Яготинський районний суд Київської області
Справа № 382/2133/18
Провадження № 2/382/2/25
РІШЕННЯ

Іменем України

21 березня 2025 року Яготинський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Кисіль О.А.

за участю секретаря Захарук Є.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в м. Яготин справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , Яготинської міської ради про визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на будинок, визнання будинку спільною сумісною власністю, встановлення факту прийняття спадщина, та про визнання права власності на майно,

ВСТАНОВИВ:

Позивачі звернулися до Яготинського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_4 , Яготинської міської ради про визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на будинок, визнання будинку спільною сумісною власністю, встановлення факту прийняття спадщина, та про визнання права власності на майно, відповідно до позовних вимог просять:

1. Визнати будинок АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_5 .

2. Встановити факт, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 володіли на праві власності будинком АДРЕСА_1 .

3. Визнати незаконним й скасувати рішення виконавчого комітету Засупоївської сільської ради Яготинського району Київської області від 20 липня 2006 року № 27 про оформлення права власності та видачі свідоцтва про право власності на житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 .

4. Визнати частково недійсним свідоцтво від 23 листопада 2007 року про право власності на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами в частині визначення частки власності на будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 в розмірі 1/2 частини на ім`я ОСОБА_4 .

5. Встановити факт прийняття нами спадщини за законом, яка відкрилась ІНФОРМАЦІЯ_1 після смерті ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

6.Встановити факт прийняття спадщини нашою матір`ю - ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 після смерті його баби - ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

7. Визнати за ОСОБА_1 право власності на 3/16 частину житлового будинку з господарськими спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 батька ОСОБА_7 .

8.Визнати за ОСОБА_2 право власності на 3/16 частину житлового будинку з господарськими спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 батька ОСОБА_7 .

9.Визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/8 частину житлового будинку з господарськими спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 мого батька ОСОБА_7 .

Позовні вимоги обгрунтовано тим, що матір позивачів ОСОБА_6 та їх батько ОСОБА_7 перебували в зареєстрованому шлюбі з 24 листопада 1946 року. Під час подружнього життя вони побудували житловий будинок АДРЕСА_1 .

Відповідно до статті 22 КпШС України, який був чинним до 1 січня 2004 року, спільною сумісною власністю визнавалось майно, нажите подружжям за час шлюбу. Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», положення ст. 17, 18 Закону України «Про власність» щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього закону (з 15 квітня 1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону "Про власність", ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України); майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім`ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (ст.7, ст.8, ст. 17 Закону "Про власність"); квартира (будинок), кімнати в квартирах та одноквартирних будинках, передана при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою членів сім`ї наймача у їх спільну сумісну власність (ст.8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду". В інших випадках спільна власність громадян є частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено і учасники спільної власності при надбанні майна не виходили з рівності їх часток, розмір частки кожного з них визначається ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності. Частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. Оскільки праця є основою створення і примноження власності громадян, розмір частки учасника спільної сумісної власності визначається ступенем його трудової участі, якщо інше не випливає із законодавства України. Розмір часток у спільній сумісній власності подружжя визначається за нормами Кодекса про шлюб та сім`ю. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними.

Таким чином, матері позивачів ОСОБА_6 та їх батьку, ОСОБА_7 належала по 1/2 частині будинку.

Засупоївській сільській раді було відомо про перебування у шлюбі ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . При цьому дана обставина не була врахована при прийнятті рішення виконавчого комітету Засупоївської сільської ради № 27 від 20 липня 2006 року, яким співвласником цього нерухомого майна було визнано брата позивачів та відповідача по справі ОСОБА_4 та покійну їх матір ОСОБА_6 .

Згідно із ч. 1 ст. 393 ЦК України правовий акт органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

З огляду на наведене можна дійти висновку, що рішення виконавчого комітету Засупоївської сілької ради № 27 від 20 липня 2006 року, відповідно до якого право приватної власності на житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 було оформлено на покійну нашу матір ОСОБА_6 та нашого брата і відповідача по справі ОСОБА_4 слід визнати нечинним, як таке, що не відповідає законові і порушує права власника.

Оскільки на момент смерті батька позивачів ОСОБА_7 згідно Закону останній був власником 1/2 частки будинку, а власником іншої 1/2 частки будинку була покійна матір позивачів ОСОБА_6 , рішення виконкому Засупоївської сільської ради від 20 липня 2006 року про видачу свідоцтва про право власності на нерухоме майно на ім`я ОСОБА_4 на житловий будинок з надвірними будівлями, які знаходяться в АДРЕСА_1 є незаконним та підлягає скасуванню.

23 листопада 2007 року ОСОБА_4 отримав свідоцтво про право власності на 1/2 частину будинку. Свідоцтво про право власності в частині видачі на 1/2 частину будинку на ім`я ОСОБА_4 було видано без врахування права на будинок.

Оскільки будинок належав матері позивачів ОСОБА_6 та батьку позивачів ОСОБА_7 , свідоцтво про право власності на ім`я ОСОБА_4 визнається недійсним. Таким чином, ОСОБА_7 фактично на день його смерті належала 1/2 частка вищевказаного будинку, на який після його смерті відкрилася спадщина.

З доданих до позовної заяви документів вбачається, що будівництво житлового будинку було закінчено у 1967 році оцінений у 62 913 грн.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивачів ОСОБА_7 .

Після його смерті залишилася спадщина у вигляді частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 .

Спадкоємцем за законом в силу ст. 529 ЦК УРСР є співпозивачі по справі, діти спадкодавця. Іншим спадкоємцем по справі є співвідповідач - ОСОБА_4 . Він спадщину не прийняв.

Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1)якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Дії з фактичного вступу в управління спадковим майном можуть бути вчинені як самим спадкоємцем, так і за його дорученням інщими особами (членами його сім`ї) протягом установленого законодавством щестимісячного строку. Вчинення таких дій щодо частини спадкового майна означає прийняття спадщини в цілому (п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 24 червня 1983 р. «Про практику розгляду судами України справ про спадкування»).

Позивачі до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після ОСОБА_7 не зверталися, спадкову справу заведено не було та свідоцтво про право власності на спадкове майно не видавалося.

Відразу після смерті батька отримали його одяг та речі, продовжувала користуватися будинком та городом, лише ми займалися господарством, тобто фактично прийняли спадщину після смерті свого батька - ОСОБА_7 .

Відповідно до п. 111 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 14 червня 1994 року № 18/5 прийняття і відмова від спадщини можуть мати місце щодо всього спадкового майна, спадкоємець, який прийняв частину спадщини, вважається таким, що прийняв усю спадщину.

