Справа № 141/828/24
Провадження №2/141/45/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2025 року с-ще Оратів

Оратівський районний суд Вінницької області в складі головуючого судді Климчука С.В.

при секретарі судового засідання Поліщук В.О.,

за участю:

представника позивача - адвоката Клапчука Ф.П. (в режимі відеоконференції),

представника відповідача та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - адвоката Загороднього В.С. (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу № 141/828/24 за позовом Дочірнього підприємства «Біріт-Надія» до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача, ОСОБА_2 , про визнання недійсним договору дарування, скасування державної реєстрації права власності,

У С Т А Н О В И В:

17.12.2024 до суду надійшла позовна заява Дочірнього підприємства «Біріт-Надія» до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача ОСОБА_2 , про визнання недійсним договору дарування, скасування державної реєстрації права власності.

Позов обґрунтовано тим, що позивач ДП «Біріт-Надія» є співвласником майнового паю колективного сільськогосподарського підприємства «Мир», реорганізованого в сільськогосподарський виробничий кооператив «Мир» с. Животівка Оратівського (на даний час - Вінницького) району Вінницької області, частка позивача становить 130497,67 грн або 18,4%.

До інших співвласників майнового паю КСП «Мир», реорганізованого в СВК «Мир» с. Животівка Оратівського району Вінницької області належить ОСОБА_2 .

Протоколом засідання комісії з врегулювання майнових відносин реформованого КСП «Мир», реорганізованого в СВК «Мир» с. Животівка Оратівського району Вінницької області від 12.09.2023 вирішено виділити ОСОБА_2 за структурою пайового фонду майно, а саме нежитлову будівлю (майстерню тракторного парку) 1990 року та надати це майно у власність ОСОБА_2 не пізніше як через 5 днів за актом прийому-передачі передати майно. Також визнано таким, що ОСОБА_2 скористався своїм правом на отримання розпайованого майна на суму 142607,67 грн.

12.09.2023 між членами зазначеної комісії та ОСОБА_2 було підписано акт прийому-передачі майна вказаної нежитлової будівлі та 12.09.2023 Оратівською селищною радою було видано ОСОБА_2 свідоцтво про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат) серії ВІ №005793.

29.09.2023 на замовлення ОСОБА_2 було виготовлено технічний паспорт на виробничу будівлю, що розташована за адресою АДРЕСА_1 .

В подальшому, 09.11.2023 було зареєстровано право власності за ОСОБА_2 на дану виробничу будівлю.

Однак, 04.12.2024 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір дарування, відповідно до умов якого ОСОБА_2 подарував, а ОСОБА_1 прийняв в дарунок виробничий будинок, розташований за адресою АДРЕСА_2 .

Позивач зазначає, що під час виділення і передачі ОСОБА_2 частки у пайовому фонді майна КСП «Мир», реорганізованого в СВК «Мир», відповідне рішення про передачу майна ОСОБА_2 загальними зборами співвласників КСП «Мир», реорганізованого в СВК «Мир», не приймалося, а комісія з врегулювання майнових відносин не має повноважень на прийняття рішень щодо виділення майна співвласникам КПС «Мир», реорганізованого в СВК «Мир».

Оскільки у зв`язку з відсутністю відповідного рішення загальних зборів співвласників КСП «Мир», реорганізованого в СВК «Мир», право власності на майно не може вважатись набутим у встановленому законом порядку, тобто воно фактично не виникло, позивач вважає, що протокол комісії з реорганізації не є волевиявленням співвласників майна КСП «Мир», реорганізованого в СВК «Мир» на передачу майна ОСОБА_2 та фактичне виділення і передача такого майна (нежитлової будівлі) ОСОБА_2 не відбулося.

Отже, рішення про виділення в натурі належної відповідачу ОСОБА_2 частки у пайовому фонді майна КСП «Мир», реорганізованого в СВК «Мир», прийнято неповажним органом - комісією з урегулювання майнових відносин, а не загальними зборами співвласників майнових паїв та подальша реєстрація права власності ОСОБА_2 на це майно і його відчуження на користь відповідача порушує майнові права позивача як співвласника майна.

