ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1676/25 Справа № 175/3524/23 Суддя у 1-й інстанції - Бойко О. М. Суддя у 2-й інстанції - Новікова Г. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2025 року Дніпровський апеляційний суд в складі колегії:

головуючого судді: Новікової Г.В.

суддів: Гапонова А.В., Никифоряка Л.П.

за участю секретаря Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 13 вересня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , про поділ майна подружжя та зустрічною позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про поділ майна подружжя,

В С Т А Н О В И В:

В липні 2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеною позовною заявою. В обгрунтування посилався на те, що він та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі у період з 16 листопада 2012 року по 08 серпня 2023 року.

Під час шлюбу було придбано наступне майно:

-квартира загальною площею 139,1 кв.м., житловою площею 56,8 кв.м., розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;

-нежитлове приміщення площею 20,0 кв.м. (гараж) АДРЕСА_2 ;

-автомобіль «Infiniti QX60», 2014 року випуску, ідентифікаційний номер (VIN) НОМЕР_1 , д/н НОМЕР_2 .

Також, за час спільного проживання, подружжя, для проведення ремонту в квартирі та на закупівлю меблів, брали в борг грошові кошти у розмірі 20 000,00 доларів США та на купівлю гаража 21 600,00 доларів США.

Позивач вказує, що ОСОБА_1 відчужила автомобіль «Infiniti QX60», 2014 року випуску, ідентифікаційний номер (VIN) НОМЕР_1 , д/н НОМЕР_2 , а тому вважає, що має право на стягнення з відповідачки суми коштів у розмірі 370 440,00 грн., що складає 50% від вартості автомобіля відповідно до висновку експерта №103/23, в якому вказано, що автомобіль «Infiniti QX60», 2014 року випуску, ідентифікаційний номер (VIN) НОМЕР_1 , д/н НОМЕР_2 мав вартість 740 880 грн.

Додатково, позивач зазначає, що до шлюбу, ним була побудована торгівельна складська будівля з адміністративно-побутовими приміщеннями літ. А та сторожка літ. Б, огорожа №1-5, замощення І, загальною площею 854,9 кв.м., за адресою: АДРЕСА_3 .

Дана будівля розташована на земельній ділянці з кадастровим номером :02:003:0176 площею, 01618 га., яку ОСОБА_2 взяв у суборенду ще до шлюбу у січні 2011 року строком до 19 травня 2058 року.

Однак в експлуатацію дана нежитлова будівля була введена лише 11.11.2016 року.

Підтвердженням того, що вищезазначена торгівельна складська будівля з адміністративно-побутовими приміщеннями була побудована до шлюбу, підтверджується наступними доказами:

- Договором суборенди земельної ділянки від 16 січня 2011 року;

- Робочим проектом забудови земельної ділянки комплексом будівель та споруд по виробництву товарів загального побуту по АДРЕСА_3 ) від 2011 року.

Для будівництва ОСОБА_2 позичав у Публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк», під заставу рухомого та нерухомого майна, а також брав кредити в АТ «ПроКредит Банк».

Відповідне підтверджується:

-Рамковою угодою №FW1501.218 від 25.11.2011 року, відповідно до якої ОСОБА_2 взяв кредит на суму 700 000,00 грн. (сімсот тисяч гривень);

-Додатком до договору траншу №1501.42139/FW1501.218 від 25.11.2011 року, відповідно до якого ОСОБА_2 отримав кредит у сумі 250 000,00 грн. (двісті п?ятдесят тисяч гривень);

-Договором застави рухомого майна №FIL.17927-ДЗ1 від 25.07.2011 року;

-Договором застави рухомого майна №FIL.17927-Д32 від 25.07.2011 року;

-Договором застави рухомого майна №FIL.17927-ДЗ3 від 24.07.2011 року;

-Актами огляду і оцінки предметів застави від 25.07.2011 року.

Так, як кошти на побудову торгівельно-складської будівлі з адміністративно-побутовими приміщеннями ОСОБА_2 отримав під заставу свого особистого рухомого та нерухомого майна до укладення шлюбу з відповідачкою, то торгівельно-складські будівлі з адміністративно-побутовими приміщеннями загальною площею 854,90 кв.м., за адресою: АДРЕСА_3 , просив визнати його особистою власністю.