За правилами ст. 549 ЦК УРСР визнається, таким що прийняв спадщину спадкоємець, який протягом щести місяців з дня відкриття спадщини фактично вступив в управління або володіння спадковим майном.

За змістом ч. 2 ст. 553 ЦК УРСР вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини.

Співвідповідач у справі ОСОБА_4 спадщину не прийняв, так як не вчинив жодної дії, вказаної в ст. 549 ЦК УРСР.

Відтак, після смерті батька позивачі та наша покійна матір успадкували по 1/8 частині кожний.

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла матір позивачів- ОСОБА_6 .

Після його смерті відкрилась спадщина у вигляді будинку 1/2 частини будинку АДРЕСА_1 .

07 серпня 2012 року ОСОБА_6 склала заповіт, згідно якого на випадок її смерті усе її майно, де б воно не знаходилось і з чого воно б не складалося, і взагалі все те, що належить їй на день її смерті і на що вона за законом матиме право, заповідає дочці ОСОБА_2 та сину ОСОБА_1 співпозивачі по справі.

Спадкоємцем за заповітом є співпозивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Відповідно до 1261 ЦК України (в редакції 2003 року).

Згідно з положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 1220, ч. 1 ст. 1222, ч. 3 ст. 1223 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи, часом відкриття спадщини в такому випадку є день смерті особи. Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Частинами 1, 3 ст. 1268, ч. 1 ст. 1269, ч. 1 ст. 1270 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

За змістом зазначених норм прийняття особою спадщини обумовлюється або постійним проживанням спадкоємця зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, або в разі відсутності наведених вище обставин поданням до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини у визначений ч. 1 ст. 1270 ЦК України строк.

В встановлений ст.1270 ЦК України строк співпозивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 12 серпня 2014 року подали до Яготинської районної державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини як того вимагає ч.4 ст.1269 ЦК України.

В встановлений законом шестимісячний строк відповідно до ст.1269 ЦК України ми прийняли спадщину шляхом подачі заяви до Яготинської районної державної нотаріальної контори.

Відтак, успадкована частка матері 1/8 успадковується співпозивачами ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

У листопада 2018 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулися до Яготинського районного суду Київської області із даним позовом.

Згідно з автоматизованою системою документообігу суду вказана справа розподілена на суддю Литвин Л.І..

Ухвалою суду від 07.12.2018 року провадження по вищезазначеній справі відкрито.

08.02.2019 року на адресу суду від представника відповідача адвоката Черних В.О. надійшов відзив відповідно до якого відповідач та представник повністю заперечують проти позову, та вважає, що позовні вимоги позивачів не мають підстав для задоволення.

Так, обґрунтовуючи підстави незаконності передачі Засупоївською сільською радою Київської області у власність ОСОБА_4 та ОСОБА_6 житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані по АДРЕСА_1 , позивачі вказують про не врахування органом місцевого самоврядування наявності укладеного шлюбу між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , а тому на думку позивачів з огляду на вказану обставину рішення виконавчого комітету Засупоївської сільської ради №27 від 20 липня 2006 року, відповідно до якого право приватної власності на житловий будинок оформлено на ОСОБА_6 та ОСОБА_4 слід визнати не чинним, як таке, що не відповідає законові і порушує право власника, оскільки ОСОБА_7 згідно закону був власником частини вищевказаного будинку.

Однак, такі доводи позивачів є необґрунтованим та такими, що не відповідають вимогам закону.

Так, підстави набуття права власності на житловий будинок, споруди та належність цього майна особі визначаються законодавством, чинним на час набуття права власності.

В силу ч. 2 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).

Відповідно до ч. 10 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» органи приватизації не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків) у приватизації займаного ними житла, за винятком випадків, передбачених пунктом 2 статті 2 цього Закону.

Так, станом на 2006 рік у спірному житловому будинку були зареєстровані та постійно проживали ОСОБА_6 та ОСОБА_4 , які скориставшись своїм право на приватизацію займаного ним житла звернулися із відповідними заявами до органу місцевого самоврядування. Підстав для відмови у приватизації займаного ними житла в органу місцевого самоврядування не було.

Твердження позивачів про те, що при винесені рішення про передачу спірного майна органом місцевого самоврядування не було враховано наявність укладеного шлюбу між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не ґрунтується на вимогах діючого законодавства, оскільки станом на 2006 рік цивільна правоздатність ОСОБА_7 була припинена в зв`язку з його смертю.

Тобто, спірне майно житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані в АДРЕСА_1 - приватизована фактично через 19 років після смерті ОСОБА_7 .

Разом з тим, звертаючись до суду з даним позовом позивачами взагалі не вказано, права яких осіб порушено правовстановлюючим документом, якій вони оспорюють та в чому саме полягає це порушення.

Твердження позивачів про те, що згідно Закону ОСОБА_7 був власником частини будинку взагалі є не обґрунтованим, оскільки як вбачається з матеріалів справи, власниками спірного майна є ОСОБА_6 та ОСОБА_4 .

Будь-яких доказів, про те, що власником частини спірного майна був ОСОБА_7 матеріали справи не містять, а отже, право власності на вищезгаданий об`єкт нерухомого майна не могло входити до загального обсягу спадкових прав після смерті ОСОБА_8 на момент відкриття спадщини, тобто ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Отже, за таких обставин, вважають, що позовні вимоги позивачів є необґрунтованими, а тому на підставі викладеного, просили у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , Засупоївської сільської ради Київської області про визнання права власності, відмовити у повному обсязі.

Ухвалою суду від 25.03.2019 року підготовче засідання закрите і справа призначена до судового засідання.

Ухвалою Яготинського районного суду Київської області від 09.12.2019 року зобов`язано Засупоївську сільську раду Яготинського району Київської області надати до суду виписки з погосподарської книги про те, на чиє ім`я був відкритий особовий рахунок на будинок АДРЕСА_1 та хто вважався власником даного господарства із зазначенням списку членів домогосподарства та даних про нерухоме майно (рік побудови, площа тощо) з моменту побудови, а також надати для огляду погосподарські книги за №1-3 виконкому Засупоївської сільської ради Яготинського району.

Ухвалою Яготинського районного суду Київської області від 28.04.2021 року залучено до участі в справі в якості відповідача правонаступника Засупоївської сільської ради Яготинського району Київської області - Яготинську міську раду.

