ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/303/25 Доповідач - Храпак Н.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 березня 2025 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

Головуючої - Храпак Н.М.

Суддів - Костів О. З., Хома М. В.,

за участі секретаря - Дідух М.Є.

та сторін: представника позивача - адвоката

Кавійчик В.П., передставника відповідача - адвоката Пересоляка О.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, цивільну справу № 607/22205/21 за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Пересоляк Олександр Сергійович, на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 листопада 2024 року та на додаткове рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 листопада 2024 року, ухваленими суддею Позняком В.М., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання шлюбу недійсним, -

В С Т А Н О В И В :

у грудні 2021 року ОСОБА_2 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_1 , просить визнати шлюб, зареєстрований 19.06.2009 між ним та відповідачкою у Муніципалітеті Теннер Данії, недійсним у зв`язку із його фіктивністю.

Позов мотивує тим, що у 2009 році вирішив оформити громадянство Німеччини, що дозволяло б йому більш ефективно здійснювати господарську діяльність за межами України. У середині 2009 року ОСОБА_2 досяг з ОСОБА_1 , яка мала посвідку на проживання у Німеччині, домовленостей про укладення шлюбу без наміру створення сім`ї. Шлюб вирішили зареєструвати в Данії для подальшої легалізації такого шлюбу у Німеччині, оскільки законодавство Данії, порівняно з законодавством інших європейських країн, лояльне щодо процедури укладення шлюбу. При легалізації цього шлюбу в Німеччині міграційна служба (Auslanderbehorde) визнала шлюб укладений між позивачем та відповідачем, фіктивним. Жодна із сторін шлюбу не мала наміру створити сім`ю. Разом з тим, на цей час ОСОБА_1 претендує на майно, яке нажите за час фіктивного шлюбу, зокрема, нерухоме майно по АДРЕСА_1 .

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 листопада 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання шлюбу недійсним відмовлено.

Додатковим рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 листопада 2024 року заяву представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Скрипченко Дмитра Віталійовича про стягнення судових витрат у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання шлюбу недійсним - задоволено частково.

Ухвалено додаткове рішення у справі, яким: стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати, пов`язані із залученням перекладача, в сумі 15 000 (п`ятнадцять тисяч) гривень, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за виготовлення копій документів, долучених до справи у розмірі 628 (шістсот двадцять вісім) гривень 06 (шість) копійок.

В задоволенні решти заяви - відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Пересоляк О.С. подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 листопада 2024 року у справі № 607/22205/21 та закрити провадження по справі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги представник заявника зазначає, що враховуючи норми прямої дії щодо заборони розгляду справи про визнання шлюбу недійсним, в той час коли є не скасоване рішення суду про розірвання шлюбу, суд першої інстанції помилково відкрив провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визання шлюбу фіктивним.

Натомість, суд повинен був повернути позовну заяву позивачу, роз`яснюючи йому його право на звернення з позовом про визнання шлюбу недійсним лише після скасування рішення про розірвання шлюбу.

Крім того, прийняття рішення у даній справі ставить під загрозу правову визначеність, оскільки створюється юридична колізія: одночасно визнається, що шлюб є недійсним і що він був розірваний судовим рішенням.

Вказує, що у рішенні суд зазначив, щодо наявності ознак фіктивності шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який зареєстрований 2009 році.

Проте, судом при винесенні рішення не взято до уваги витребувані документи, наданих компетентними органами Республіки Німеччина на виконання доручення суду, які містяться в матеріалах справи.

Зокрема, як вбачається з протоколів паралельного опитування сторін подружжя, що міститься як доказ в матеріалах справи, було надано численні свідчення, що підтверджують факт спільного проживання, ведення спільного господарства та наявність взаємних прав і обов`язків між подружжям, що є характерним для сімейних відносин.

Згідно з отриманими показаннями, у 2005 році позивач здійснив кілька поїздок до відповідачки в Берлін, де вони разом перебували у різних містах, зокрема в Дортмунді, Берліні та інших. Вони подорожували разом, зокрема в межах службових поїздок, перебуваючи в готелях і живучи разом в одному номері. Також, впродовж 2006-2008 років, позивач неодноразово відвідував відповідачку в Берліні, проживаючи під час поїздок у готелях, оскільки в квартирі відповідачки, мешкав її син. Однак поїздки та спільне проживання в інших містах, свідчать про утримання спільного побуту та зв`язок між ними, що виходить за межі простих ділових відносин.

Також, зазначає, що у 2006 році, після того як позивач був зареєстрований у квартирі відповідачки в АДРЕСА_2 , їхнє спільне проживання продовжувалося до 2013 року. Це є додатковим підтвердженням спільного проживання і ведення спільного господарства.

Таким чином, факти, які містяться в паралельному опитуванні, є наочним доказом того, що між позивачем та відповідачкою склалися усталені відносини, притаманні подружжю, що включають спільне проживання, ведення господарства, взаємні права і обов`язки, а також наявність спільного бюджету, їхнє подружнє життя характеризується активною участю в житті один одного, взаємною підтримкою та співпрацею в багатьох сферах.

Крім того, рішенням прийнятим внаслідок повторного паралельного опитування відмовлено позивачу в отриманні дозволу на перебування в Німеччині саме через недостатні знання німецької мови, а всі сумніви працівника посольства зафіксовані у листі консула ОСОБА_3 щодо фіктивності шлюбу, таким чином спростовуються.

Також, вказують, що відповідачка була допитана в якості потерпілої у кримінальному провадженні за № 0001313 від 25 жовтня 2022 року і як вбачається із протоколу допиту, 20.01.2005 року відповідачка познайомилася з позивачем, а 10.03.2005 року вони почали зустрічатись.

З травня 2008 року, сторони спільно проживали за адресою АДРЕСА_3 . Позивач, у позовній заяві та інших наступних документах по справі №607/18886/15-ц вказував, що проживав з відповідачкою та зазначав адресу АДРЕСА_3 .