Оскільки ОСОБА_2 не набув права власності на виробничу будівлю (виробничий будинок) та відповідне рішення не приймалося загальними зборами співвласників КСП «Мир», реорганізованого в СВК «Мир», позивач вважає, що подальше відчуження вказаної будівлі від імені ОСОБА_2 на користь відповідача є незаконним.

За вказаних обставин, позивач просить суд визнати недійсним договір дарування, що був укладений 04.12.2024 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Вінницького районного нотаріального округу Кравченко О.В. за № 2141, предметом якого є виробничий будинок за адресою: АДРЕСА_2 , та скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на вказану виробничу будівлю.

Ухвалою суду від 23.12.2024 відкрито провадження у справі №141/828/24 та призначено підготовче судове засідання на 21.01.2025, до участі у справі залучено у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача ОСОБА_2 , зобов`язано позивача надати суду відомості про власників пайового фонду КСП «Мир», реорганізованого в СВК «Мир», а також відомості щодо розміру їх часток у пайовому фонді КСП «Мир», реорганізованого в СВК «Мир».

13.01.2025 до суду через систему «Електронний суд» від представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Загороднього В.С. надійшов відзив на позовну заяву від 10.01.2025, згідно якого адвокат Загородній В.С. просить суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

В обґрунтування відзиву від 10.01.2025 зазначено, що підставами недійсності правочину є недотримання в момент укладення договору стороною (сторонами) таких вимог: волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Договір є недійсним, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин): у разі недотримання вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору; укладення договору дарування від імені неповнолітнього без згоди органу опіки та піклування. Також договір є недійсним у разі: недотримання письмової форми; вчинення під впливом помилки (неправильне сприйняття особою фактичних обставин договору, що вплинуло на її волевиявлення); обману; насильства; якщо його вчинено під впливом тяжкої обставини; фіктивний.

Як убачається із позову, позивачем не наведеної жодної із перелічених вище підстав, які можуть бути обставиною для визнання договору дарування недійсним, позов фактично ґрунтується на припущеннях позивача, що свідчить про безпідставність та необгрунтованість заявлених позовних вимог.

Адвокат Загородній В.С. зазначає, що протоколом засідання комісії з врегулювання відносин реформованого КСП «Мир», реорганізованого в СВК «Мир», від 12.09.2023 прийнято рішення про виділення ОСОБА_2 за структурою пайового фонду нежитлову будівлю (майстерня тракторного парку) 1990 року. В подальшому, згідно рішення співвласників майна від 12.09.2023 було укладено акт приймання-передачі майна пайового фонду КСП «Мир», реорганізованого в СВК «Мир», та 09.11.2023 на підставі свідоцтва про право власності на майновий пай члена колективного підприємства (майновий сертифікат), акту прийому-передачі та витягу з ЄДЕССБ державним реєстратором Козаком Р.В. було прийнято рішення про державну реєстрацію права власності на виробничий будинок загальною площею 835,8 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 .

Таким чином, ОСОБА_2 09.11.2023 набув право власності на виробничий будинок загальною площею 835,8 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та станом на 04.12.2024 (дата укладення договору дарування) був наділений правом вільно розпоряджатись своїм майном.

Отже, твердження позивача про те, що спірне майно не було у власності ОСОБА_2 , та що він не мав права розпоряджатись даним майном на власний розсуд спростовується матеріалами справи, що додатково свідчить про безпідставність заявлених позовних вимог.

За вказаних обставин, враховуючи той факт, що позивачем належними засобами доказування не доведено наявність умов для задоволення позовних вимог, адвокат Загородній В.С. просить відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Також 15.01.2025 до суду через систему «Електронний суд» від представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача, ОСОБА_2 адвоката Загороднього В.С. надійшла заява від 15.01.2025, згідно якої адвокат Загородній В.С. просить суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

В обґрунтування заяви від 15.01.2025 адвокат Загородній В.С. зазначив, що ОСОБА_2 09.11.2023 набув право власності на виробничий будинок загальною площею 835,8 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_1 , а тому станом на 04.12.2024 (дата укладення договору дарування) був наділений правом вільно розпоряджатись своїм майном.