Просив поділити майно що є спільною власністю подружжя визначивши за позивачем ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_3 ):

-право власності на 1/2 частину квартири загальною площею 139,1 кв.м., житловою площею 56,8 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_1 ;

-право власності на 1/2 частину Нежитлового приміщення площею 20,0 кв.м. (гараж) АДРЕСА_2 ;

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_3 ) кошти в розмірі 370 440,00 грн., що становить компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля «Infiniti QX60», 2014 року випуску, ідентифікаційний номер (VIN) НОМЕР_1 , д/н НОМЕР_2 .

За відповідачкою ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_4 ) визначити:

-право власності на 1/2 частину квартири загальною площею 139,1 кв.м., житловою площею 56,8 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_1 ;

-право власності на 1/2 частину Нежитлового приміщення площею 20,0 кв.м. (гараж) АДРЕСА_2 ;

-право власності на 1/2 частину автомобіля «Infiniti QX60», 2014 року випуску, ідентифікаційний номер (VIN) НОМЕР_1 , д/н НОМЕР_2 .

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_3 ) грошові кошти, за борговими розписками, в сумі 20 800,00 доларів США, що еквівалентно 769 600,00 грн. на час розгляду справи.

Визнати особистою власністю ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_3 ) торгівельно-складські будівлі з адміністративно-побутовими приміщеннями літ. А та сторожка літ. Б, огорожа №1-5, замощення I, загальною площею 854,9 кв.м., за адресою: АДРЕСА_3 .

ОСОБА_1 звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 , в обгрунтування позовних вимог посилалася на те,що автомобіль «Infiniti QX60», 2014 року випуску, ідентифікаційний номер (VIN) НОМЕР_1 , д/н НОМЕР_2 є її особистою власністю, з огляду на наступне.

Як зазначає ОСОБА_1 , 21 серпня 2020 року на підставі договору купівлі - продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Ричкою К.Ю., зареєстровано в реєстрі за №3384, ОСОБА_1 передала (продала) у власність ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_4 (надалі - майно). Продаж вказаного нерухомого майна за домовленістю між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 вчинено за ціною 513085,10 грн.

Пунктом 1.8 Договору купівлі - продажу квартири від 21 серпня 2020 року визначено: на момент підписання Договору майно не є спільною сумісною власністю подружжя, а є особистою приватною власністю продавця - ОСОБА_1 , оскільки набуте нею в порядку дарування.

21 листопада 2020 року ОСОБА_1 зареєструвала право власності на автомобіль «Infiniti QX60», 2014 року випуску, ідентифікаційний номер (VIN) НОМЕР_1 , д/н НОМЕР_2 , який вона придбала за кошти, отриманні від продажу квартири за адресою: АДРЕСА_5 .

Тому, позивачка за зустрічним позовом вважає, що автомобіль є її особистою приватною власністю.

Щодо торгівельно-складської будівлі з адміністративно-побутовими приміщеннями літ. А та сторожка літ. Б, огорожа №1-5, замощення I, загальною площею 854,9 кв.м., за адресою: АДРЕСА_3 зазначила, що вважає, що цей об`єкт нерухомості хоча й починав будуватись у період, коли сторони документально не перебували у шлюбних відносинах, проте ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у фактичних шлюбних відносинах, що підтверджується тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народилась донька ОСОБА_4 , тобто до моменту документального укладення шлюбу у 2012 році.

А фактична державна реєстрація майна відбулась у 2016 році, тобто під час перебування сторін у фактичних шлюбних відносинах.

Просила поділити майно, що є спільною сумісною власністю подружжя, визнати за ОСОБА_1 :

-Право власності на 1/2 частину торгівельно-складської будівлі з адміністративно-побутовими приміщеннями літ. А та сторожка літ. Б, огорожа №1-5, замощення I, загальною площею 854,9 кв.м., за адресою: АДРЕСА_3 .

Поділити майно, що є спільною сумісною власністю подружжя, визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину торгівельно-складської будівлі з адміністративно-побутовими приміщеннями літ. А та сторожка літ. Б, огорожа №1-5, замощення I, загальною площею 854,9 кв.м., за адресою: АДРЕСА_3 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на автомобіль «Infiniti QX60», 2014 року випуску, ідентифікаційний номер (VIN) НОМЕР_1 , д/н НОМЕР_2 .

