КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Справа № 363/4682/23
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/1288/2025
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2025 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Ящук Т.І.

при секретарі Кононовій Н.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Герасименка Марка Валерійовича на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 29 квітня 2024 року (суддя Шубочкіна Т.В.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу,

встановив:

у серпні 2023 року позивачка звернулась до суду з позовом про розірвання шлюбу, зареєстрованого 24 грудня 2012 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві між нею та ОСОБА_1 .

Мотивуючи позовні вимоги, позивачка зазначала, що з 24 грудня 2012 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 . Під час шлюбу у них народились діти: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Позивачка стверджувала, що протягом останнього року їх сімейне життя погіршувалось, що призвело до фактичного припинення шлюбних відносин, оскільки вони з відповідачем мають протилежні погляди на шлюб та сім`ю. Відповідач не веде з нею спільне господарство, між ними постійно виникали побутові сварки, свідком яких ставали їх неповнолітні діти, тому сім`я фактично розпалась, шлюб існує формально, подальше його збереження суперечить її інтересам та інтересам їх з відповідачем дітей.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 29 квітня 2024 року позов задоволено. Розірвано шлюб, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , зареєстрований 24 грудня 2012 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 003. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 сплачений судовий збір у сумі 1073,60грн.

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Герасименко М.В. просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на неповне з`ясування судом фактичних обставин справи, недоведеність обставин, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення норм

процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Представник відповідача вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу буде суперечити інтересам сторін, оскільки їх шлюб існує майже 12 років, що свідчить про його міцність та довготривалість, матеріали справи не містять доказів наявності між сторонами неприязних відносин, при цьому відповідач є працевлаштованим та здійснює фінансове та матеріальне утримання їх сім`ї.

Представник відповідача посилається на те, що ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 4 грудня 2023 року сторонам було надано строк на примирення два місяці за заявою відповідача. Дана обставина свідчить про те, що ним вживались заходи задля збереження шлюбу та сім`ї. Разом з цим, суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення, дійшов необґрунтованого висновку, що примирення не відбулось, так як судове засідання 29 квітня 2024 року проводилось за відсутності сторін та їх представників.

Також, представник відповідача стверджує, що суд першої інстанції поверхнево з`ясував обставини справи та не звернув увагу на те, що під час шлюбу у сторін народилось троє дітей, які наразі є неповнолітніми, відтак розірвання шлюбу буде суперечити принципу забезпечення «найкращих інтересів дитини», сформованого у Конвенції про права дитини 1989 року та закріпленого у ряді інших міжнародних конвенцій.

Крім цього, представник відповідача, стверджуючи про поверхневість судового розгляду, зазначає, що суд, розглянувши справу за відсутності сторін, не вирішив питання зміни прізвища позивачки у порядку статті 113 Сімейного кодексу України та не з`ясував її думку з цього приводу.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Сторони, будучи належним чином повідомленими про день, час та місце розгляду апеляційної скарги (с.с.109-110, 112-115, 121-124, 129-131), тричі у судове засідання не з`явилися, представник позивачки - адвокат Пилипець А.Ю. 19 лютого 2025 року направив на електронну пошту апеляційного суду заяву про розгляд справи у його відсутність та у відсутність позивачки (с.с.142-144), представник відповідача - адвокат Герасименко М.В. через електронний кабінет у системі «Електронний суд» подав клопотання про відкладення розгляду справи, посилаючись на зайнятість у іншому судовому засіданні, відповідач причини неявки суду не повідомив.

Передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» «Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain»).

Отже, у дотриманні стандартів доступу до суду, передбачених пунктом 1 статті 6 Конвенції, важливе значення має добросовісна поведінка учасників справи.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може

розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Отже, з урахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Колегія суддів визнала причини неявки у судове засідання представника відповідача - адвоката Герасименка М.В. неповажними, оскільки у судовому засіданні 4 грудня 2024 року з ним була погоджена дата судового засідання 19 лютого 2025 року.