Як вбачається із будинкової книги на квартиру за адресою АДРЕСА_4 , яка відповідно до договору купівлі-продажу від 07.06.2013 належала на праві власності відповідачці, що позивач з 12.09.2006 по 04.06.2013 був зареєстрований за вказаною адресою разом із відповідачкою.

Також на підтвердження реальність шлюбних відносин, а саме: факт спільного проживання під час шлюбу, спільного відпочинку та відзначення спільних дат та свят, а також відвідування разом спільних знайомих, адвокат Пересоляк О. С. просив звернутись через Міністерство юстиції України до Земельного суду Берліна (Landgericht Berlin) із судовим дорученням, форма якого визначена у додатку 11 Інструкції, з клопотанням про допит наступних свідків по справі № 607/22205/21 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання шлюбу недійсним: ОСОБА_20 син відповідача, адреса проживання АДРЕСА_12 ОСОБА_19, АДРЕСА_13.

Проте суд клопотання адвоката Пересоляка О. С. не задовольнив та свідки, які могли б своїми показами підтвердити суттєві обставини справи, допитані не були.

А, тому висновки суду першої інстанції на відсутність доказів спільного проживання та наявності ознак фіктивності шлюбу між сторонами є помилковим з огляду на вказане.

Крім того, рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01.02.2016 по справі №607/18886/15-ц встановлено, що позивач та відповідач до 2013 року проживали разом у шлюбних відносинах та вели спільне господарство.

Враховуючи те, що при розірванні шлюбу рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01.02.2016, позивач не заперечував, а навпаки визнавав спільне прожиття та ведення спільного господарства з відповідачкою до 2013 року, а 01.12.2021 подав позовну заяву про визнання шлюбу недійсним, тобто, фактично через 5 років та 10 місяців після розірвання шлюбу. Також зі змісту зазначеного рішення убачається, що позивач не вказував на можливість недійсності укладеного між ним та відповідачем шлюбу, що свідчить про безпідставність і надуманість позовних вимог.

Крім цього, рішеннями Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 31.05.2022 та Тернопільським апеляційним судом від 25.09.2023 у справі №607/13370/21 встановлено, що за час шлюбу між позивачем та відповідачкою договором від 21.08.2009 про інвестиційну діяльність (пайову участь) у реконструкції павільйону під адміністративно-торговий заклад набуто майно, яке складає спільну сумісну власність, а саме: нежитлове приміщення адміністративно-торгового закладу за адресою АДРЕСА_5 , загальною площею 458,2 м2, та нежитлове приміщення адміністративно-торгового закладу за адресою АДРЕСА_6 , площею 86,3 м2.

Таким чином, посилання суду на те, що доказів спільного проживання подружжя та ведення господарства не існує, є хибними у зв`язку з наведеним, а обставини, встановленні в попередніх рішеннях суду, в свою чергу, доказуванню не підлягають та є обов`язкові для врахування іншими судами.

Також, щодо неврахування судом заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_1 від 23.03.2016 р. відносно її розписки від 10.08.2009 у порушення принципу змагальності сторін, то вказують, що 07.10.2024 адвокат Пересоляк О.С. через підсистему "Електронний Суд" подав клопотання про долучення заяви ОСОБА_2 від 23.03.2016 відносно розписки ОСОБА_1 від 10.08.2009, з обґрунтуванням причини пропуску строку для подання доказів.

При цьому, 15.11.2023 представником позивача через систему «Електронний суд» подано клопотання про приєднання доказів разом із долученими доказами розписку, яку 10.08.2009 нібито підписала ОСОБА_1 , лист від 30.10.2023р. №К-287, висновок експерта вінницького відділення КНІСЕ за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи від 26.04.2023р. №1345/23-21 у кримінальному провадженні№0000975 без обґрунтування причини пропуску строку для подання доказів.

Однак, такі докази були приєднані до матеріалів справи у порушення ч.2 ст.83 ЦПК України, ч.4 ст.83 ЦПК України, ч. 5 та ч.7 ст.95 ЦПК України

При подачі клопотання про приєднання доказів позивач не обґрунтував неможливість подання даних доказів разом із позовною заявою, не зазначив де знаходиться оригінал таких доказів, не просив суд продовжити строки для подання такого доказу по справі.

Від представника позивача ОСОБА_2 - адвоката Кавійчик В.П. надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому просять апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 листопада 2024 року без змін.

Вказують, що докази, отримані судом у результаті виконання процесуальних дій на території Федеративної Республіки Німеччини, містять не лише паралельне опитування, але й анкету-інтерв`ю, спрямовану на встановлення фактів справи, пов`язаних із процедурою отримання громадянства.

Тому суд врахував не лише результати паралельного опитування, але й зазначене інтерв`ю, яке передувало паралельному опитуванню. Цей доказ є важливим і наочним у справі, оскільки сторони не були підготовлені й не могли надати інформацію у вигідному для себе руслі ідеального образу щасливої сім`ї, як це згодом відображено в паралельному опитуванні, на яке заявник особливо акцентує увагу.

Як видно із листа консула ОСОБА_3 , при написанні заяви виникли сильні підозри на рахунок того, що мова йде про шлюб, який було укладено з метою забезпечити заявнику право на проживання у Німеччині, яке перед цим вже було заборонене. Тому консул запропонував провести одночасне/паралельне інтерв`ю з метою виключення того факту, що шлюб є фіктивним.

А тому, суд першої інстанції розглядав докази у комплексі, враховуючи всі обставини справи, а не лише ті, на які наполягав представник заявника і прийшов до вірного висновку встановивши явні ознаки фіктивності шлюбу.

Також суд першої інстанції вірно зазначив, що фото з відпочинку не підтверджують факт проживання однією сім`єю та ведення спільного побуту.

Такі висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду по справі №760/20948/16-ц від 10.04.2024 року де вказано, що без доведення факту спільного господарства, наявності спільного побуту та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, спільний відпочинок осіб не є достатнім для визнання факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.