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 13 вересня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя задоволено частково.

Поділено майно, що є спільною власністю подружжя, за позивачем ОСОБА_2 визнано право власності на 1/2 частину квартири загальною площею 139,1 кв.м., житловою площею 56,8 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_1 ;

- на 1/2 частину нежитлового приміщення площею 20,0 кв.м. (гараж) АДРЕСА_2 ;

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 кошти в розмірі 370 440,00 грн., що становить компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля «Infiniti QX60», 2014 року випуску, ідентифікаційний номер (VIN) НОМЕР_1 , д/н НОМЕР_2 .

За відповідачкою ОСОБА_1 визнано право власності на 1/2 частину квартири загальною площею 139,1 кв.м., житловою площею 56,8 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_1 ;

- на 1/2 частину Нежитлового приміщення площею 20,0 кв.м. (гараж) АДРЕСА_2 ;

- на 1/2 частину автомобіля «Infiniti QX60», 2014 року випуску, ідентифікаційний номер (VIN) НОМЕР_1 , д/н НОМЕР_2 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти за розписками в сумі 10 000 доларів США, що еквівалентно 365 686,00 грн. на дату звернення до суду із позовною вимогою.

Визнано особистою власністю ОСОБА_2 торгівельно-складські будівлі з адміністративно-побутовими приміщеннями літ. А та сторожка літ. Б, огорожа №1-5, замощення I, загальною площею 854,9 кв.м., за адресою: АДРЕСА_3 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати у вигляді судового збору у сумі 13 420 грн.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог, в частині стягнення з неї коштів в сумі 370440 грн. як компенсацію за 1/2 авто, в частині стягнення з неї коштів за розписками 10000 дол.США (що еквівалентно 365686 грн.), в частині визнання за ОСОБА_2 права особистої власності на торгівельно-складські будівлі з адміністративно-побутовими приміщеннями.

Рішення суду першої інстанції в частині визнання права власності за кожним по 1/2 частині квартири загальною площею 139,1 кв.м., житловою площею 56,8 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_1 ; права власності за кожним по 1/2 частину Нежитлового приміщення площею 20,0 кв.м. (гараж) № НОМЕР_5 , розташованого за адресою: АДРЕСА_6 не оскаржується.

Матеріали справи містять розписку,за якою ОСОБА_2 взяв у ОСОБА_5 грошові кошти у розмірі 21600 доларів США та зобов`язався повернути вказану суму до 16 вересня 2022 року та взяв у борг у ОСОБА_6 грошові кошти в сумі 20000 доларів США. Розписки не містять посилання на які потреби було взято кошти,тому не можливо стверджувати, що ці кошти взято в борг саме в інтересах сім`ї. Про вказані розписки ОСОБА_1 дізналася лише з позовної заяви. Матеріали справи не містять посилань на виконання боргів або про вимоги кредиторів щодо виконання зобов`язань.

Про те, що зазначені кошти взяті в борг для проведення ремонту в квартирі та на закупівлю меблів у розмірі 20000 доларів США та на купівлю гаражу 21600 доларів США нічим не підтверджуються. Оскільки грошові кошти, одержані за розписками не використані в інтересах сім`ї, то вони не створюють обов`язків для ОСОБА_1 .. Дійсна мета одержання грошових коштів за розписками не встановлена.

21 серпня 2020 року ОСОБА_1 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу було продано квартиру178 в будинку АДРЕСА_7 , яка належала їй на праві власності на підставі договору дарування за 513085,10 грн..

21.11.2020 року ОСОБА_1 за власні кошти, набуті з продажу зазначеної квартири, було придбано автомобіль «Infiniti QX60», 2014 року випуску, ідентифікаційний номер (VIN) НОМЕР_1 , д/н НОМЕР_2 вартістю 425978 грн. . Тому автомобіль є її особистою власністю.