Враховуючи, що відповідач причини своєї неявки у судове засідання апеляційному суду не повідомив, представник позивачки подав клопотання про розгляд справи у відсутність позивачки, відповідно до положень ст. 372 ЦПК України колегія суддів провела судовий розгляд у відсутність учасників справи.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 24 грудня 2012 року, мають трьох дітей: ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам сторін, оскільки між сторонами фактично припинені шлюбні відносини, вони не проживають разом, не ведуть спільного господарства і не мають спільного бюджету, примирення між ними стало не можливим.

Перевіряючи рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд зазначає про наступне.

Відповідно до статті 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Згідно із частиною першою статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Частинами третьою, четвертою статті 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно з частинами другою, третьою статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 СК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

При вирішенні спору про розірвання шлюбу суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини та інші обставини життя подружжя.

Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 4 грудня 2023 року сторонам надавався строк на примирення два місяці, однак про примирення сторони суд не повідомили.

Крім того, під час апеляційного перегляду 4 грудня 2024 року колегія суддів

відклала судове засідання, задовольнивши клопотання представника відповідача та надавши відповідачу час для примирення з позивачкою, проти чого не заперечувала позивачка.

Однак, ні відповідачем, ні його представником апеляційному суду не повідомлено про примирення сторін, а у клопотанні представника позивачки - адвоката Пилипця А.Ю. від 19 лютого 2025 року зазначено, що сторони не досягли примирення через діаметрально протилежні погляди на сім`ю та подальший розвиток сімейних стосунків (с.с. 143).

Доводи апеляційної скарги про помилковість висновків суду першої інстанції про неможливість подальшого збереження шлюбу, так як шлюб сторін триває 12 років, що свідчить про його міцність та довготривалість, а матеріали справи не містять доказів неприязнених відносин між сторонами, не є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, так як під час судового розгляду було встановлено, що сторони проживають окремо, не ведуть спільного господарства, не підтримують подружніх стосунків, наданий, як судом першої інстанції, так і апеляційним судом строк для примирення сторін, позитивного результату не дав, а позивачка вважає, що збереження шлюбу не відповідає її інтересам.

Посилання представника відповідача у апеляційній скарзі на те, що суд не врахував, що у подружжя є троє неповнолітніх дітей, тому розірвання шлюбу буде суперечити принципу забезпечення найкращих інтересів дітей, колегія суддів вважає безпідставними, так як наявність у подружжя дітей не є беззаперечною підставою для збереження шлюбних стосунків, які подружжя не підтримує протягом тривалого часу.

При цьому, розірвання шлюбу не позбавляє права батьків виконувати свої батьківські обов`язки та не є перешкодою для спілкування з дітьми.

Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції не вирішив питання зміни прізвища позивачки у порядку статті 113 Сімейного кодексу України та не з`ясував її думку з цього приводу, не є підставою для скасування рішення суду та відмови у задоволенні позову.

Стаття 113 Сімейного Кодексу України визначає, що особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище.

Отже, зміна прізвища після розірвання шлюбу є правом позивачки, а не обов`язком. Позовна заява не містить вимог про зміну прізвища позивачки після розірвання шлюбу, тому суд першої інстанції не мав правових підстав для розгляду даного питання.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку про наявність підстав для розірвання шлюбу сторін, так як подальше збереження шлюбу суперечило б інтересам позивачки, а примушування її до шлюбу з відповідачем буде суперечити принципу добровільності шлюбу та порушуватиме принцип вільності особи у своїй гідності та правах, встановлений ст. 21 Конституції України, тобто буде суперечити інтересам позивачки.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставин справи, судом правильно застосовані норми матеріального права, не допущено порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення суду, під час апеляційного розгляду висновки суду першої інстанції спростовані відповідачем не були, тому правові підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду не встановлені.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Герасименка Марка Валерійовича залишити без задоволення, рішення Вишгородського районного суду Київської області від 29 квітня 2024 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 31 березня 2025 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.І. Ящук