Відповідно до розпорядження керівника апарату суду № 101 від 27.09.2021 року щодо призначення повторного автоматизованого розподілу справи у зв`язку з відставкою судді ОСОБА_9 , згідно рішення Вищої ради правосуддя, зроблено повторний розподіл справи та призначено головуючого суддю Кисіль О. А.

Ухвалою Яготинського районного суду Київської області від 29.09.2021 дану справу було прийнято до провадження та призначено до підготовчого судового засідання за правилами загального позовного провадження

Ухвалою Яготинського районного суду Київської області від 10.06.2022 закрито підготовче провадження по справі та призначено до судового розгляду.

18.12.2024 року на адресу суду від представника відповідача ОСОБА_10 надійшла заява про застосування строків позовної давності.

Заяву обгрунтовано тим, що як вбачається з тексту позовної заяви, датованої 27 листопада 2018 року, позивачі просять суд визнати незаконним й скасувати рішення виконавчого комітету Засупоївської сільської ради Яготинського району Київської області від 20 липня 2006 року № 27 про оформлення права власності та видачі свідоцтва про право власності на житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 ; визнати частково недійсним свідоцтво про право власності від 23 листопада 2007 року на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами в частині визначення частки власності на будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 в розмірі 1/2 частини на ім`я ОСОБА_4 .

Вважає, що позивачами пропущено строк позовної давності щодо вищевказаних вимог виходячи з наступних обставин:

Ні в позовній заяві до суду, ні при допиті позивачів в судовому засіданні в якості свідків, жодним із них не було зазначено, коли (кожному із ним) стало відомо про існування, спірних на їх думку, правовстановлюючих документів на спадкове майно - рішення виконавчого комітету Засупоївської сільської ради Яготинського району Київської області від 20 липня 2006 року № 27 та про свідоцтва про право власності від 23 листопада 2007 року на житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 , які вони - позивачі - просять суд визнати незаконними та скасувати.

Проте, якщо навіть не брати до уваги, що позивачам відомо було про дані документи з серпня 2012 року, коли ОСОБА_6 склала заповіт (на ім`я двох із позивачів по даній справі) на належне їй майно, то необхідно виходити та враховувати той факт, що вказані документи позивачами ( ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ) особисто були надані до Яготинської районної державної нотаріальної контори 13 листопада 2014 року - під час оформлення їх спадкових прав за заповітом після смерті матері - ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Разом з тим, як вбачається з реєстрації позовної заяви позивачі звернулися до суду щодо оскарження спірних документів лише 28 листопада 2018 року, тобто з пропущеним терміном позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні їх позову.

Також вважає за необхідне звернути увагу суду на те, що підставою звернення з даним позовом до суду (в листопаді 2018р.) слугував позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно. Єдиний унікальний номер справи № 382/1674/18, зареєстрована 19.09.2018 року, розгляд якої було зупинено ухвалою Яготинського районного суду Київської області від 08.02.2022, до набрання чинності рішенням у справі за № 382/2133/18.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України закріплено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

Відповідно до частин першої та п`ятої статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що міститься в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду є недостатньою. Вказаний правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-2469цс16.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

З огляду судової практики Верховного Суду вбачається наступне:

«…Суд першої інстанції перевірив доводи відповідача про застосування строків позовної давності, вирішив указане питання відповідно до норм матеріального права, у судовому рішенні зазначив, коли позивачу стало відомо про її порушене право та можливість звернення до суду з цим позовом, тоді як із зазначеним позовом вона звернулася лише у травні 2016 року.

Суди також врахували, що при прийнятті спадкоємцем спадщини після смерті спадкодавця, з видачею іншому спадкоємцю свідоцтва про право на спадщину, спадкові права порушуються, а тому на вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину поширюються загальний строк позовної давності, тому доводи касаційної скарги в цій частині не є обгрунтованими.» ( постанова Верховного Суду від 23 січня 2019 року по справі № 198/339/16-ц)

«…ОСОБА_6 було подано заяву про застосування позовної давності (т.1 а.с. 213-215, 216). З цим позовом до суду ОСОБА_2 звернувся 28 вересня 2012 року, разом з тим було встановлено, що після смерті ОСОБА_6 заявнику ще у 2004 році було відомо про реєстрацію права власності за ОСОБА_6 на 3/4 частини спірного житлового будинку. За таких обставин, вірним є висновок суду першої інстанції про те, що вимога заявника про визнання незаконною реєстрації права власності на 3/4 частини будинку за ОСОБА_6 не підлягає задоволенню у зв`язку із пропуском строку позовної давності.» ( постанова Верховного Суду від 3 квітня 2019 року по справі №1316/3797/12)

«…суд першої інстанції залишив поза увагою доводи відповідача про застосування строків позовної давності, не вирішив указане питання, у рішенні не зазначив коли позивачу стало відомо про те, що дії відповідача порушують її право на частку у спадковому майні, з урахуванням того, що позивач у позовній заяві зазначала, що вона у 2004 році звернулась з відповідною заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4, а у подальшому неодноразово зверталась до нотаріуса з метою отримання свідоцтва про право власності на спадщину, тоді як з зазначеним позовом вона звернулася лише у січні 2017 року. Суд також не врахував, що при прийнятті спадкоємцем спадщини після смерті спадкодавця, з видачею іншому спадкоємцю свідоцтва про право на спадщину, спадкові права порушуються, а тому на вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину поширюються загальний строк позовної давності.» ( постанова Верховного Суду від 25 квітня 2018 року по справі №644/395/17).

Щодо порядку подачі заяви про застосування строку позовної давності слід вказати наступне:

Заява про застосування позовної давності може бути подана лише під час розгляду справи в суді першої інстанції (постанова ВСУ від 11.02.2015 № 6-246цс14).

Закон не вимагає певної форми подання Заяви про застосування позовної давності письмової чи усної, зробленої в ході судового засідання (ухвала ВССУ від 18.02.2015 - 42863378; ухвала ВССУ від 13.11.2013 - 35328218, ухвала ВССУ від 18.12.2013 - 36264579, ухвала ВССУ від 13.05.2013 - 31255817, ухвала ВССУ від 19.10.2011 - 18986147.

Отже, на підставі викладеного просила застосувати позовну давність у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , Засупоївської сільської ради Київської області про визнання права власності та відмовити в задоволенні позову з підстав пропущення строку позовної давності.

Позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на адресу суду направили заяви про розгляд справи в їх відсутність, позовні вимоги підтримали та просили їх задоволити.