Щодо неврахування судом заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_1 від 23.03.2016 відносно її розписки від 10.08.2009 року у порушення принципу змагальності сторін, то звертають увагу суду, що заява ОСОБА_2 подана представником заявником, 07.10.2024 з клопотанням про долучення доказів на стадії судових дебатів, з обґрунтуванням, що дві експертизи встановили дійсність підпису ОСОБА_1 на розписці від 10.08.2009 року виникла потреба у використанні нового доказу, який містить таємницю приватного життя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та викриває останнього у вчинені кримінального правопорушення. До сьогоднішнього дня ОСОБА_1 не бажала використовувати такий доказ і потреби у його використанні виникла після проведення судових експертиз розписки від 10.08.2009 року.

Судом першої інстанції неодноразово з`ясовувалося, в тому числі і при дослідженні доказів чи сторони подали всі заяви, клопотання, докази по справі і сторона заявника жодного разу не заявляла, що даний доказ не подано чи буде подано пізніше з якихось причин (наприклад після висновків повторної експертизи, яка все таки була призначена судом після десятка клопотань представника заявника, вже після дослідження доказів). І, коли повторна експертиза знову ж таки підтвердила, що на розписці все ж таки підпис ОСОБА_1 , заявник подає лист, написаний нібито позивачем, який щиро кається у своєму вчинку і нібито у вчиненні кримінального правопорушення.

З приводу подання представником позивача клопотання про приєднання доказів від 15.11.2023, то дане клопотання подано у відповідності до норм ЦПК України.

Судом першої інстанції при розгляді вказаного клопотання було заслухано думку обох представників і враховано прохання представника позивача поновити строк на подання відповідних доказів після закінчення підготовчого засідання, але до початку розгляду справи по суті. Дані докази були отримані представником позивача під час ознайомлення з матеріалами кримінального провадження №0000975, тому їх подання в підготовчому засіданні було неможливим.

Суд першої інстанції врахував поважну причину пропуску строку на подання доказів та відповідно до ст. 222 ЦПК України долучив їх до матеріалів справи.

Щодо клопотання представника заявника про допит свідків у Німеччині, суд першої інстанції, обґрунтовано відмовив у його задоволенні, оскільки це клопотання було подане на стадії судових дебатів, що суперечить визначеному порядку подання доказів і заявлення клопотань. Аналогічно, суд правомірно відхилив і клопотання представників позивача та відповідача про допит свідка ОСОБА_4 .

Клопотання представника заявника про звернення суду України із судовим дорученням до іноземного суду в порядку ст. 498 ЦПК України (про допит свідків), подане 25.09.2024 року, було надано без жодного обґрунтування причин неподання його в підготовчому засіданні, що суперечить вимогам ЦПК України щодо належного обґрунтування заявлених клопотань.

Під час розгляду цього клопотання суд першої інстанції з`ясував причини його неподання вчасно, адвокат Пересоляк Олександр пояснив, що вони не подали зазначене клопотання раніше, щоб сторона позивача не могла вплинути на свідків. Однак, це пояснення виглядає необґрунтованим та абсурдним, адже учасники справи повинні діяти добросовісно і не зловживати процесуальними правами. До того ж незрозуміло, яким чином позивач міг вплинути на свідків, які перебувають у Німеччині, тим більше, що ці свідки є друзями відповідачки та її сином.

Вважають, що суд першої інстанції, дотримуючись вимог ЦПК України щодо змагальності сторін і належного обґрунтування доказів, обґрунтовано відмовив у задоволенні вказаних клопотань.

Крім того, не погодившись із додатковим рішення Тернопільського міськрайонного суду від 26.11.2024, ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Пересоляк О.С. подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати додаткове рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 листопада 2024 року та ухвалити нове судове рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 судові витрати понесені ОСОБА_1 у справі №607/22205/21.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначають, що посилання суду першої інстанції на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 10.01.2024 у справі №285/5547/21 є помилковим, оскільки правовідносини, що склалися в справі № 607/22205/21 є різними.

У справі, яка переглядається, існувала суттєва перешкода для подання доказів понесених витрат до закінчення судових дебатів, а саме: акт ДТ-07/11 здачі-приймання наданих послуг за договором ДТ № 01 про надання юридичних послуг від 24.11.2019, датований 07.11.2024 та підписаний ОСОБА_1 , оскільки слід було врахувати, що місце постійного проживання відповідачки: АДРЕСА_7 , а місце знаходження представника відповідачки: АДРЕСА_8 . З огляду на це, потрібен час, необхідний відповідачці, щоб приїхати з Німеччини в Україну для підписання акту ДТ-07/11 здачі-приймання наданих послуг.

Окрім цього, представник відповідачки - адвокат Пересоляк О.С., який безпосередньо особисто здійснював представництво інтересів відповідачки у справі № 607/22205/21 в період з 14.10.2024 по 18.11.2024 проходив військову службу в Збройних Силах України, що підтверджується довідкою від 02.11.2024, №165 та військовим квитком ОСОБА_5 серія НОМЕР_1 (копія додається). У зв`язку з цим, виникла необхідність вступу в справу, в якості представника відповідачки - адвоката Скрипченка Д.В.

Таким чином, через збіг вищевикладених обставин, подання акту ДТ-07/11 здачі-приймання наданих послуг до винесення судового рішення по суті справи - стало об`єктивно неможливим. Саме через наявність об`єктивний перепон у підписанні документів, представник відповідачки у відзиві на позовну заяву зазначив про подання доказів судових витрат протягом 5-ти днів після прийняття судом рішення у даній справі, відповідно до абзацу 2 частини 8 статті 141 ЦПК України. Таким чином, судом першої інстанції помилково зазначено, що представником позивача було зроблена «узагальнена вимога про стягнення судових витрат за результатами розгляду справи».

Судом першої інстанції, не досліджено належним чином прохальну частину відзиву на позовну заяву та помилково не враховано прохання «Вирішити питання судових витрат на підставі доказів, які будуть подані протягом 5-ти днів після прийняття судом рішення у даній справі» як «узагальнену вимогу про стягнення судових витрат за результатами розгляду справи» та безпідставно відмовлено у стягнення судових витрат на правничу допомогу.

Від представника позивача ОСОБА_2 - адвоката Кавійчик В.П. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просять апеляційну скаргу на додаткове рішення Тернопільського міськрайонного суду від 26.11.2024 у справі №607/22205/21 залишити без задоволення, а додаткове рішення - без змін.