До укладення шлюбу позивач 16.11.2011 року взяв в суборенду земельну ділянку з кадастровим номером :02:003:0176 площею 0,1618 га строком до 19 травня 2058 року. Позивач стверджує , що на цій земельній ділянці до укладення шлюбу за власні кошти почав будівництво торговельно-складської будівлі з адміністративно-побутовими приміщеннями згідно робочого проекту від 12.01.2011 року. Однак на підтвердження вказаного ОСОБА_2 не надано належних доказів, що саме із зазначеної дати розпочато та завершено будівництво. Готовність же до експлуатації об`єкта підтверджена Декларацією,виданою виконкомом Слобожанської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області від 11.11.2016 року. Право власності на це майно за ОСОБА_2 було зареєстровано 24.11.2016 року. Тобто спірна будівля була прийнята до експлуатації 24.11.2016 року, тобто під час перебування сторін у шлюбі, а тому є спільним сумісним майном подружжя.

ОСОБА_2 посилається на те, що для будівництва він використовував кредитні кошти,однак надані ним документи підтверджують лише його кредитні зобов`язання, а що саме вони видавалися для будівництва надані документи вказівки не містять, як і не містить вказівки на цільове призначення кредиту. Тобто доказів того, що джерелом набуття вказаного майна не є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя не надано.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

В судове засідання з`явились представник ОСОБА_1 - адвокат Буденко Ю.Ю., та представник ОСОБА_2 адвокат Цівань Н.В..

Відповідно до частин 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги відповідно до статті 367 ЦПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя.

До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб.

Разом з тим, при поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 16 листопада 2012 року по 08 серпня 2023 року.

Під час шлюбу ними було придбано наступне майно: квартира загальною площею 139,1 кв.м., житловою площею 56,8 кв.м., розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; нежитлове приміщення площею 20,0 кв.м. (гараж) АДРЕСА_2 , що не оспорюється сторонами.

Оскаржуючи судове рішення, апелянт посилається на те, що автомобіль «Infiniti QX60» є її особистою власністю,оскільки автомобіль вона придбала за кошти від продажу належної їй квартири.

Судом першої інстанції встановлено, що за договором купівлі-продажу від 21.08.2020 року ОСОБА_1 продала належну їй на праві власності на підставі договору дарування квартиру АДРЕСА_4 .

За інформацією Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Дніпропетровській та Запорізькій областях №1241 24 листопада 2020 року на підставі вантажно-митної декларації №UA500500//2020/232663 від 07 травня 2020 року та посвідчення митниці №OD1020303 від 07

травня 2020 року автомобіль «Infiniti QX60», VIN НОМЕР_1 зареєстровано за ОСОБА_7 .

З 03 грудня 2020 року на підставі договору купівлі-продажу за ОСОБА_1 було зареєстровано транспортний засіб «Infiniti QX60». 29 серпня 2023 року автомобіль перереєстровано за договором купівлі-продажу на ОСОБА_8 06 вересня 2023 року автомобіль перереєстровано за договором купівлі-продажу на ОСОБА_9 ..

Позивач просив стягнути грошову компенсацію в розмірі 1/2 частки від ринкової вартості проданого авто у розмірі 370 440 грн..

Судом першої інстанції правильно встановлено, що автомобіль «Infiniti QX60», 2014 року випуску, ідентифікаційний номер (VIN) НОМЕР_1 , д/н НОМЕР_2 був придбаний сторонами в період шлюбу, а тому є спільною сумісною власністю. Кожен із подружжя мав право на 1/2 частку зазначеного автомобіля. Автомобіль був проданий ОСОБА_1 29 серпня 2023 року після розірвання шлюбу без згоди позивача.

Посилання на те, що автомобіль було придбано за особисті кошти ОСОБА_1 , отримані від продажу квартири, судом першої інстанції правильно не прийняті до уваги, оскільки зазначена обставина не знайшла свого підтвердження. ОСОБА_1 продала належну їй на праві власності квартиру 21.08.2020 року, що підтверджується договором купівлі-продажу. А спірний автомобіль «Infiniti QX60», 2014 року випуску на її ім`я було придбано 03 грудня 2020 року.

Доказів того, що кошти саме від продажу квартири були витрачені на придбання автомобіля не надано. Зазначена обставина нічим не підтверджується. Таким чином відсутні підстави вважати, що спірний автомобіль є особистою власністю ОСОБА_1 ..