Представник позивача підтримав заявлені вимоги та зазначив, що позивачами не був порушений строк позовної давності та відсутні підстави для застосування строку позовної давності.

Позивач ОСОБА_1 підтримав свого представника в судовому засіданні.

Представник відповідача адвокат Черних В.О. заперечувала проти позовних вимог, підтримала викладене у відзиві та заяву про застосування позовної давності, а також у письмових судових дебатах, з котрих вбачається, що враховуючі наданні під час розгляду справи позивачами докази в рахунок обґрунтування своїх вимог, оцінюючи їх в сукупності, вважаю, що позовні вимоги, заявлені позивачами є незаконними та необґрунтованими, а тому не підлягають до задоволенню, з наступних підстав:

По перше, що стосується позовних вимог сторони позивачів в частині: - визнання житлового будинку за АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя « ОСОБА_5 »; - встановлення факту того, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 володіли на праві власності спірним будинком; - а також вимог позивачів про визнання частково недійсним свідоцтва від 23.11.2007 року про право власності на спірний житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами в частині визначення частки власності на спірний будинок з надвірними будівлями та спорудами в розмірі частини на ім?я відповідача - ОСОБА_4 , необхідно сказати, що позивачі, обґрунтовуючи підстави незаконності передачі Засупоївською сільською радою Київської області у власність ОСОБА_4 та ОСОБА_6 спірного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, вказують про не врахування органом місцевого самоврядування наявності на час видачі правовстановлюючого документу (23 листопада 2007 року) укладеного шлюбу (24 листопада 1946 року) між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а тому на думку позивачів рішення виконавчого комітету Засупоївської сільської ради №27 від 20 липня 2006 року, відповідно до якого право приватної власності на житловий будинок оформлено на ОСОБА_6 та ОСОБА_4 слід визнати не чинним, як таке, що не відповідає законові і порушує право власника, оскільки ОСОБА_7 згідно закону був власником частини вищевказаного будинку.

Проте, насамперед, згідно записів погосподарських книг Засупоївської сільської ради Яготинського району Київської області, що були витребувані та дослідженні в якості письмових доказів судом, необхідно зазначити, що спірний житловий будинок, що розташований в АДРЕСА_1 (погосподарська книга №3 за 1967-1969 роки) є колишнім колгоспним двором, головою якого був ОСОБА_7 , а членами домогосподарства являлись ОСОБА_11 ; ОСОБА_2 ; ОСОБА_12 ; ОСОБА_4 ; ОСОБА_1 ; ОСОБА_13 .

Так, у відповідності до постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 р. №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року мають вирішуватись за нормами, що регулюють власність цього двору.

Право власності на майно, яке належало колгоспному двору і зберігалося після припинення його існування мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні.

Проте згідно записів по господарських книг Засупоївської сільської ради Яготинського району Київської області станом на 1991 рік (погосподарська книга №8 за 1991-1995 роки, особовий рахунок № НОМЕР_1 ) головою колгоспного двору є ОСОБА_11 , членом домогосподарства є лише ОСОБА_4 .

Тобто працездатні члени колгоспного двору вважаються такими, що втратили право на частку в майні, яке належало колгоспному двору, які не менше трьох років підряд до 15 квітня 1991 року не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору.

Записи по господарських книг Засупоївської сільської ради Яготинського району Київської області, починаючи з записів за 1977-1979 роки и до дати отримання правовстановлюючого документу на житловий будинок не містять прізвищ позивачів по справі. Батько ж позивачів по справі ОСОБА_7 - помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Тобто ОСОБА_7 за 3 роки 4,5 місяці (15.04.1991р) в зв?язку із смертю втратив право на частку в майні колгоспного двору.

Крім того, відповідно до ст.4 Постанови Верховної Ради України Про введення в дію Закону Про власність, загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору в майні двору застосовуються з 1 липня 1990 року.

Необхідно вказати й те, що при спадкуванні після смерті останнього члена колгоспного двору, що мала місце до 1 липня 1990 року, частка в майні двору, належна особі, яка вибула з членів двору, але не втратила на неї права на час смерті останнього члена двору, не входить до спадкового майна.

Сторона відповідача також вважає, що підстави набуття права власності на житловий будинок, споруди та належність цього майна особі визначаються законодавством, чинним на час набуття права власності.

В силу ч. 2 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку)….

Відповідно до ч. 10 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» органи приватизації не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків) у приватизації займаного ними житла, за винятком випадків, передбачених пунктом 2 статті 2 цього Закону.

Так, станом на 2006 рік у спірному житловому будинку були зареєстровані та постійно проживали ОСОБА_6 та ОСОБА_4 , які скориставшись своїм право на приватизацію, займаного ним житла, звернулися із відповідними заявами до органу місцевого самоврядування.

Підстав для відмови у приватизації займаного ними житла в органу місцевого самоврядування не було.

Твердження позивачів про те, що при винесені рішення про передачу спірного майна органом місцевого самоврядування не було враховано наявність укладеного шлюбу між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не ґрунтується на вимогах діючого законодавства, спростовується також й тим, що: станом на день винесення виконкомом Засупоївської сільської ради Яготинського району Київської області (20 липня 2006 року) рішення про оформлення права власності на спірний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, а також на день виготовлення правовстановлюючого документу на спірний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами свідоцтва про право власності (23 листопада 2007 року) , та на час державної реєстрації правовстановлюючого документу на спірне майно в Єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (24.10.2014 року) - цивільна правоздатність ОСОБА_7 була припинена в зв`язку з його смертю ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Що стосується позовних вимог сторони позивачів в частині: встановлення факту прийняття ними спадщини після смерті їх батька ОСОБА_7 - який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ; встановлення факту прийняття спадщини їх матір?ю ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 після смерті чоловіка ОСОБА_7 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнання за кожним з позивачів права власності на частку спірного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований в АДРЕСА_1 , необхідно вказати, що на витребування частки з майна колишнього колгоспного двору, що збереглося станом на 15 квітня 1991 року, поширюється загальний трирічний строк позовної давності. При цьому розгляд позову про право на майно колишнього колгоспного двору не залежить від вирішення питань землекористування.

Крім того, позивачами по справі не надано суду будь-яких доказів, про те, що власником частини спірного майна, на яке претендують позивачі як спадкоємці, був ОСОБА_7 . Такі докази не містяться й в матеріалах даної справи, а отже, право власності на вищезгаданий об`єкт нерухомого майна не могло входити до загального обсягу спадкових прав після смерті ОСОБА_8 на момент відкриття спадщини, тобто на ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Отже, за таких обставин, сторона відповідача вважає, що позовні вимоги позивачів є необґрунтованими, а тому просить суд відмовити ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 у задоволенні їх позовних вимог у повному обсязі.