Щодо відмови в задоволенні заяви про стягнення судових витрат, у частині витрат на правничу допомогу, то відповідно до усталеної судової практики, відповідач або його представник зобов`язані подати документи, що підтверджують розмір витрат на правничу допомогу. Якщо їх надання є неможливим, відповідна сторона повинна повідомити про це до завершення судових дебатів. Однак представник відповідача, адвокат Скрипченко Д.В., який брав участь у судових дебатах, не зазначив жодних обставин щодо неможливості надання підтверджуючих документів для стягнення витрат. Лише в апеляційній скарзі адвокат Пересоляк О.С. стверджує про наявність перешкод (проходження військової служби з 14.10.2024 по 18.11.2024, необхідність часу для приїзду відповідачки з Німеччини, очікування на задоволення клопотання про допит свідків тощо). Проте ці обставини жодним чином не заважали адвокату Скрипченку Д.В. заявити про витрати під час розгляду справи.

Такі доводи не заявлялися при поданні заяви щодо винесення додаткового рішення і більше того не можуть вважатися поважними причинами, оскільки представник відповідача - адвокат Скрипченка Д.В. був присутній під час судових дебатів та мав можливість заявити про розмір понесених витрат та про необхідність подальшого подання доказів витрат, проте цього не зробив.

Військова служба іншого адвоката (Пересоляка Олександра) такий короткий термін один місяць не могла бути об`єктивною перепоною, оскільки всі докази окрім акту, що долученні до заяви про винесення додаткового рішення були наявні у сторони протягом всього періоду розгляду справи і відсутній представник Пересоляк О.С. був лише у судових дебатах, а до того брав активну участь у судовому процесі і не був обмежений скористатися правом на подання доказів щодо витрат на правничу допомогу. Також звертає увагу суду, що суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні з врахуванням висновків Верховного Суду вірно вказав з посиланням на судову практику, що до закінчення судових дебатів відповідачем на підтвердження понесення витрат пов`язаних з розглядом справи, про які вказано у заяві про ухвалення додаткового рішення, не надано жодних доказів, окрім довідки ФОП ОСОБА_6 від 31.10.2023 щодо оплати перекладу. Як вбачається з долучених до заяви про ухвалення додаткового рішення матеріалів, договір про надання юридичних послуг № 1 та додаткові договори до вказаного договору датовані 24.11.2019, однак представником відповідача не обґрунтовано неможливості подання цих доказів до закінчення розгляду справи.

Акт ДТ-07/11 здачі-приймання наданих послуг за договором ДТ № 01 про надання юридичних послуг від 24.11.2019, датований 07.11.2024 та підписаний ОСОБА_1 11.11.2024, тобто не існував на момент розгляду справи судом, а тому не може братися до уваги, що відповідає висновкам, викладених у постанові Верховного Суду від 20 березня 2024 року у справі №600/752/22-а.

До того ж, звертають увагу на те, згідно переліку наданих послуг по справі № 607/22205/21 відповідно до Акту ДТ-07/11 здачі-приймання наданих послуг за договором ДТ № 01 про надання юридичних послуг від 24.11.2019, остання процесуальна дія (надана послуга), за яку представник відповідача просить стягнути витрати на правову допомогу з позивача, датована 26.09.2024, однак заява не містить жодного обґрунтування неможливості складення та подання такого акту раніше, тобто до закінчення судових дебатів.

За таких обставин, враховуючи те, що у відзиві на позовну заяву відповідач зазначив лише загальне прохання про необхідність стягнення судових витрат; до ухвалення у справі рішення не надав доказів на підтвердження понесення таких витрат, як і не вказав будь-яких причин, які унеможливлюють подання ним вчасно відповідних доказів; не повідомив про наявність поважних причин, які зумовлюють необхідність подання таких доказів протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, суд правильно дійшов висновку, що підстави для задоволення заяви про постановлення додаткового судового рішення та стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу відсутні.

Отже, заявник не надав суду належних доказів, а також не обґрунтував неможливість їх подання у встановлені строки, тому суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення на правничу допомогу.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Пересоляк О.С. у судовому засіданні апеляційні скарги підтримав у повному обсязі, зіславшись на мотиви викладені у них.

Представник ОСОБА_2 - адвокат Кавійчик В.П. у судовому засіданні проти апеляційних скарг заперечила та просила рішення суду залишити без змін.

Розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційних скарг, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Пересоляк Олександр Сергійович, на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 листопада 2024 року задовольнити частково, виходячи із такого.

Згідно з ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вказано в частині третій статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 цієї частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.

Судом встановлено, що ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 19.06.2009 року зареєстрували шлюб, про що зроблено запис № 5641/2009 від 19 червня 2009 року Муніципалітетом Теннер Королівства Данії (т.1 а.с. 7,8).

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01 лютого 2016 року у справі № 607/18886/15-ц шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано. Рішення суду набрало законної сили.

Судом досліджено розписка від 10.08.2009 від імені ОСОБА_1 (т.1 а.с. 192), такого змісту: «Я, ОСОБА_1 , отримала від ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 85000 Євро за сприяння в отриманні дозволу на постійне проживання у Федеративній Республіці Німеччина, шляхом укладення фіктивного шлюбу з ОСОБА_2 у Данії. Зобов`язується не виставляти ніяких претензій на майно належне ОСОБА_2 , яке буде набуте ним під час фіктивного шлюбу. У випадку відмови ОСОБА_2 у наданні документів на право постійного перебування у Німеччині зобов`язується повернути отримані мною кошти у розмірі 80000 Євро. Виготовлення всіх необхідних доказів дійсності шлюбу (переписку, спільні фотографії, візити в Україну і в Німеччину, які необхідно долучити у відповідні органи Німеччини беру на себе. Вартість цих послуг становить 5000 євро і входить в загальну суму та не повертається у випадку відмови в отриманні дозволу на постійне місце проживання у Німеччині. Додаткових витрат не передбачається. 10.08.2009, підпис, ОСОБА_7 .»