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя, зазначена обставина нічим не спростовується, позивач має право власності на частку автомобіля, і оскільки автомобіль продано, то позивач має право на компенсацію вартості частки автомобіля.

Згідно висновку експерта №103/23 з транспортно-товарознавчого дослідження про середню вартість транспортного засобу, вартість транспортного засобу «Infiniti QX60», 2014 року випуску, ідентифікаційний номер (VIN) НОМЕР_1 , д/н НОМЕР_2 , складає 740 880,00 грн..Зазначений висновок нічим не спростовується.

Таким чином суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що з відповідача на користь позивача за первісним позовом слід стягнути компенсацію 1/2 частки в сумі 370 440 грн..

Однак суд першої інстанції в резолютивній частині рішення помилково визнав право власності на частину спірного автомобіля за ОСОБА_1 , оскільки власником авто є інша особа. Тому зазначене слід виключити із резолютивної частини рішення як зайве.

16 січня 2011 року приватним підприємцем ОСОБА_2 було укладено договір суборенди землі з приватним підприємцем ОСОБА_10 , згідно якого ОСОБА_2 в суборенду передано земельну ділянку площею 0,1618 га для комерційного використання (будівництво та обслуговування складських приміщень) строком до 19 травня 2058 року, яка знаходиться в межах населеного пункту смт. Ювілейне на території Ювілейної селищної ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області. Договір зареєстрований у відділі Держкомзему у Дніпропетровському районі, у Державному реєстрі земель вчинено запис 05.05.2012 року.

В 2011 році приватною компанією «Компанія Корвет» було виготовлено робочий проект комплексу будівель по виробництву товарів народного споживання. Згідно цього проекту проектна будівля складається з двох частин- виробничого цеху та складських приміщень.

25 липня 2011 року між ФОП ОСОБА_2 та ПАТ «ПроКредит Банк» укладено рамкову угоду №FW1501.218, згідно якої ОСОБА_2 взяв кредит на суму 700 000 грн..

25.07.2011 року ОСОБА_2 уклав з ПАТ «ПроКредит Банк» в межах рамкової угоди від 25 липня 2011 року нотаріально посвідчений договір застави рухомого майна №FIL.17927-ДЗ1. Предметом застави став належний на праві власності ОСОБА_2 авбтомобіль фургон малотиражний марки PEUGEOT реєстраційний номер НОМЕР_6 з заставною вартістю 138843,90 грн.

25.07.2011 року ОСОБА_2 уклав з ПАТ «ПроКредит Банк» в межах рамкової угоди від 25 липня 2011 року договір застави рухомого майна №FIL.17927-ДЗ2.

Для забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між ОСОБА_2 та ПАТ «ПроКредит Банк» було укладено договори застави рухомого майна , за яким ОСОБА_2 передав в заставу банку належні йому на праві приватної власності авбтомобіль фургон малотиражний марки PEUGEOT реєстраційний номер НОМЕР_6 з заставною вартістю 138843,90 грн., термопластавтомат Д3130 заставною вартістю 169 000 грн та термопластавтомат Д3330 заставною вартістю 32 500 грн, а всього 201 500 грн., автомобіль КОМБІ-В,марки FORD реєстраційний номер НОМЕР_7 з заставною вартістю 193 117,50 грн.

Також між ОСОБА_7 , яка є матір`ю ОСОБА_2 та ПАТ «ПроКредит Банк» було укладено договір застави нерухомого майна, за яким ОСОБА_7 передала в заставу банку належну їй на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_8 заставною вартістю 245 858,40 грн..

Ринкова вартість торгівельно-складської будівлі з адміністративно-побутовими приміщеннями загальною площею 854,90 га за адресою:

АДРЕСА_3 на 25 травня 2023 року згідно висновку до звіту становила 1000000 грн.

За інформацією з Державного реєстра речових прав за ОСОБА_2 08.12.2016 року зареєстровано право оренди земельної ділянки з кадастровим номером :02:003:0176 площею 0,1618 га. та 24.11.2016 року право власності на торгівельно-складську будівлю з адміністративно-побутовими приміщеннями загальною площею 854,90 га за адресою: АДРЕСА_3 .