Представник Яготинської міської ради Київської області направила на адресу суду заяву про розгляд справи в її відсутність, при вирішенні питання покладається на розсуд суду.

Свідок ОСОБА_14 а судове засідання не з`явився, оскільки згідно листа з військової частини вбачається, що ОСОБА_14 на даний час проходить службу у військовій частині на даний час безпосередньо виконує бойові завдання та на судові засідання з`явитися не може. Їх мати пенсії по втраті годувальника не оформляла. Їх мати, після смерті батька продовжувала проживати в будинку, що на фото де зображений їх батько, проте адреси не має на фото адреси розташування даного будинку, яке долучено, хата стара, будувалась батьками.

Перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, заслухавши пояснення сторін по справі, позивачів допитаних в якості свідків, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення.

Так, з показань ОСОБА_1 даних в судовому засіданні в якості свідка вбачається, що він взяв собі копію трудової книжки ОСОБА_7 та податкову квитанцію, копії страхових свідоцтв, кооперативну книжку, на ім`я ОСОБА_7 , після смерті батька він забрав та користувався інструментами батька. Брат ОСОБА_4 після смерті батька продовжував проживати в даному будинку з матір`ю, а до цього жив постійно з батьком та матір`ю. Книжечку щодо радіоточки ОСОБА_15 взяла, тимчасове посвідчення взяла ОСОБА_15 . По втраті годувальника пенсію їх мати не оформляла, продовжувала мати проживати в будинку, після смерті батька. Проте вказані документи були забрані не дивлячись на те, що мати продовжувала проживати в даному будинку та йому не відомо чи матері потрібні були ці документи. Фото долучено було до матеріалів справи будинку, що будувався батьками у двадцятих роках, біля будинку їх батько. Проте, адреси розташування будинку, що на фото не має. Він допомагав на городі та по господарству матері після смерті батька, сестри також матері по господарству допомагали. Приїздив він до матері один раз в тиждень. Коли приїздили до матері, разом із сестрами та допомагали по будинку, брат їм не допомагав.

Так, з показань ОСОБА_3 даних в судовому засіданні в якості свідка вбачається, що вона брала собі книжечку щодо радіоточки, проте не пам`ятає, коли її забрала собі, проте не відразу після смерті батька. Мати користувалась радіоточкою після смерті батька, певний час чи мала нову книжку радіоточки вона не знає. Проте платила за радіоточку певний час по старій книжці. Після смерті матері не забирала книжку по радіоточці. Відсутня адреса розташування будинку на фото. Приймала участь при ремонті в будинку. Після дев`ятого дня, після смерті батька забрала його сапу, сорочку та жилетку. Сестра брала доріжку для покриття підлоги, сестра брала картоплю і завозила їй. Навесні 1988 року робили ремонт. Сестра була з чоловіком. Як батьки будували будинок у 1966-1967 роках, то вона допомагала бетонувати у веранді та штукатурити. Не знає чи матері брат допомагав, як з нею жив, проте вважає, що брат не допомагав матері. Вона приїздила взимку до матері 2 рази в місяць, навесні можливо кожні вихідні, коли саджати город, а потім кожні два тижні. Матір доглядав брат та сестра.

Так, з показань ОСОБА_2 даних в судовому засіданні в якості свідка вбачається, що вона брала собі 25.09.2019 року лише батькове пенсійне, більш нічого не брала. Як робили в матері ремонт, то праску брала, це у квітні 1988 року було навесні, проте не зазначила, як мати без праски була у побуті. Крім цього брала доріжку для покриття підлоги. Ці речі належали матері. Також робили ремонт вона, з чоловіком ОСОБА_3 була і ОСОБА_1 був. Вона їздила до матері один раз у місяць. Брат ОСОБА_4 жив разом з матір`ю.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Відповідно до роз`яснень п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Так, в судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_11 та ОСОБА_7 перебували в зареєстрованому шлюбі з 24 листопада 1946 року (а.с.11 том 1).

За час спільного проживання мали дітей, що є сторонами по справі (а.с.5, 7-10 том 1). На підставі свідоцтва про право власності виданого виконавчим комітетом Засупоївської сільської ради Яготинського району Київської області ОСОБА_6 та ОСОБА_4 належала по 1/2 частині будинку, що розташований по АДРЕСА_1 . (а.с. 12-13, 6 зворотній бік). ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивачів ОСОБА_7 (а.с.11 том 1). ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 та була відкрита спадкова справа. (а.с.6, 49-50, 11 зворотній бік, том №1)

Згідно інформаційної довідки зі Спадкового реєстру виданого приватним нотаріусом Яготинського районного нотаріального округу Черних О.В. вбачається, що відносно ОСОБА_7 інформація відсутня. (а.с.51, том №1)

Відповідно до страхових свідоцтв, копії посвідчення абонента № НОМЕР_2 на право користування радіотрансляційною точкою, вбачається, що ОСОБА_7 укладав договір страхування майна за адресою с. Засупоївка у 1981, 1982, 1984, 1976, 1987 роках та користувався радіотрансляцією, був військовослужбовцем та мав пільги на проїзд, податкові квитанції , талон по поштовому переказу, квитанції щодо виписки газети оформлені на ОСОБА_7 (а.с.56-61, 78-81 том №1).

Згідно копії трудової книжки виданої на ім`я ОСОБА_7 , вбачається, що він працював робочим, та відповідно до копії пенсійного посвідчення йому призначено пенсію по віку (а.с.62-63, том №1).

ОСОБА_7 мав книжку члена кооперативу Яготинської кооперативної спілки (а.с.77 том №1) .

Відповідно до рішення виконавчого комітету Засупоївської сільської ради №278 "Про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна громадян в селах Засупоївки та Федорівки" було видано згідно списку громадянам сел Засупоївки та Федорівки свідоцтва про право власності на нерухоме майно в тому числі ОСОБА_6 та ОСОБА_4 . (а.с.97-104, том №1)

Згідно рішення Засупоївської сільської ради Яготинського району Київської області "Про підсумки виборів Засупоївського сільського голови та визнання його повноважень" головою обрано ОСОБА_14 (а.с. 107, том №1).

Відповідно до листа Засупоївської сільської ради Яготинського району Київської області та оригіналів погосподарських книг вбачається, що особовий рахунок будинків, 1967 та 1930 років побудови, що розташовані в с.Засупоївка та господарства перебувають в колгоспі «Перше травня», де з 1980 по 1990 роки та з 1991 по 2005 роки, з 2006 по 2010 роки, з 2011 по 2015 роки відсутня згадка про будинок 1930 року побудови, але вказується будинок 1967 року побудови, що розташований в АДРЕСА_1 , де господарства згідно з погосподарської книги №3 за 1967-1969 роки, особистий рахунок № НОМЕР_3 : голова домогосподарства ОСОБА_7 , члени домогосподарства: ОСОБА_11 1924 року народження; ОСОБА_2 1949 року народження ; ОСОБА_12 1950 року народження; ОСОБА_4 1953 року народження; ОСОБА_1 - 1956 року народження; ОСОБА_13 1968 року народження.

Погосподарська книга № 3 за 1971 - 1973 роки особистий рахунок № НОМЕР_3 : голова домогосподарства ОСОБА_7 , члени домогосподарства ОСОБА_11 1924 року народження; ОСОБА_12 1950 року народження; ОСОБА_4 1953 року народження; ОСОБА_1 1956 року народження.

Погосподарська книга №3 за 1974-1976 роки особистий рахунок № НОМЕР_4 : голова домогосподарства ОСОБА_7 , члени домогосподарства ОСОБА_11 1924 року народження; ОСОБА_4 - 1953 року народження; ОСОБА_1 - 1956 року народження;

Погосподарська книга № 3 за 1977 - 1979 роки, особистий рахунок № НОМЕР_5 ; голова домогосподарства ОСОБА_7 , члени домогосподарства ОСОБА_11 1924 року народження; ОСОБА_4 - 1953 року народження; Погосподарська книга № 3 особистий рахунок № НОМЕР_6 за 1980 -1982 роки: голова домогосподарства ОСОБА_7 , члени домогосподарства ОСОБА_11 1924 року народження; ОСОБА_4 - 1953 року народження; Погосподарська книга № З особистий рахунок № НОМЕР_7 за 1983 -1985 роки: голова домогосподарства ОСОБА_7 , члени домогосподарства ОСОБА_11 1924 року народження; ОСОБА_4 - 1953 року народження; Погосподарська книга № 6 особистий рахунок № НОМЕР_8 за 1986 -1990 роки: Голова сім`ї ОСОБА_7 , помер ІНФОРМАЦІЯ_4 ,члени домогосподарства ОСОБА_11 1924 року народження; ОСОБА_4 - 1953 року народження; Погосподарська книга № 8 особистий рахунок № НОМЕР_1 за 1991 -1995 роки: Голова сім`ї ОСОБА_11 1924 року народження, члени домогосподарства ОСОБА_4 - 1953 року народження;

Погосподарська книга № 5 особистий рахунок № НОМЕР_9 за 1996 - 2000 роки: Голова сім`ї ОСОБА_11 1924 року народження, члени домогосподарства ОСОБА_4 - 1953 року народження;

Погосподарська книга № 4 особистий рахунок № НОМЕР_10 за 2001 - 2005 роки: Голова сім`ї ОСОБА_11 1924 року народження, члени домогосподарства ОСОБА_4 - 1953 року народження;

Погосподарська книга № 4 особистий рахунок № НОМЕР_11 за 2006 - 2010 роки: Голова сім`ї ОСОБА_11 1924 року народження, члени домогосподарства ОСОБА_4 - 1953 року народження;

Погосподарська книга № 6 номер об`єкта погосподарського обліку 0368.1 за 2011 - 2015 роки: Голова сім`ї ОСОБА_11 1924 року народження померла ІНФОРМАЦІЯ_3 ,члени домогосподарства ОСОБА_4 - 1953 року народження; Погосподарська книга № 8 номер об`єкта погосподарського обліку 0436.1 за 2016 - 2020 роки: Голова сім`ї ОСОБА_4 -1953 року народження; (а.с. 140-156, 169-171, том №1).

Відповідно до виписки з погосподарської книги виданої виконкомом Засупоївської сільської ради згідно запису №0124.3 погосподарської книги №2 житловий будинок в АДРЕСА_2 належить ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 в рівних частинах. Будинок побудований в 1967 році, цегляний, вкритий шифером. Свідоцтво про право власності на даний будинок виконавчим комітетом Засупоївської сільської ради не видавалось. (а.с.123, том №2)

З копію книги обліку стажу, вбачається, що ОСОБА_11 , 1922 року народження є різноробочою з 1945 року по 1964 рік (а.с.124 том 2).

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необгрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.

Відповідно до частини 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 4 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» місцеве самоврядування в Україні здійснюється на принципах законності.

Відповідно до ч. 3 ст. 24 Закону «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції.

Відповідно до ч. 10 ст. 59 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Відповідно до п.п. 10 п. «б» ст. 30 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» (у редакції, чинній станом на 14.05.2009 р.) до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належав облік та реєстрація відповідно до закону об`єктів нерухомого майна незалежно від форм власності.

При прийнятті рішень щодо обліку та реєстрація відповідно до закону об`єктів нерухомого майна, відповідний виконавчий орган зобов`язаний дотримуватися законодавства.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ч. 1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

В силу ч. 2 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).

Відповідно до ч. 10 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» органи приватизації не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків) у приватизації займаного ними житла, за винятком випадків, передбачених пунктом 2 статті 2 цього Закону.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (частина друга статті 89 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).

Так, положеннями глави 19 ЦК України встановлено загальне правило про поширення позовної давності на всі цивільно-правові вимоги, окрім тих, що як виняток зазначені у статті 268 ЦК України.

Так, у частині першій статті 268 ЦК України законодавець визначив, на які позовні вимоги не поширюється позовна давність.

Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

У частині першій статті 261 ЦК України передбачено, що початком перебігу строку є день, коли особа довідалась або повинна була (могла) довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини.

Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

Європейський суд з прав людини зауважив, що відмова національного суду обґрунтувати причину відхилення заперечення стосовно спливу позовної давності є порушенням статті 6 Конвенції. Встановлена законом позовна давність була важливим аргументом, вказаним компанією-заявником в ході судового розгляду. Якби він був прийнятий, то це, можливо, могло призвести до відмови в позові. Проте, суд не навів ніяких обґрунтованих причин для неприйняття до уваги цього важливого аргументу (GRAFESCOLO S.R.L. v. THE REPUBLIC OF MOLDOVA, № 36157/08, § 22, 23, ЄСПЛ, від 22 липня 2014 року).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Таким чином, з огляду на викладене, а також на той факт, що позивачами та представником позивача дати, коли вони дізнались про порушене їх право, не зазначено, а представником позивача зазначено було лише в судовому засіданні, що відсутні підстави для застосування позовної давності, тому з огляду на вище викладене та наявні матеріали справи, та того факту, що стороною позивача не доведено того факту, що стороною позивача не пропущено строку позовної давності, щодо позовних вимог про визнання незаконним й скасувати рішення виконавчого комітету Засупоївської сільської ради Яготинського району Київської області від 20 липня 2006 року № 27 про оформлення права власності та видачі свідоцтва про право власності на житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 та визнання недійсним частково свідоцтва від 23 листопада 2007 року про право власності на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами в частині визначення частки власності на будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 в розмірі 1/2 частини на ім`я ОСОБА_4 , тому вказані вимоги не підлягають до задоволення з огляду на пропуск позивачами строку позовної давності. Крім цього, слід додати, що позивачами не доведено порушення їх права через отримання свідоцтва про право власності на будинок відповідачем ОСОБА_4 та померлою ОСОБА_6 ..

Так, у частині другій статті 268 ЦК України закріплено, що законом можуть бути встановлені також інші вимоги, на які не поширюється позовна давність.

Опосередковано межі застосування позовної давності визначаються з урахуванням сутності пред`явленої вимоги. Так, у пункті 96 постанови від 04 липня 2018 року у справі N 653/1096/16-ц (провадження N 14-181цс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про незастосування позовної давності до негаторного позову.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 05 вересня 2022 року (справа N 385/321/20 провадження N 61-9916сво21) об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду враховує, що негаторний позов - це позов власника, який фактично володіє майном, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди. Зазначений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.

При цьому, особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правомочності власника. Факт володіння нерухомим майном (possessio) може підтверджуватися, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно у встановленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння) (пункт 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі N 653/1096/16-ц (провадження N 14-181цс18)).

Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду вважає, що існують підстави для відступу від висновків, викладених у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду про те, що цивільним законодавством не передбачено обмеження строку, у який спадкоємець, який прийняв спадщину, може зареєструвати своє право власності у встановленому законом порядку або звернутися до суду за захистом свого права, а тому немає підстав для застосування позовної давності до спірних правовідносин.

Об`єднана палата наголошує на тому, що початок перебігу позовної давності за позовами про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину пов`язується з тим моментом, коли спадкоємець дізнався або за усіма об`єктивними обставинами повинен був дізнатися про порушення свого права. У визначенні початкового моменту позовної давності суд повинен виходити з таких критеріїв оцінки поведінки позивача, як добросовісність, розумність та справедливість, закріплених у статті 3 ЦК України, що відповідним чином висуває до кожного учасника цивільних відносин вимоги до обрання поведінки, яка має відповідати поведінці умовного доброго господаря та дбайливого власника. Для приватного права апріорі є притаманною така засада як розумність. Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі N 554/4741/19, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі N 520/1185/16-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі N 209/3085/20). Добрий господар повинен піклуватися про своє майно, вживати дії з його збереження та своєчасного захисту його і прав на нього протягом розумного строку. Особа не може вважатися дбайливим власником, якщо тривалий період не цікавиться своїм майном, не вживає заходів, які б вчинив добрий господар невідкладно, якщо не існує перешкод, що об`єктивно перешкоджали йому у вчиненні таких дій.

Відповідно до положень пункту 1 частини першої статті 268 ЦК України позовна давність не поширюється на вимогу, що випливає із порушення особистих немайнових прав, крім випадків, встановлених законом.

Таким чином, враховуючи викладене не має підстав для застосування позовної давності до позовних вимог про захист позивачами свого права щодо встановлення фактів що стосуються спадщини та визнання за ними права власності на спадкове майно.

Проте, слід враховувати, що оформлення спадщини це все ж таки позасудова процедура, а суди можуть втручатися в неї, лише якщо неможливо оформити спадщину в позасудовому порядку чи наявний спір між спадкоємцями.

Верховний Суд України застосовував усталений підхід, відповідно до якого звертатися до суду з позовом про визнання права власності в порядку спадкування можна лише після того, як нотаріус видасть постанову про відмову в оформленні документів на спадщину. Суди відмовляли в задоволенні таких позовів із формулюванням, що вони передчасні.

При цьому, слід враховувати, що виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися до суду із заявою про встановлення цих фактів, яка в разі відсутності спору про право розглядається в порядку окремого провадження.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо, зокрема, згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Справи про спадкування суд розглядає за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними.

Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися до суду із заявою про встановлення цих фактів, яка у разі відсутності спору розглядається в порядку окремого провадження.

Зокрема, у такому порядку слід розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 01 січня 2004 року, тощо.

Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Отже, для підтвердження прийняття спадщини має значення встановлення факту постійного проживання спадкоємця за законом чи заповітом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини, вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України).

Таким чином, спадкові права є майновим об`єктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину), але право розпорядження нею виникає після оформлення успадкованого права власності у встановленому законом порядку.

Слід встановити хто є спадкоємцем у порядку, передбаченому спадковим правом (норми ЦК України), який би оспорював право на прийняття спадщини, тобто слід встановити між ким існує спір, оскільки існування спору про право повинно бути реальним, а не гіпотетичним.

Так, слід враховувати, що главою 13 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 року, передбачені обставини, при наявності яких нотаріус відмовляє у вчиненні нотаріальної дії. На вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, зобов`язаний викласти причини відмови в письмовій формі і роз`яснити порядок її оскарження. У цих випадках нотаріус протягом трьох робочих днів виносить постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії.

Згідно із п. 23 постанови № 7 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину (яка згідно п. 24 повинна бути у вигляді обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину) особа може звернутись до суду в порядку позовного провадження.

Відповідно до ст. 49 Закону України «Про нотаріат» на вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, зобов`язані викласти причини відмови в письмовій формі і роз`яснити порядок її оскарження; про відмову у вчиненні нотаріальної дії нотаріус протягом трьох робочих днів виносить відповідну постанову, що також узгоджується з положенням п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року.

Позивачі, ставлячи питання про визнання за ними у судовому порядку права власності на майно у порядку спадкування, не надали до суд доказів про об`єктивну неможливість отримати в нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину на вказане майно та надати письмову відмову (постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії) нотаріуса у видачі такого свідоцтва із вказівкою на підстави такої відмови.

Тобто, передумовою звернення в суд із позовною заявою про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування є наявність відмови нотаріуса в оформленні спадщини.

Про це неодноразово наголошував Верховний Суд, зокрема, у постанові від 16.01.2019 у справі № 2-390/2006.

У постанові Верховного Суду від 06.10.2021 року у справі № 702/61/20 (провадження № 61-16777св20) зазначено, що зверненню до суду з указаним позовом (про визнання права власності на майно в порядку спадкування) має передувати вирішення питання про видачу позивачу нотаріусом або органом чи службовою особою, уповноваженою вчиняти нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину.

Також, як вбачається із п. 9 узагальнення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року «Про судову практику розгляду справ про оскарження нотаріальних дій або відмову в їх вчиненні» отримання постанови про відмову вчиненні нотаріальної дії має важливе значення, оскільки з часу відмови обчислюється строк для звернення до суду, і надання належної оцінки обґрунтованості вимог позивача неможливо без з`ясування причин та мотивів відмови у вчиненні нотаріальної дії.

Разом з тим, такої передбаченої законом відмови у вчиненні нотаріальної дії матеріали справи не містять, а в позові позивачами зазначається про те, що вони взагалі після смерті свого батька не звертались до нотаріальної контори та в матеріалах справи відсутні мотиви порушеного їх права, а в матеріалах справи докази порушення права позивачів у прийняття спадщини після смерті їх батька чи то матері.

Так, слід зауважити, що згідно з частиною третьою статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Аналізуючи системно статті 1270, 1272 ЦК України можна дійти висновку, що строк для прийняття спадщини є строком спеціальним, протягом якого існує саме право на спадщину. Законодавцем не надається ніякого значення тривалості періоду, який пройшов з дня закінчення строку для прийняття спадщини, і це не є строком позовної давності, так як при наявності поважних причин спадкоємцю може бути визначено додатковий строк, достатній для прийняття спадщини.

Тобто строки прийняття спадщини і строки позовної давності є різними за своєю природою, вони істотно різняться і за наслідками спливу. Наслідком закінчення шестимісячного строку для прийняття спадщини є втрата особою права на неї, однак з цього часу починає перебіг не строк позовної давності, а у спадкоємця виникає право на визначення у судовому порядку додаткового строку для прийняття спадщини.

Таким чином, позивачі не звернувшись до нотаріуса, не є обізнаними про наявність підстав про видачу чи відмову у видачі свідоцтва при право власності на спадкове майно, звернулись із позовом, тому дані вимоги в частині встановлення фактів прийняття спадщини та визнання права власності на спадкове майно, є передчасними.

При цьому, слід враховувати, що відповідно до постанови КЦС ВС від 14 серпня 2024 року в справі № 522/3974/20, зроблено висновок, що визначення частки померлого у праві спільної сумісної власності є неналежним способом захисту з огляду на те, що вирішення судом питання про права померлої особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності, суперечить законодавству, і тому обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Натомість належним способом захисту порушеного права позивача в такому випадку є позов про визнання права власності (права на частку у праві спільної власності на спірне майно) в порядку спадкування. Законодавство не передбачає визначення судом частки співвласника у праві спільної власності на нерухоме майно за померлим, оскільки в такому разі суд вирішуватиме питання про права особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності.

Так, 28 липня 2021 року Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду розглянув у порядку письмового провадження справу встановивши, що спірний житловий будинок збудований батьками сторін під час шлюбу у 1977 році, відповідач факту спільності майна не заперечував, апеляційний суд дійшов обгрунтованого висновку про те, що житловий будинок належав подружжю на праві спільної сумісної власності у рівних частках, тому після смерті особи відкрилася спадщина на 1/2 частку житлового будинку, однак спадкоємці спадщину не оформляли. Проте, після смерті особи подали заяви про прийняття спадщини, оскільки є спадкоємцями 3/4 частки спірного житлового будинку після її смерті. Верховний Суд зауважив, що доводи касаційної скарги про те, що позивач не надала доказів, що померлій виділялася частка у майні подружжя, тому після смерті особи відповідач та його мати вступили в управління спадковим майном, не заслуговують на увагу, оскільки для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця.

Отже, визначення судом частки співвласника у праві спільної власності на нерухоме майно за померлим не узгоджується з вимогами чинного законодавства, оскільки у такому разі судом буде вирішено питання про права особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності.

Оскільки згідно з пунктом 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд, про що зазначив у постанові від 16 вересня 2020 року у справі № 464/1663/18 (провадження № 61-9410св19).

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити про те, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. За змістом статті 392 ЦК України право власності на майно може бути визнано судом у випадку коли це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує це право.

Визначення судом частки співвласника у праві спільної власності на нерухоме майно за померлим не узгоджується з вимогами чинного законодавства, оскільки у такому разі судом буде вирішено питання про права особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності.

Не допускається положеннями чинного законодавства визнання права власності за померлим. Потрібно одразу заявляти кінцеву вимогу про визнання за спадкоємцем права власності на спірне майно.

У постанові від 22 квітня 2024 року у справі № 346/2744/21 Об`єднана палата КЦС ВС зробила висновок, що законодавець передбачив можливість прийняття спадщини постійним проживанням разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини для будь-яких спадкоємців, в тому числі й обов`язкових спадкоємців. Тому обов`язковий спадкоємець може прийняти спадщину на підставі ч. 3 ст. 1268 ЦК України. Право на обов`язкову частку внаслідок прийняття спадщини обов`язковим спадкоємцем трансформується в майнове право, яке підлягає спадкуванню. ЦК України як основний регулятор спадкових відносин не містить жодних обмежень чи заборон на спадкування такого права за відсутності його оформлення.

Таким чином з огляду на викладене та наявний факт смерті батьків позивача, заявлені вимоги щодо визнання будинка АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_5 та встановлення факту, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 володіли на праві власності будинком АДРЕСА_1 не підлягають до задоволення, з огляду на неналежний спосіб захисту, з огляду на те, що вирішення судом питання про права померлої особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності, суперечить законодавству. Також слід варховувати, що для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 76-81,89, 95, 128, 141, 259, 263-265, 279, 351-355 ЦПК України, ст.ст.316, 317, 328, 386, 1216, 1222, 1268, 1270 ЦК України, Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», суд

ВИРІШИВ:

В позові ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , Яготинської міської ради про визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на будинок, визнання будинку спільною сумісною власністю, встановлення факту прийняття спадщина, та визнання права власності на спадкове майно, відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня проголошення повного рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, після проголошення повного рішення 31 березня 2025 року, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 31 березня 2025 року.

Суддя Кисіль О. А.