Також, як видно із інформації Тернопільського РУП ГУНП в Тернопільській області від 20.10.2023, органом досудового розслідування здійснюється досудове розслідування кримінального провадження внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000975 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 15 частиною четвертою статті 190 Кримінального Кодексу України за фактом звернення ОСОБА_2 , про те, що його колишня дружина ОСОБА_1 , зловживаючи довірою, спричинила майнову шкоду ОСОБА_2 на суму 400 000 доларів США (т.1 а.с. 194).

В рамках цього кримінального провадження за №0000975 було проведено судову почеркознавчу експертизу, відповідно до висновку експерта Вінницького відділення КНІДСЕ від 26.04.2023 №1345/23-21, підпис у розписці від 10.08.2009, наданий на дослідження виконаний ОСОБА_1 .

Також, згідно висновку експерта Тернопільського відділення КНІДСЕ за результатами проведення судово-технічної експертизи документів від 20.08.2024 №419/24-22, підпис від імені ОСОБА_1 під текстом між друкованими записами «10.08.2009» та ОСОБА_7 » у розписці ОСОБА_1 про отримання від ОСОБА_2 готівкових коштів у розмірі 8500 Євро виконано рукописним способом, авторучкою з кульковим писальним вузлом, без попередньої підготовки до його виконання та використання технічних засобів відтворення.

Крім того, Ужгородським РУП ГУНП в Закарпатській області здійснюється досудове розслідування кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001313 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 358 КК України за фактом того, що підроблено розписку від імені ОСОБА_1 . В рамках вказаного кримінального провадження дізнавачем 26 жовтня 2022 року допитано потерпілу ОСОБА_1 (т.2 а.с. 24), яка повідомила, що ОСОБА_2 підробив розписку від її імені про отримання нею грошових коштів на суму 85000 Євро щоб перешкодити в поділі спільного майна подружжя.

ОСОБА_2 з 15.09.2006 по 04.06.2013 зареєстрував своє місце проживання в квартирі АДРЕСА_9 , яка належала ОСОБА_1 (т.2 а.с. 28-34).

Як видно із інформації (т.2. а.с. 50-109) відомства земельного уряду у справах громадян та правопорядку, відомством розглядалася заява громадянина України ОСОБА_9 від 17 липня 2009 року, чоловіка ОСОБА_10 , що разом проживають по АДРЕСА_10 , про видачу дозволу на перебування з метою возз`єднання сім`ї. За наслідком розгляду звернення, відповіддю від 27.07.2009 заява про видачу дозволу на перебування відхилена з тих підстав, що заявником приховувалася справжня мета в`їзду на територію Федеративної республіки Німеччина - возз`єднання сім`ї.

10 лютого 2010 року ОСОБА_2 повторно звернувся із візовою заявкою з метою подальшого перебування в країні з метою возз`єднання сім`ї - із дружиною ОСОБА_11 (т.2 а.с. 100-104).

Як видно із листа консула ОСОБА_3 (т.2 а.с. 113), при написанні заяви виникли сильні підозри на рахунок того, що мова йде про шлюб, який було укладено з метою забезпечити заявнику право на проживання у Німеччині, яке перед цим вже було заборонене. Тому консул запропонував провести одночасне/паралельне інтерв`ю з метою виключення того факту, що шлюб є фіктивним.

Під час розгляду заявки 26.07.2010 були проведені опитування ОСОБА_2 (т.2 а.с. 114-122) та ОСОБА_1 (т.2.а.с. 123-129), в яких учасники розповідали про факти знайомства, одруження, спільного проживання, відпочинку, купівлю шлюбних кілець, тощо. Зокрема, ОСОБА_12 повідомив, що проживав з ОСОБА_13 у березні 2005 року у готелі у Львові, улітку 2005 року - відвідував з нею півострів Крим упродовж двох тижнів, улітку 2006 року в Греції проводили свою відпустку, в 2007 році на півострові Крим. В 2010 році знову були в Греції разом.

З матеріалів судового доручення, вбачається, що 14.06.2011 рішенням Посольства в місті Києві було відмовлено у видачі візи. Разом з тим, листом від 14.07.2011 повідомлено, що вказане рішення посольства скасовується та заява ОСОБА_2 на отримання візи для возз`єднання сім`ї повторно відхилена навіть після повторного розгляду, у зв`язку із відсутністю сертифіката володіння німецькою мовою (т.2 а.с. 134-139).

Згідно Інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 11-19), 17.01.2013 ОСОБА_2 набув право власності на нежитлові приміщення по АДРЕСА_1 загальною площею 86,3 кв.м та 549,6 кв.м.

Також, як видно із ухвали судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30 серпня 2021 року у справі №607/13370/21, в провадженні Тернопільського міськрайонного суду перебуває справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, апеляційний суд виходить з такого.

Відповідно до ч.1ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ч. 3 ст. 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно ч. 1 ст. 15 ЦК України, визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною 1 ст. 1 СК України, визначено засади шлюбу, особисті немайнові та майнові права і обов`язки подружжя, підстави виникнення, зміст особистих немайнових і майнових прав та обов`язків батьків і дітей, усиновлювачів та усиновлених, інших членів сім`ї та родичів.

Частина 2 ст. 3 СК України передбачає, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Згідно ч. 1 ст. 21 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану.

Відповідно до частини 2 статті 40 СК України шлюб визнається недійсним за рішенням суду у разі його фіктивності. Шлюб є фіктивним, якщо його укладено жінкою та чоловіком або одним із них без наміру створення сім`ї та набуття прав та обов`язків подружжя.

При вирішенні справи про визнання шлюбу недійсним суд бере до уваги, наскільки цим шлюбом порушені права та інтереси особи, тривалість спільного проживання подружжя, характер їхніх взаємин, а також інші обставини, що мають істотне значення (частини 2 статті 41 СК України).

Разом з цим, в силу ч.2 ст. 43 СК України, якщо шлюб розірвано за рішенням суду, позов про визнання його недійсним може бути пред`явлено лише після скасування рішення суду про розірвання шлюбу.

