ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/1531/24Головуючий у 1-й інстанції Марциновська І.В.
Провадження № 22-ц/817/247/25 Доповідач - Гірський Б.О.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 березня 2025 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Гірського Б.О.

суддів - Хоми М.В., Храпак Н.М.

за участю секретаря Панькевич Т.І.,

позивача ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2 та

їх представників

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 607/1531/24 за апеляційною скаргою ОСОБА_2 від імені якої діє адвокат Скиба Віталій Михайлович на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 листопада 2024 року (ухвалене суддею Марциновською І.В., повний текст судового рішення складено 06 грудня 2024 року) в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем, -

ВСТАНОВИВ:

В січні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом.

Обґрунтовуючи позовні вимоги зазначала, що з 26 січня 1990 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 , який ІНФОРМАЦІЯ_1 помер.

Вказувала на те, що за час перебування у шлюбі вони разом з дітьми: її сином від першого шлюбу - ОСОБА_3 та спільною дочкою - ОСОБА_2 приватизували квартиру, яка розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

Зазначала, що 29 серпня 2008 року ОСОБА_4 склав заповіт, яким заповів належну йому 1/4 частку указаної вище квартири - ОСОБА_3 .

Після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина на належне йому майно, у тому числі на 1/4 частку вищевказаної квартири.

Разом з тим, ОСОБА_3 , який не проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини і не був зареєстрованим з ним за місцем його реєстрації, у визначений законом шестимісячний строк заяву про прийняття спадщини нотаріусу не подав.

Зазначала, що спадкоємцями після смерті ОСОБА_4 за законом є вона та їх спільна дочка ОСОБА_2 , яка прийняла спадщину шляхом подання відповідної заяви до органу нотаріату.

Водночас вважала, що прийняла спадщину шляхом постійного проживання разом із ОСОБА_4 на момент його смерті за адресою: АДРЕСА_2 .

Стверджувала, що 28 грудня 2023 року державним нотаріусом Осадчук В. їй було надане письмове роз`яснення про те, що вона пропустила строк для прийняття спадщини, оскільки у шестимісячний строк не подала заяву про прийняття спадщини та не була зареєстрована зі спадкодавцем за однією адресою.

З огляду на зазначене, просила суд встановити факт її постійного проживання, на час відкриття спадщини, разом із спадкодавцем ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_2 .

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 листопада 2024 року позов задоволено.

Встановлено факт постійного проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 на час відкриття спадщини разом із спадкодавцем ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стягнуто у рівних частинах з відповідачів, на користь позивачки судовий збір у сумі 1 211, 20 грн..

Заяву відповідача ОСОБА_2 про розподіл понесених відповідачем судових витрат у виді витрат на професійну правничу допомогу у сумі 20 000 грн. залишено без розгляду.

ОСОБА_2 через свого представника адвоката Скибу В.М. подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

З посиланням на правовий висновок, що міститься у постанові Верховного Суду від 14 лютого 2024 року в справі №404/7153/20, вказує на те, що Акт про фактичне місце проживання складений посадовою особою, яка немає законодавчого права складати такий документ та за відсутності дозволу власника житла, а тому такий Акт не підтверджує обставини, які містяться у ньому. Крім цього згаданий документ не містить інформації щодо постійного місця проживання позивачки за вказаною адресою на момент відкриття спадщини.

Посилаючись на правовий висновок, що міститься у постанові Верховного Суду від 04 грудня 2023 року в справі №543/563/22, звертає увагу на те, що показання свідків, без інших доказів не можуть підтверджувати факту постійного проживання.

Вважає, що суд першої інстанції безпідставно взяв до уваги показання свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , оскільки вони не зазначили про постійність проживання позивача та її чоловіка ОСОБА_4 до смерті останнього.

Стверджує про те, що вищевказані свідки перебували із ОСОБА_2 в напружених відносинах.

Також звертає увагу на те, що ОСОБА_2 була попереджена про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань, тому суд безпідставно надав перевагу саме показанням свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які водночас різняться між собою, оскільки ОСОБА_5 зазначав, що був присутній на святкуванні дня народження померлого ОСОБА_4 взимку, в той час як, з слів ОСОБА_2 , останній завжди святкував день народження у травні.

Вважає, що суд першої інстанції безпідставно не застосував позовну давність, оскільки з моменту смерті ОСОБА_4 позивач знала, що порушуються її права, а тому саме з цього моменту почався відлік строку позовної давності.

Від представника позивача адвоката Черніцького І.Р. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Вважає, що суд першої інстанції правомірно взяв до уваги показання свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ..

Звертає увагу на те, що суд першої інстанції не взяв до уваги Акт про фактичне місце проживання, а тому безпідставними є посилання скаржника на висновки Верховного Суду, що містяться у постанові від 14 лютого 2024 року №404/7153/20.