Згідно звіту суб`єкта малого підприємства-фізичної особи-платника єдиного податку за четвертий квартал 2011 року - ОСОБА_11 здійснював підприємницьку діяльність з виробництва будівельних товарів із пластмас та сплачував податки. Зазначене підтверджує використання виробничого цеху із відповідним обладнанням (термопластавтомати) та складських приміщень. Податковими деклараціями платника єдиного податку-фізичної особи-підприємця підтверджується зайняття ОСОБА_2 підприємницькою діяльністю по виробництву інших виробів із пластмас за 2012-2022 роки.

Таким чином,суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те ,що торгівельно-складська будівля з адміністративно-побутовими приміщеннями побудована за кредитні кошти, отримані на підставі кредитного договору, укладеного 25 липня 2011 року між ФОП ОСОБА_2 та ПАТ «ПроКредит Банк». Цех з виробництва будівельних товарів з пластмаси та торгівельно-складські будівлі фактично були побудовані та використовувалися за призначенням ще до укладення шлюбу сторонами. Зазначена обставина нічим не спростована. Доказів того, що спірне приміщення будувалося за спільні кошти сторін та за спільні кошти було повернуто кредит, чи відповідачкою у рахунок погашення кредитних зобов`язань вносилися її особисті кошти не надано.

За встановлених обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивачем доведено, що торгівельно-складську будівлю з адміністративно-побутовими приміщеннями було збудовано за рахунок особистих коштів ОСОБА_12 до укладення шлюбу з відповідачем, а тому торгівельно-складська будівля з адміністративно-побутовими приміщеннями не є спільною сумісною власністю подружжя і не підлягає поділу в рівних частинах.

Посилання на те, що право оренди земельної ділянки з кадастровим номером :02:003:0176 площею 0,1618 га. та право власності на торгівельно-складську будівлю з адміністративно-побутовими приміщеннями загальною площею 854,90 га було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав 08.12.2016 року та 24.11.2016 року відповідно, що свідчить про те, що приміщення були збудовані в період перебування сторін в шлюбі, не може бути прийнятим до уваги, так як спростовується встановленими обставинами.

Так, 16 січня 2011 року приватним підприємцем ОСОБА_2 було укладено договір суборенди земельної ділянки площею 0,1618 га для комерційного використання (будівництво та обслуговування складських приміщень).

В 2011 році було виготовлено робочий проект комплексу будівель по виробництву товарів народного споживання.

В липні 2011 року між ФОП ОСОБА_2 та ПАТ «ПроКредит Банк» укладено рамкову угоду №FW1501.218, згідно якої ОСОБА_2 взяв кредит на суму 700 000 грн. та уклав договори застави на належне йому на праві власності майно.

За четвертий квартал 2011 року та 2012 рік ОСОБА_13 було сплачено податки від здійснення підприємницької діяльності з виробництва будівельних товарів із пластмас, що свідчить про те, що на цей час приміщення були збудовані та використовувалися ОСОБА_13 для здійснення підприємницької діяльності, тобто до реєстрації шлюбу з відповідачкою 16 листопада 2012 року.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання та підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Тобто державна реєстрація не є способом набуття права власності. Вона виступає лише засобом підтвердження фактів набуття чи припинення прав власності на нерухоме майно або інших речових прав. Такий правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 03.06.2020 року № 363/4852/17.

Встановивши, що спірна торгівельно-складська будівля з адміністративно-побутовими приміщеннями побудована в 2011 році, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що зазначений об`єкт є особистою приватною власністю ОСОБА_2 в розумінні вимог статті 57 СК України.

Тому суд першої інстанції правильно зазначив про те, що сам факт реєстрації в 2016 році прав власності ОСОБА_2 на спірний об`єкт за доведеності його побудови в 2011 році, до часу реєстрації шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не дає підстав вважати, що торгівельно-складська будівля з адміністративно-побутовими приміщеннями,яку позивач використовує в своїй підприємницькій діяльності, є спільною сумісною власністю подружжя,оскільки державна реєстрація не є способом набуття права власності.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції, належним чином оцінивши всі докази у їх сукупності, врахувавши усі обставини справи, принцип справедливості рішення суду, дійшов обґрунтованого висновку про те, що торгівельно-складська будівля з адміністративно-побутовими приміщеннями не була об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Посилання на те, що сторони фактично почали проживати разом з 2011 року не впливає на правильність висновку суду першої інстанції, так як само по собі сумісне проживання не є доказом ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї.