Відповідно до п. 13 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», наявність рішення суду про розірвання шлюбу є перешкодою для визнання цього шлюбу недійсним.

Таким, чином з системного аналізу вказаних норм чинного законодавства України слід дійти висновку, що не може існувати два рішення суду з приводу спору між тим самим подружжям, як про розірвання шлюбу, так і про визнання цього шлюбу недійсним.

У справі, яка переглядається, матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , 19.06.2009 року зареєстрували шлюб, про що зроблено запис № 5641/2009 від 19 червня 2009 року Муніципалітетом Теннер Королівства Данії (т.1 а.с. 7,8).

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01 лютого 2016 року у справі № 607/18886/15-ц шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано. Рішення суду набрало законної сили.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції правильно застосував положення частини другої статті 43 СК України та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову про визнання шлюбу недійсним між тим самим подружжям, щодо якого ухвалено рішення про розірвання шлюбу.

При цьому, суд відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2 , виходив з того що шлюб, зареєстрований між сторонами 19 червня 2009 року, про що зроблено запис № 5641/2009 від 19 червня 2009 року Муніципалітетом Теннер Королівства Данії, має ознаки фіктивності шлюбу.

Надаючи оцінку фіктивності шлюбу, суд першої інстанції виходив з показань свідків, що з 2008 року ОСОБА_2 проживав однією сім`єю із ОСОБА_4 в квартирі, яка знаходилася в будинку по АДРЕСА_11 , а ІНФОРМАЦІЯ_3 в них народився син ОСОБА_14 .

ОСОБА_7 , при цьому, разом із своїм сином постійно проживала в Федеративній Республіці Німеччина.

Будь-яких доказів щодо спільного проживання сторін, те що вони мали спільний бюджет, вели спільне господарство, були пов`язані виконанням взаємних прав і обов`язків та спільним побутом, тобто між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю, матеріали справи не містять, таких доказів не надала і відповідач під час розгляду справи в суді.

Спільні фото відпочину не підтверджують факт проживання однією сім`єю та ведення спільного побуту.

Вказане також показав свідок ОСОБА_15 та опосередковано підтверджується заявками ОСОБА_2 до органів Федеративної Республіки Німеччина із проханнями про отримання дозволу на постійне місце проживання для возз`єднання сім`ї. Відповідні сумніви працівника посольства зафіксовані у листі консула ОСОБА_3 (т.2 а.с. 113).

Однак, як вбачається із рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01 лютого 2016 року у справі № 607/18886/15-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, позивач в обґрунтування позовних вимог покликався на те, що у нього із відповідачкою спільне життя не склалося, з 2013 року між ними фактично припинились шлюбні стосунки, вони не ведуть спільного господарства.

Судом встановлено, що внаслідок того, що спільне життя сторін не склалося, з 2013 року вони не підтримують подружніх і сімейних стосунків та не ведуть спільного господарства і збереження шлюбу є таким, що суперечить інтересам позивача, тому відповідно до ст.112 Сімейного кодексу України, а відтак суд прийшов до висновку, що шлюб між сторонами підлягає до розірвання.

Отже, при розірванні шлюбу рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01.02.2016, позивач не заперечував, а навпаки визнавав спільне прожиття та ведення спільного господарства до 2013 року з відповідачкою.

Також, як видно із листа консула ОСОБА_3 ( а.с. 113,т.2), при написанні заяви дійсно виникли сильні підозри на рахунок того, що мова йде про шлюб, який було укладено з метою забезпечити заявнику право на проживання у Німеччині, яке перед цим вже було заборонене. Тому консул запропонував провести одночасне/паралельне інтерв`ю з метою виключення того факту, що шлюб є фіктивним.

Під час розгляду заявки 26.07.2010 були проведені паралельні опитування ОСОБА_2 (т.2, а.с. 114-122) та ОСОБА_1 (т.2, .а.с. 123-129), в яких учасники розповідали про факти знайомства, одруження, спільного проживання, відпочинку, купівлю шлюбних кілець, тощо. Зокрема, ОСОБА_12 повідомив, що проживав з ОСОБА_13 у березні 2005 року у готелі у Львові, улітку 2005 року - відвідував з нею півострів Крим упродовж двох тижнів, улітку 2006 року в Греції проводили свою відпустку, в 2007 році на півострові Крим. В 2010 році знову були в Греції разом.

При цьому, з матеріалів судового доручення вбачається, що 14.06.2011 рішенням Посольства в місті Києві було відмовлено у видачі візи. Разом з тим, листом від 06.12.2011 (т.2, а.с. 134-135) повідомлено, що вказане рішення посольства скасовується та заява ОСОБА_2 на отримання візи для возз`єднання сім`ї повторно відхилена навіть після повторного розгляду. В обґрунтування відмови у задоволенні вказаної заяви зазначають, що ОСОБА_12 подав заяву 10.02.2010 до компетентного посольства Федеративної Республіки Німеччини у місті Києві для отримання національної візи з метою возз`єднання сім`ї з його дружиною ОСОБА_16 , громадянкою України, яка проживає в Німеччині. Після того, як існуючі сумніви, щодо того, чи заслуговує шлюб на захист, були розвіяні під час одночасної/паралельної співбесіди 26 липня 2010 року, Берлінська установа з реєстрації іноземців погодилася надати візу 09.11.2010 року за умови надання сертифікату А-1 від Гете-Інституту, як доказу простого володіння німецькою мовою, що вимагається законодавством для возз`єднання сім`ї. Оскільки такий сертифікат не було подано більш ніж через півроку, заяву було остаточно відхилено офіційним повідомленням від 14 червня 2011 року.

Таким чином, колегія суддів вважає, що матеріали справи не містять належних, допустимих та достатніх доказів того, що шлюб, який був укладений між сторонами 19 червня 2009 року має ознаки фіктивності, тому приходить до висновку про наявність підстав для виключення з мотивувальної частини речення такого змісту: «Отже є ознаки фіктивності шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який зареєстрований 2009 році».

Згідно вимог пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Враховуючи вказане, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Пересоляк Олександр Сергійович, на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 листопада 2024 року слід задовольнити частково, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції даної постанови.

Щодо клопотання представника відповідача - адвоката Пересоляка О.С. про постановлення окремої ухвали щодо введення в оману суд показаннями свідків - ОСОБА_17 та ОСОБА_18 , які були допитані Тернопільським міськрайонним судом у даній справі та клопотання позивача ОСОБА_2 про постановлення окремої ухвали відносно адвокатів ОСОБА_5 та Скрипченка Д.В. щодо фактів незаконного збору персональних даних щодо членів його сім`ї (дружини ОСОБА_4 та сина ОСОБА_14 ), подання фальшивих листів, що не були складені позивачем, а також порушення встановленого порядку подання доказів, то колегія суддів зазначає наступне.

За правилами статті 262 ЦПК України суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу. Суд може постановити окрему ухвалу у випадку зловживання процесуальними правами, порушення процесуальних обов`язків, неналежного виконання професійних обов`язків (в тому числі, якщо підписана адвокатом чи прокурором позовна заява містить суттєві недоліки) або іншого порушення законодавства адвокатом або прокурором. В окремій ухвалі суд має зазначити закон чи інший нормативно-правовий акт (у тому числі його статтю, пункт тощо), вимоги якого порушено, і в чому саме полягає порушення. Окрема ухвала надсилається відповідним юридичним та фізичним особам, державним та іншим органам, посадовим особам, які за своїми повноваженнями повинні усунути виявлені судом недоліки чи порушення чи запобігти їх повторенню. Окрема ухвала щодо прокурора або адвоката надсилається органу, до повноважень якого належить притягнення до дисциплінарної відповідальності прокурора або адвоката відповідно.

Правовими підставами постановлення окремої ухвали є виявлені під час розгляду справи порушення матеріального або процесуального права, встановлення причин та умов, що сприяли вчиненню таких порушень.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі №438/610/14-ц (провадження № 14-577цс19) вказано, що «постановлення окремої ухвали є процесуальною дією суду, вчинення якої не залежить від наявності клопотань учасників справи. Суд постановляє окрему ухвалу лише тоді, якщо встановить порушення певним органом чи іншою особою вимог законодавства або недоліки в їхній діяльності під час вирішення спору».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 квітня 2018 року у справі №761/32388/13-ц (провадження №61-3251св18) зазначено, що «при вирішенні питання про постановлення окремої ухвали, суд має виходити з того, що мають бути виявлені порушення закону. Вирішення питання щодо постановлення окремої ухвали є дискреційними повноваженнями суду і є його правом, а не обов`язком».

Аналогічний правовий висновок викладено в ухвалі Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі №755/15473/20.

Колегія суддів вважає, що у межах обставин цієї справи, доводів наведених сторонами у вказаних клопотаннях, не має достатніх підстав, визначених ст.262 ЦПК України, для застосування апеляційним судом таких заходів відносно свідків - ОСОБА_17 та ОСОБА_18 та адвокатів Пересоляка О.С. та Скрипченка Д.В. як постановлення окремих ухвал, тому у задоволенні клопотань про постановлення окремих ухвал слід відмовити.

Щодо оскарження додаткового рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 листопада 2024 року, слід виходити з такого.

Відмовляючи у прийнятті додаткового рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 листопада 2024 року щодо стягнення витрат, пов`язаних з правничою допомогою, суд першої інстанції виходив з того, що у відзиві на позовну заяву відповідач зазначив лише загальне прохання про необхідність стягнення судових витрат. До ухвалення у справі рішення не надав доказів на підтвердження понесення таких витрат, як і не вказав будь-яких причин, які унеможливлюють подання ним вчасно відповідних доказів; не повідомив про наявність поважних причин, які зумовлюють необхідність подання таких доказів протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

Колегія суддів з таким висновком суду погодитись не може, з огляду на таке.

Статтею 2 ЦПК України визначено, що суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема: змагальність сторін; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).

Так, дійсно, частиною восьмою статті 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Судом апеляційної інстанції, встановлено, що у відзиві на позовну заяву представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Пересоляк О.С., просив вирішити питання судових витрат на підставі доказів, які будуть подані протягом 5-ти днів після прийняття судом рішення у даній справі.

Крім того, зазначив, що попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які відповідач поніс і очікує понести у зв`язку з розглядом справи складає 35 000 грн, в тому числі, витрати на правову допомогу - 20 000 грн, та 15 000 грн - вартість перекладу з німецької на українську мову відповіді Головного Управління юстиції, різноманітності та протидії дискримінації ФРН з додатками від 12.07.2023. (т.2 а.с. 10-16).

11.11.2024 року, яка була зареєстрована судом 15.11.2024, від представника відповідача надійшла до Тернопільського міськрайоного суду Тернопільської області заява про ухвалення додаткового рішення у справі (а.с.165-166, т.3), у якій просить приєднати до матеріалів справи докази судових витрат та ухвалити додаткове рішення щодо компенсації понесених відповідачем судових витрат. У вказаній заяві зазначає, що відповідачкою понесено наступні судові витрати: 146 040 грн - витрати на правничу допомогу; 15 000 грн - витрати на оплату перекладу відповіді головного управління юстиції, різноманітності та протидії дискримінації ФРН від 06.02.2022 на 60 арк.; 639,37 грн - судового збору за отримання копій документів від 28.08.2023; 9466 грн - оплата вартості експертизи від 20.08.2024; 12 000 грн - сплата за проведення науково-методичного аналізу висновку експерта Вінницького відділення КНІСЕ за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи від 26.04.2023 № 1345.

Отже, колегія суддів вважає, що заявником не був пропущений п`ятиденний строк після ухвалення судового рішення, оскільки представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Пересоляк О.С. у відзиві на позовну заяву, тобто до закінчення судових дебатів, просив вирішити питання судових витрат на підставі доказів, які будуть подані протягом 5-ти днів після прийняття судом рішення у даній справі.

Згідно зі статтею 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, в тому числі, належать витрати на професійну правничу допомогу.

За змістом статті 131-2 Конституції України для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура.

Право учасників справи користуватися правничою допомогою передбачено статті 15 ЦПК України.

Відповідно до частини першої, пункту 3 частини другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно з частиною другою статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України, враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною п`ятою статті 137 ЦПК встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

За положеннями статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2022 року в справі №910/12876/19 суд зауважив, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини.

Разом з тим, чинне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Відповідно, суд зазначив, що процесуальним законодавством передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін.

Як вбачається з матеріалів справи, що у відзиві на позовну заяву представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Пересоляк О.С. зазначив, що попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які відповідач поніс і очікує понести у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції складає 35000 грн, в тому числі, витрати на правову допомогу - 20 000 грн, та 15 000 грн - вартість перекладу з німецької на українську мову відповіді Головного Управління юстиції, різноманітності та протидії дискримінації ФРН з додатками від 12.07.2023. (т.2 а.с. 10-16).

Проте, подаючи заяву про ухвалення додаткового рішення у справі (а.с.165-166, т.3) про стягнення судових витрат на правничу допомогу ОСОБА_1 представник позивача - адвокат Скрипченко Д.В. зазначив, що сума понесених нею витрат становить 146 040,00 грн.

На підтвердження витрат на правову допомогу адвокатом надано такі докази:

- ордер на надання правничої правової допомоги, який видано на підставі Договору №10 від 10.10.2022;

- копію Договору ДТ № 01 про надання юридичних послуг від 24.11.2019; - акт ДТ-07/11 здачі-приймання наданих послуг від 07.11.2024 за договором ДТ № 01 про надання юридичних послуг від 24.11.2019, підписаного замовником ОСОБА_1 та адвокатом Пересоляком О.С., в якому зазначено перелік наданих послуг на суму 146 040, 00 гривень (т.2 а.с.169-175).

У вказаному акті зазначено перелік, об`єм та вартість наданих послуг, а саме: підготовка та подання відзиву на позовну заяву; підготовка та подання клопотання про приєднання доказів у справі; підготовка та подання клопотання про призначення експертизи; підготовка та подання клопотання про приєднання висновку спеціаліста; участь у судових засіданнях в суді першої інстанції.

Таким чином, витрати відповідача в суді першої інстанції на професійну правничу допомогу підтверджені належними та допустимими доказами.

Проте частиною 4 ст. 141 ЦПК України визначено, що в разі, коли сума судових витрат, заявлена до відшкодування, істотно перевищує суму, заявлену в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат в частині такого перевищення, крім випадків, якщо сторона доведе, що не могла передбачити такі витрати на час подання попереднього (орієнтовного) розрахунку.

Оскільки ОСОБА_1 та її представником адвокатом Скрипченко Д.В. не було зазначено та не надано відповідних доказів у підтвердження обставини, що на час подання попереднього (орієнтовного) розрахунку заявник не міг передбачити збільшення витрат, тому колегія суддів вважає, що підстав для задоволення до стягнення судових витрат у повному розмірі у сумі 146 040, 00 грн не має.

Також, як вбачається з матеріалів справи, що від представника позивача надійшло клопотання щодо заперечення на стягнення витрат на правничу допомогу.

Разом з тим у постановах Верховного Суду від 07.11.2019 року у справі № 905/1795/18 та від 08.04.2020 року у справі № 922/2685/19 висловлено правову позицію, згідно якої суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалено рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Крім цього, згідно правовою позицією Верховного Суду, викладеною у додаткових постановах від 12 січня 2023 року у справі № 908/2702/21 та від 19 січня 2023 року у справі № 345/136/18, згідно якої під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями реальності, співмірності, а також розумності їхнього розміру, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

Із урахуванням конкретних обставин, суд може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи. У визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; тривалість розгляду і складність справи тощо (пункт 6.52 постанови Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 02 лютого 2024 року у справі № 910/9714/22).

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що вказані в акті послуги в розмірі 146 040, 00 грн грн щодо підготовки та подання відзиву на позовну заяву; підготовки та подання клопотання про приєднання доказів у справі; підготовка та подання клопотання про призначення експертизи; підготовки та подання клопотання про приєднання висновку спеціаліста; участь у судових засіданнях в суді першої інстанції, на переконання апеляційного суду, не відповідає критеріям реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), розумності їхнього розміру, у розумінні приписів частини третьої статті 141 ЦПК України та не є співмірним зі складністю справи та виконаними адвокатом робіт.

Також колегія суддів бере до уваги, що стягнення витрат на професійну правничу допомогу з позивача не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу. Подібний висновок викладений у постанові Верховного суду від 17.01.2024 у справі №910/2158/23

З огляду на викладене, враховуючи заперечення представника позивача - адвоката Кавійчик В.П. та особливості предмета спору, складність справи та її значення для сторін, час, який був необхідний для вчинення дій та надання послуг, зазначених в акті від 07.11.2024, апеляційний суд дійшов висновку, що заяву представника відповідача - адвоката Скрипченком Д.В. про стягнення витрат на правничу допомогу задовольнити частково, додаткове рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 листопада 2024 року в частині відмови в задоволенні решти заяви скасувати частково і ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , судові витрати на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції в розмірі 20 000 грн.

Статтею 374 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Пересоляк Олександр Сергійович, на додаткове рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 листопада 2024 року слід задовольнити частково та додаткове рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 листопада 2024 року в частині відмови в задоволенні решти заяви скасувати частково і ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , судові витрати на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції в розмірі 20 000 грн. В решті - додаткове рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 листопада 2024 року залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 141, 259, 374, 376, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Пересоляк Олександр Сергійович, на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 листопада 2024 року задовольнити частково, виклавши мотивувальну частину рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 листопада 2024 року в редакції даної постанови.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Пересоляк Олександр Сергійович, на додаткове рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 листопада 2024 року задовольнити частково, додаткове рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 листопада 2024 рокув частині відмови в задоволенні решти заяви скасувати частково і ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , понесені судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 20 000 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлено 31 березня 2025 року.

Головуюча Н. М. Храпак

Судді: О.З. Костів

М.В. Хома