Вказує на нерелевантність посилань скаржника на правову позицію, яка викладена у постанові Верховного Суду від 04 грудня 2023 року в справі №543/563/22, оскільки правовідносини у справах не є однаковими, так як у зазначеній справі сторона спору не перебувала у зареєстрованому шлюбу, відповідно встановлювались обставини на підтвердження наявності у сторін відносин, притаманних подружжю, а в справі що переглядається, факт подружніх стосунків доводити не потрібно.

Вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги про необхідність застосування строків позовної даності.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 та її представник адвокат Скиба В.М. підтримали вимоги апеляційної скарги, з мотивів викладених у ній.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник адвокат Черніцький І.Р. проти доводів апеляційної скарги заперечили, з мотивів викладених у відзиві.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів приходить до наступних висновків.

За ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено наступні обставини справи.

26 січня 1990 року ОСОБА_4 та ОСОБА_7 , зареєстрували шлюб.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер.

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 07 вересня 1993 року ОСОБА_4 належала 1/4 частка квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

29 серпня 2008 року ОСОБА_4 заповів ОСОБА_3 належну йому на праві власності частку вищезазначеної квартири.

Згідно із інформації, наданої державним нотаріусом Тернопільської районної державної нотаріальної контори, Бабяк Г.А. на день смерті був зареєстрований і проживав за адресою: АДРЕСА_2 . Спадкоємець за заповітом ОСОБА_3 із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори не звертався, за однією адресою із спадкодавцем зареєстрований не був (а.с. 9).

На час відкриття спадщини ОСОБА_1 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Допитаний в суді першої інстанції свідок ОСОБА_5 пояснив, що є сусідом сторін, а з родиною ОСОБА_8 познайомився у 2001 році, оскільки придбав половину будинку за адресою: АДРЕСА_2 . Зазначав, що позивач та відповідач ОСОБА_2 переїхали проживати у село у 2008 році та постійно там проживали до смерті ОСОБА_4 . Зазначав що позивач та її чоловік утримували свійську тварину та саме вона здійснювала за нею догляд. Також вони усі разом святкували День народження ОСОБА_4 ..

Допитана в суді першої інстанції свідок ОСОБА_6 пояснила, що є односельчанкою сторін, а з ОСОБА_4 була знайома давно та у 2005 році останній познайомив її зі своєю дружиною ОСОБА_1 .. Зазначала, що точну дату, коли позивач з дочкою переїхали проживати у село, свідок не пам`ятає, однак у 2010 році вони вже там проживали. Дату смерті ОСОБА_4 не запам`ятала. Вказала, що відвідувала позивача та її чоловіка, у них вдома та у будинку завжди були особисті речі позивачки.

Допитана в суді першої інстанції в якості свідка відповідач ОСОБА_2 показала, що на час смерті її батька ОСОБА_4 позивачка була зареєстрована та проживала за адресою: АДРЕСА_1 та не проживала разом з ОСОБА_4 .. За вказаною адресою позивач почала проживати з кінця 2014 року, бо ОСОБА_4 хворів та у них з позивачкою погіршились відносини. Зі свійських тварин вони тримали лише курей та догляд за ними здійснював її батько. Мати повернулась проживати у село лише у 2018 році. Не заперечувала, що з 2022 року між нею та матір`ю склались особисті неприязні відносини.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції вважав доведеною позивачем та неспростовану відповідачами обставину, що позивач, хоча і не була зареєстрована у будинку за адресою: АДРЕСА_2 , однак проживала у цьому будинку разом із чоловіком ОСОБА_4 за його життя та до самої його смерті.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції.

Відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає в повній мірі.

У статті 124 Конституції України визначено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Статтею 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до частини першої статті 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

Тлумачення статей 1268, 1269 ЦК України свідчить, що у разі, коли спадкоємець постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, то він вважається таким, що прийняв спадщину, якщо він не заявив про відмову від неї протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу.

Якщо факт постійного проживання документально не підтверджено, спадкоємець має право на звернення до суду з заявою про становлення такого факту (п.23 Постанови ВСУ №7 від 30.05.2008 року).

Відповідно до статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Частинами другою та шостою статті 29 ЦК України передбачено, що фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Згідно з пунктами 3.21, 3.22 глави 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї.

Зміст наведених норм закону свідчить про те, що під постійним місцем проживанням спадкоємця із спадкодавцем розуміється як факт безпосереднього проживання спадкоємця із спадкодавцем на момент його смерті, так і факт наявності у спадкоємця, на момент смерті спадкодавця, зареєстрованого у передбаченому законом порядку права на постійне проживання з останнім за однією адресою.

Частина третя статті 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не саму реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного.

Відсутність реєстрації місця проживання позивача за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною третьою статті 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем, та оцінені судом.

Аналогічні висновки зроблені Верховним Судом у постановах від 10 січня 2019 року в справі № 484/747/17, від 07 червня 2022 року у справі № 175/4514/20.

Так, судом першої інстанції слушно взято до уваги та вірно оцінено як докази показання свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які підтвердили обставину спільного проживання позивачки та її чоловіка ОСОБА_4 до самої його смерті в будинку за адресою: АДРЕСА_2 , та вказали, що за цією адресою знаходились особисті речі позивача, подружжя вели спільне господарство, тримали свійських тварин та разом святкували сімейні свята.

Колегія суддів вважає, що судом правильно звернуто увагу на те, що вказані свідки не є учасниками даного спору, не є родичами сторін та не є зацікавленими у вирішенні даного спору, а також попереджені про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань.

Стороною відповідача не було надано жодних доказів, які б давали підстави сумніватись в достовірності показань, наданих свідками ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

Разом з тим, колегія суддів вважає, що місцевий суд обґрунтовано відхилив показання, надані ОСОБА_2 в якості свідка щодо наявності між позивачкою та її чоловіком ОСОБА_4 неприязних відносин та щодо не проживання позивача за вищезгаданою адресою у період смерті спадкодавця, оскільки відповідачка є особою безпосередньо зацікавленою у вирішенні даного спору та перебуває в особистих неприязних відносинах з матір`ю - ОСОБА_1 ..

Відтак колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про доведеність обставини, що позивач, хоча і не була зареєстрована у будинку за адресою: АДРЕСА_2 , однак проживала у цьому будинку за життя спадкодавця ОСОБА_4 та до самої його смерті.

Крім того, судом апеляційної інстанції враховується те, що позивачка ОСОБА_1 хоча і не була зареєстрована у будинку за адресою: АДРЕСА_2 , однак є співвласником вказаного майна, яке було придбане ними, як подружжям за час шлюбу і з 2009 року даний будинок був їх постійним місцем проживання та ведення господарства, про що вказували сторони в своїх поясненнях в суді апеляційної інстанції та підтвердили допитані в суді першої інстанції свідки, а періодичну відсутність в ньому позивачка пояснювала своєю роботою в лікарні медсестрою, яка пов`язана з постійними чергуваннями, а також доглядом за її сином ОСОБА_3 після його повернення з АТО, який проживав за іншою адресою: АДРЕСА_1 . На даний час в будинку проживає лише позивачка ОСОБА_1 , відповідачка з сім`єю з даного будинку виїхали і проживають за іншою адресою.

Доводи апеляційної скарги про те, що Акт про фактичне місце проживання складений посадовою особою, яка немає законодавчого права складати такий документ, колегія суддів відхиляє, з огляду на те, що судом першої інстанції не було взято до уваги вказаний документ.

Посилання скаржника на правову позицію, яка викладена у постанові Верховного Суду від 04 грудня 2023 року в справі №543/563/22, колегія суддів вважає нерелевантним, оскільки правовідносини у справах не є однаковими, так як у зазначеній справі сторона спору не перебувала у зареєстрованому шлюбу, відповідно встановлювались обставини на підтвердження наявності у сторін відносин, притаманних подружжю, а в справі що переглядається, факт подружніх стосунків доведенню не потребує.

Доводи апеляційної скарги щодо необхідності застосування наслідків спливу строку позовної давності колегія суддів не приймає до уваги, з огляду на наступне.

За правилами, визначеними ст. 256 та ст. 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст. 261 ЦК України).

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05.09.2022 року у справі № 385/321/20, факт видачі спадкоємцю свідоцтва про право власності в порядку спадкування на спадкове майно, право на яке має інший спадкоємець, або видача свідоцтва особі, яка не має прав на спадщину, доводить порушення прав та інтересів особи і саме тому перебіг позовної давності необхідно пов`язувати із фактом видачі свідоцтва про право на спадщину другому із спадкоємців (чи особі, яка не є спадкоємцем).

Суд першої інстанції слушно звернув увагу на відсутність доказів того, що відповідач ОСОБА_2 , після спливу шестимісячного строку, протягом якого спадкоємець ОСОБА_3 мав подати заяву про прийняття спадщини, оформила спадкові права в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 на належну спадкодавцю частку квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Відтак колегія суддів погоджується із висновком місцевого суду про відсутність підстав для застосування позовної давності.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, порушень норм матеріального чи процесуального права судом не допущено. Підстави для скасування рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги відсутні.

Щодо судових витрат.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Ураховуючи, що за результатами апеляційного перегляду справи, результат вирішення справи залишився незмінним, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 листопада 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Повний текст постанови складено 31 березня 2025 року.

Головуючий: Гірський Б.О.

Судді: Хома М.В.

Храпак Н.М.