Надана представником ОСОБА_1 декларації про готовність до експлуатації об`єкта від 11.11.2016 року, де зазначено початок будівництва торгівельно-складської будівлі з адміністративно-побутовими приміщеннями- 14.09.2016 року і закінчення будівництва 10.11.2016 року, не може бути прийнята судом як належний доказ підтвердження, що об`єкт було збудовано в 2016 році майже за півтора місяці, оскільки він спростовується встановленими обставинами. Зазначений документ виготовлявся для проведення державної реєстрації, яка відбулася 24.11.2016 року.

07.10 2019 року ОСОБА_2 взяв в борг у ОСОБА_14 грошові кошти у сумі 20 000 доларів США, що підтверджується розпискою.

В березні 2021 року ОСОБА_2 взяв в борг у ОСОБА_15 грошові кошти у сумі 21600 доларів США з поверненням до 16 вересня 2022 року, що підтверджується розпискою.

02.04.2021 року ОСОБА_1 купила нежитлове приміщення (гараж) № НОМЕР_5 загальною площею 20,0 кв.м, яке розташоване в АДРЕСА_9 , що підтверджується копією договору купівлі-продажу. Згідно звіту про незалежну оцінку ринкової вартості об?єкту вартість нежитлового приміщення (гаражу) № НОМЕР_5 за адресою: АДРЕСА_1 , гараж № НОМЕР_5 , складає 534 355 грн.

В обгрунтування позову позивач посилався на те, що 20000 доларів США було використано на ремонт квартири та придбання меблів, а 21600 доларів США використано для купівлі гаражу. Та вважав, що кошти витрачено в інтересах сім`ї і просив частину стягнути на його користь.

Задовольняючи частково позовні вимоги в цій частині,суд першої інстанції виходив із того, що гараж подружжя ділить між собою, то й грошові кошти у розмірі 20 000 доларів США слід розділити між подружжям, як кошти, отриманні під час шлюбно-сімейних відносин.Тобто слід стягнути з ОСОБА_1 суму коштів у розмірі 10 000 доларів США, що складає у гривневому еквіваленті станом на день подання позовної заяви, а саме 19 липня 2023 року 365 686,00 грн.

Проте матеріали справи не містять доказів того, що кошти, взяті ОСОБА_2 в борг за розписками, використані в інтересах сім`ї, для придбання гаражу. ОСОБА_1 зазначений факт не визнає та зазначає, що про борг їй нічого не було відомо. Зазначене нічим не спростовується.

Вирішуючи спір в цій частині, суд першої інстанції на зазначене не звернув уваги та дійшов передчасного висновку про те, що кошти були використані для придбання гаражу.

За таких обставин рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову в цій частині за недоведеністю.

Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частини 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Сторонами при зверненні з первісним та зустрічним позовом було сплачено судовий збір,також при поданні апеляційної скарги ОСОБА_1 було сплачено судовий збір.

Апеляційна скарга була задоволена частково, рішення суду першої інстанції змінено, проте підстави для перерозподілу сплаченого сторонами судового збору під час розгляду справи у суді першої та апеляційної інстанції відсутні з урахуванням положень ч.10 ст.141 ЦПК України про взаємозарахування.

Керуючись ст. ст. 368, 376, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 13 вересня 2024 року в частині стягнення з ОСОБА_1 грошових коштів за розписками в сумі 10 000,00 доларів США, що еквівалентно 365 686,00 грн. на дату звернення до суду із позовною вимогою скасувати.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_1 грошових коштів за розписками в сумі 10 000,00 доларів США, що еквівалентно 365 686,00 грн., відмовити.

Посилання в резолютивній частині рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 13 вересня 2024 року про визнання права власності на 1/2 частину автомобіля «Infiniti QX60», 2014 року випуску, ідентифікаційний номер (VIN) НОМЕР_1 , д/н НОМЕР_2 за ОСОБА_1 , виключити.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 27 березня 2025 року.

Судді: