» частини першої статті 3 Конвенції);

-по-третє, що заявник фактично здійснював права на опіку до переміщення дитини або здійснював би такі права, якби не переміщення або утримання (пункт «b» частини першої статті 3 Конвенції).

Місце постійного проживання дитини є визначальним при відновленні статус-кво, оскільки незаконне переміщення чи утримання дитини одним із батьків, наділеним правами спільного піклування, порушує інтереси та права дитини, а також права іншого з батьків на піклування про дитину, без згоди якого/якої відбулася зміна місця проживання дитини.

Отже, звертаючись до суду з позовом про повернення дитини у порядку Гаазької конвенції, позивач має довести звичайне місце проживання дитини в іншій державі, до якої він просить повернути дитину, а також, що він здійснював опіку, піклування про дитину до її незаконного переміщення із звичайного місця її проживання (постанова Верховного Суду від 17 травня 2023 року у справі № 712/9027/21, провадження № 61-12883св22).

Поняття «місце постійного проживання» не визначене Гаазькою конвенцією, оскільки таке місце проживання дитини має визначатися Договірними державами в кожному конкретному випадку на підставі фактичних обставин.

Верховний Суд у постановах від 01 листопада 2022 року у справі № 201/1577/21, від 31 січня 2024 року у справі № 336/5265/22 зазначав, що звичайне місце проживання може підтверджуватися таким: відвідуванням дошкільного навчального закладу - садка, школи, різноманітних гуртків; за результатами встановлення таких обставин: за дитиною здійснюється медичний догляд, у дитини є свої друзі, захоплення, дитина має сталі сімейні зв`язки та інші факти, які свідчать, що дитина вважає своє місце проживання постійним, комфортним і місцем проживання своєї родини, тощо. Тобто звичайне місце проживання дитини варто розуміти як таке місце, існування якого доводить певний ступінь прив`язаності дитини до соціального та сімейного її оточення. З цією метою потрібно враховувати, зокрема, тривалість, регулярність, умови і причини перебування дитини і сім`ї в тій чи іншій державі, місце та умови відвідування освітніх закладів, знання мови, соціальні та сімейні відносини дитини у такій державі

В той же час, як свідчить практика іноземних судів щодо застосування Гаазької конвенції про батьківську відповідальність 1996 року, при визначенні звичайного місця проживання мають також враховуватися наступні обставини. По-перше, якщо існує очевидне свідчення намірів розпочати нове життя в іншій країні, тоді попереднє місце звичайного проживання, як правило, втрачається та з`являється нове. По-друге, якщо переїзд відбувається на необмежений час або потенційно може не обмежуватися в часі, попереднє місце звичайного проживання після переїзду може також бути втрачено, а нове - знайдено достатньо швидко. Однак, якщо час переїзду обмежений, навіть якщо він триває достатньо великий проміжок часу, в ряді юрисдикцій ухвалювалося рішення про збереження місця звичайного проживання протягом цього часу. Це може бути застосовано в тих випадках, коли батьки уклали угоду про тимчасове перебування дитини в іншій державі. Оцінка інших ситуацій має тенденцію слідувати одному із зазначених підходів: «намірів батьків», заснованому на спільному намірі батьків відносно характеру переїзду; «інтересів дитини», де підкреслюється фактична реальність життя дитини (освіта, соціальна взаємодія, сімейні відносини тощо), змішаному. При визначенні того, який підхід має застосовуватися, береться до уваги вік дитини (пункт 13.85 PracticalHandbook onthe Operationof the1996 Hague ChildProtection Convention).

Європейський суд з прав людини у рішенні «X. проти Латвії» ((X v. Latvia) від 26 листопада 2013 року, заява № 7853/09, пункт 98)) зазначив, що не лише зі статті 8 Конвенції, але й із самої Гаазької конвенції, враховуючи прямо закріплені в ній виключення до принципу своєчасного повернення дитини до її країни постійного проживання, безпосередньо випливає те, що таке повернення не може бути призначене автоматично або механічно.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У цій справі на підставі досліджених доказів суд встановив, що малолітня дитина - ОСОБА_3 народився в Україні і його постійним місцем проживання від народження знаходиться в Україні, а саме за адресою: АДРЕСА_2 . Він проживає разом з батьком ОСОБА_2 , який піклується про нього. Доказів на спростування цього факту позивачем до суду не надано.

Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області № 243/924/23 від 21 квітня 2023 року визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом з батьком - ОСОБА_2 .

З огляду на вищевказані обставини, за яких дитина залишилась проживати з батьком, суд не вбачає достатніх і обґрунтованих підстав вважати, що Федеративна Республіка Німеччина була постійним місцем проживання дитини ОСОБА_3 та після переїзду до цієї держави вона прижилась у середовищі, яке її оточувало.

Доказів того, що дитина вважала своє місце проживання у Федеративній Республіці Німеччини постійним, комфортним і місцем проживання своєї родини, суду не надано.

В силу віку дитини очевидним є те, що вона вільно не володіє німецькою мовою, тобто мовою держави, у якій тимчасово проживала.

Також позивач не надала доказів того, чи має дитина в Німеччині друзів, певні захоплення, з ким спілкується, проводить дозвілля.

Самі по собі факти проживання дитини з матір`ю у чужій для неї країні, яка має відмінну культуру, звичаї, мову, у тому числі манеру спілкування, не спроможне свідчити, що за цих двох чинників дитина соціалізувалась у новому для неї середовищі і це є її постійним місцем проживання, яке б для неї було комфортним і вона не хотіла його залишати.

Натомість судом достовірно встановлено і це підтверджено матеріалами справи, що малолітня дитина ОСОБА_3 з народження постійно проживав на території України, де має сталі сімейні зв`язки, проживав разом зі своїм батьком, який про нього опікується і з яким продовжує проживати після повернення в Україну у грудні 2022 року. За місцем проживання в Україні для нього створені належні матеріально-побутові умови, дитина забезпечена усім необхідним для її розвитку і навчання, в родині панують дружні відносини та довіра, вона відвідує спортивні заняття з дзюдо, спілкується рідною українською мовою.

Тобто, саме в Україні дитина має сталі сімейні та соціальні зв`язки, саме тут у неї почав формуватись загальний світогляд, прив`язаність до певного оточення, друзів, звичного для неї укладу.

Наведені обставини у своїй сукупності дають підстави для висновку, що малолітня дитина ОСОБА_3 не проживав в Німеччині на постійній основі, а його перебування у цій державі було тимчасовим і зумовленим виключно об`єктивними чинниками, а саме, повномасштабним вторгнення росії на територію України, чим скористалася мити дитини в силу свого бажання, щоб дитина залишилась проживати разом з нею.

Суд беззаперечно враховує батьківські права стосовно дитини, однак при цьому виходить з того, що відповідні права матері не можуть превалювати над правами і законними інтересами самої дитини, оскільки примусова зміна способу і укладу життя, місця проживання та складу родини може призвести до негативних наслідків для малолітнього ОСОБА_3 .

Отже, назвати Федеративну Республіку Німеччину звичним місцем проживання сина сторін з огляду на встановлені обставини справи вочевидь неможливо.

Відповідно до Принципу 6, затвердженого Декларацією прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.1959, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір`ю.

Існування жодної виняткової обставини, на яку вказує зазначений Принцип 6 Декларації прав дитини, судом не встановлено.

За висновками, викладеними ЄСПЛ у справі «Шнеерсоне і Кампанелла проти Італії», рішення від 12 липня 2011 року (заява № 14737/09), рішення про повернення дитини до держави її постійного проживання на підставі Гаазької конвенції не може прийматися автоматично без урахування усіх важливих обставин, про що свідчать встановлені Гаазькою конвенцією випадки, за яких компетентний орган може відмовити у наданні розпорядження про повернення дитини. При вирішенні таких справ суди повинні керуватися дотриманням найкращих інтересів дитини. Під найкращими інтересами дитини варто розуміти можливість збереження зв`язків з сім`єю, якщо не буде встановлено небажаність таких зв`язків, і можливість розвитку в здоровому середовищі. Суд повинен детально перевірити сімейну ситуацію і врахувати ряд факторів, зокрема, емоційного, психологічного, матеріального і медичного характеру, та надати розумну оцінку інтересам кожного із батьків та інтересам дитини, які мають найважливіше значення.

На підставі досліджених в справі доказів та встановлення фактичних взаємовідносин між сторонами і дитиною суд дійшов висновку, що звичайним місцем проживання малолітнього ОСОБА_3 як до виїзду до Німеччини, так і після повернення до України, була і є Україна.

У зв`язку із цим відсутні жодні правові підстав для повернення дитини до Федеративної Республіки Німеччина за правилами Гаазької конвенції 1980 року, оскільки звичайним місцем проживання дитини була і є Україна, а перебуваючи у Німеччині дитина не набула нового звичайного для себе та постійного місця проживання у цій країні.

Крім цього, за обставинами справи, на переконання суду, повернення малолітнього ОСОБА_3 до Німеччини не можна вважати доцільним, оскільки у випадку примусової зміни укладу життя малолітньої дитини та повернення її до цієї країни існуватиме серйозний ризик заподіяння дитині психічної шкоди.

Введення в Україні воєнного стану у жодному разі не свідчить про автоматичне застосування положень Гаазької конвенції і наявності підстав для повернення дитини до країни, яка не є постійним (звичайним) місцем проживання дитини.

Таким чином, заявлені матір`ю дитини позовні вимоги задоволенню не підлягають і така відмова ґрунтується на приписах Гаазької Конвенції, яка визначає випадки, за яких національні органи можуть відмовити у поверненні дитини.

З огляду на відмову у задоволенні позову, на підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору відшкодуванню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 150, 164, 166, 180 СК України, ст. 12 ЗУ «Про охорону дитинства» п. 15, 16, 18 ППВСУ № 3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав»,ст.ст. 4, 12, 13, 76, 78, 81, 89, 128, 141, 229, 235, 259, 263, 264, 265, 268, 353, 355, 356 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Слов`янської міської ради про визнання незаконним утримання дитини на території України та повернення її за постійним місцем проживання в Федеративну Республіку Німеччина - відмовити.

Повний текст рішення виготовлений 28 березня 2025 року.

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Суддя Слов`янського

міськрайонного суду І.О. Сидоренко