Оскільки позивачем належними засобами доказування не доведено наявність умов для задоволення позовних вимог, адвокат Загородній В.С. просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

16.01.2025 до суду через систему «Електронний суд» від представника позивача адвоката Клапчука Ф.П. на виконання вимог ухвали суду від 23.12.2024 надійшло клопотання від 16.01.2025 про долучення доказів, а саме копії книги реєстрації свідоцтв про право власності на майновий пай, що видаються Оратівською районною державною адміністрацією Вінницької області по КСГП Животівської сільської Ради народних депутатів.

У підготовчому судовому засіданні, призначеному на 21.01.2025, було оголошено перерву до 11.02.2025, у зв`язку із задоволенням клопотання представника позивача адвоката Клапчука Ф.П. від 21.01.2025 про відкладення розгляду справи.

Ухвалою суду від 11.02.2025 закрито підготовче провадження у справі № 141/828/24 та призначено справу до судового розгляду по суті на 04.03.2025. В судове засідання викликано сторін та їх представників.

Судове засідання, призначене на 04.03.2025, було відкладено на 20.03.2025, у зв`язку із задоволенням клопотання представника відповідача та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача, адвоката Загороднього В.С. від 04.03.2025 про відкладення розгляду справи на іншу дату.

В судовому засіданні 20.03.2025 представник позивача адвокат Клапчук Ф.П. позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити позов у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві.

Представник відповідача та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача, адвокат Загородній В.С. позовні вимоги не визнав, просив суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву від 10.01.2025 та у поясненні третьої особи від 15.01.2025. Додатково адвокат Загородній В.С. зазначив, що у позивача відсутнє порушене право, оскільки станом на момент прийняття рішення від 12.09.2023 про передачу майна в натурі ОСОБА_2 ДП «Біріт-Надія» не було членом КСП «Мир», реорганізованого в СВК «Мир», а також обраний позивачем спосіб захисту не відновить його порушене права, та, окрім того, зазначив, що вчинення дій, а саме укладання договору дарування третьою особою ОСОБА_2 вчинялось правомірно, підстав для визнання даного договору незаконним та для скасування державної реєстрації також не вбачається.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши матеріали справи № 141/828/24, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

03.02.2001 загальними зборами СВК «Мир» було затверджено положення про паювання і виділення майна при реструктуризації сільськогосподарського виробничого кооперативу «Мир» с. Животівка Оратівського району Вінницької області (далі по тексту - положення).

Як убачається зі змісту положення, воно розроблено у відповідності до законів України «Про власність», «Про колективне сільськогосподарське підприємство» та статуту КСП. Положення є внутрішньогосподарським правовим документом, що регулює майнові відносини у підприємстві. Положення визначає механізм розрахунку, закріплення і використання пайового фонду майна КСП, порядок визначення майнового паю при реструктуризації господарства. Визначення розміру пайового фонду майна та його розподіл здійснює комісія з реструктуризації, яка створюється загальними зборами КСП. Проведення паювання майна починається з прийняття відповідного рішення загальними зборами. Вони затверджують це положення, вносять в нього зміни. Кожен член КСП має право перевіряти дані про розмір і зміну належного йому паю та нарахованих дивідендів (п. 1.1.- п.1.5. розділу 1 положення).

Комісія із реструктуризації діє у відповідності цього положення, підпорядковується і підзвітна загальним зборам. Комісія забезпечує підготовку документів, що регулюють майнові відносини, у відповідності до чинного законодавства та статуту господарства. Основні повноваження комісії визначаються «Положенням про комісію з реструктуризацію». Своє засідання комісія проводить у відповідності до плану, звітує на зборах, припиняє свою діяльність за рішенням зборів. Засідання комісії оформлюється протоколом, яки підписує голова комісії і один із членів комісія, якому доручено вести протокол. (п. 2.1., п. 2.4., п. 2.5. розділу 2 положення).

Згідно п. 2.7 розділу 2 положення, комісія з реструктуризації:

-складає список осіб, що мають право на майновий пай;

-оприлюднює даний список;

-встановлює термін подачі заяв щодо занесення до списку осіб, які претендують на майновий пай, але не були включені до списку;

-розглядає заяви осіб, яких не було занесено до списку осіб, які орендують на майновий пай, але не буди включені до списку;

-формує остаточний список осіб, що мають право на майновий пай;

-здійснює розрахунок пайового фонду і складає акт розрахунку пайового фонду;

-складає переліки майна;

-розробляє план розподілу і структури пайового фонду;

-встановлює порядок виділення майна в натурі за рахунок майнових паїв членам СВК, що виходять з його складу;

-на основі заяв про їх вихід формує відповідні групи пайовиків.

Список осіб, які мають право на майновий пай, складається комісією з реструктуризації на дату прийняття загальними зборами рішення про паювання майна на 01.01.1992. У список осіб, які мають право на майновий пай, включаються:

-члени СВК, які в ньому працюють;

-пенсіонери за віком та інвалідністю, членство яких не припинено;

-особи, які призвані для проходження строкової військової та альтернативної служби;

-жінки, які знаходяться у відпустці у зв`язку з вагітністю та пологами;

-особи, які знаходяться у відпустці по догляду за дитиною;

-особи, які втратили працездатності внаслідок каліцтва, пов`язаного із виконанням трудових обов`язків в цьому підприємстві;

-тимчасової непрацездатності;

-спадкоємці померлих осіб, які мали право на майновий пай.

У разі, якщо член СВК припинив своє членство після прийняття рішення про паювання майна, але до складання списку осіб, він, або його спадкоємці включаються до списку осіб, як мають на майновий пай(п. 3.1., п. 3.2. розділу 3 положення).

При розрахунку розмірів індивідуальних майнових паїв враховується стаж і оплата праці за період з 1950 по 1999 рік включно. Організація розрахунку розмірів індивідуальних майнових паїв покладається на комісію з реструктуризації. Загальна сума нарахованої грошової і натуральної оплати праці кожної особи визначається за період її роботи в підприємстві, що підтверджується відповідними документами. На підтвердження результатів паювання господарство видає кожному члену СВК майновий сертифікат із зазначенням дати проведеного паювання, розміру індивідуального майнового паю в грошовому виразі і частки у майні господарства у відсотках (п. 6.1.-п. 6.4. розділу 6 положення).

Комісія розробляє план розподілу і структури пайового фонду, який затверджується загальними зборами. В плані визначається структура майна пайового фонду, згідно якої майно виділяється в натурі. До плану розподілу та структури пайового фонду складаються такі переліки майна:

-майно, що персоніфікується між членами СВК, які не є засновниками нового підприємства;

-майно засновників нового підприємства;

-майно резервної частини пайового фонду (майно, що тимчасово не розподіляється між членами СВК);

-майно на суму майнових паїв померлих осіб, які не передано спадкоємцям.

В перелік майна, що персоніфікується між членами господарства, включається майно, яке буде виділено членам СВК, що виходять із господарства (п. 8.1.- п. 8.3. розділу 8 положення).

Згідно п. 9.3. розділу 9 положення, процедура виділення майна в натурі встановлюється в залежності від кількості людей, які виходять зі складу СВК.

Так, відповідно до п. 9.3.1. розділу 9 положення, виділення майна за умови виходу однієї або декількох осіб (без створення господарського товариства):

-термін видачі майнових паїв в натурі не може перевищувати 12 місяців з дня подання членом заяви про вихід із СВК і отримання майнового паю;

-комісія складає перелік майна, яке виділяється на майновий пай відповідно структури пайового фонду з відхиленням не більше 2% за кожною групою активів;

-розмір пайового фонду та вартість паю уточнюється на момент подачі заяви.

-Як убачається зі змісту п. 1.1. положення про комісію з врегулювання майнових відносин, затвердженого рішенням загальних зборів № 1 від 03.02.2001, комісія майнових відносин - комісія, яка створюється для організації і здійснення процесу уточнення пайового фонду і виділення майнових паїв в натурі.

Комісія з врегулювання майнових відносин створюється наказом керівника підприємства - правонаступника КСП. Положення комісії визначається цим положенням про комісію з врегулювання майнових відносин, яка затверджується наказом керівника підприємства. Рішення комісії вважається прийнятим, якщо за нього проголосувало не менше 2/3 членів комісії. Засідання комісії оформлюється протоколом. Кожен член комісії, який не згоден з її рішенням, має право викласти в письмовій формі свої заперечення ( п.1.2, п. 1.3, п. 1,7, п. 1.8.розділу 1 положення про комісію з врегулювання майнових відносин, затвердженого рішенням загальних зборів № 1 від 03.02.2001).

До складу комісії включається 11 чоловік. У разі вибуття чи смерті члена комісії, неможливості ним виконання своїх обов`язків через хворобу призначається новий член комісії (п. 2.1, п. 2.2. розділу 2 положення про комісію з врегулювання майнових відносин, затвердженого рішенням загальних зборів № 1 від 03.02.2001).

Згідно п. 3.4. розділу 3 положення про комісію з врегулювання майнових відносин, затвердженого рішенням загальних зборів № 1 від 03.02.2001, комісія проводить заходи щодо виділення майна в натурі, для чого:

-розробляє проекти договорів про спільне володіння, користування і розпорядження майном;

-складає переліки майна для виділення кожній групі пайовиків чи індивідуальному пайовику;

-розробляє проекти договорів про передачу майна.

Згідно відповіді № 1168005 від 04.03.2025 з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань убачається, що державна реєстрація юридичної особи СВК «Мир» припинена 06.07.2007, у зв`язку з визнання її банкрутом, номер запису 3000195.

Відповідно до відомостей поданої позивачем книги реєстрації свідоцтво про право власності на майновий пай, що видаються Оратівською районною державною адміністрацією Вінницької області по колективному сільськогосподарському підприємству кооперативу, товариству) Животівськоої сільської Ради народних депутатів, до складу членів КСП входило 699 осіб.

Так, як убачається зі свідоцтва про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат) серії ВІ ХV № 005794, виданого 16.10.2023 Оратівською селищною радою, Дочірнє підприємство «Біріт-Надія» має право на майновий пай у пайовому фонді майна колективного сільськогосподарського підприємства «Мир», реорганізованого в СВК «Мир» с. Животівка, відповідно до списку осіб, які мають право на майновий пай, затвердженого зборами співвласників 03 лютого 2001 року. Загальна вартість майна пайового фонду підприємства на 1 січня 2001 року становить 709498 гривень, частка Дочірнього підприємства «Біріт-Надія» визначена в розмірі 130497,67 гривень, або 18,4 відсотків.

Також згідно свідоцтва про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат) серії ВІ ХV № 005793, виданого 12.09.2023 Оратівською селищною радою, ОСОБА_2 має право на пайовий фонд майна колективного сільськогосподарського підприємства «Мир», реорганізованого в СВК «Мир» с. Животівка, відповідно до списку осіб, які мають право на майновий пай, затвердженого зборами співвласників 03 лютого 2001 року. Загальна вартість майна пайового фонду підприємства на 1 січня 2001 року становить 709498 гривень, частка ОСОБА_2 визначена в розмірі 142607,67 гривень, або 20,647 відсотків.

При цьому, на свідоцтві зазначено, що видано та передано майно ОСОБА_2 в рахунок майнового сертифікату ВІ № 005793 від 12.09.2023 відповідно до акту приймання-передачі від 12.09.2023 на загальну суму 142310,00 грн (сто сорок дві тисячі триста десять гривень 00 копійок).

Протоколом засідання комісії з врегулювання майнових відносин реформованого КСП «Мир», реорганізованого в СВК «Мир» с. Животівка Оратівського району Вінницької області, від 12 вересня 2023 року було розглянуто заяву ОСОБА_2 , який є власником майнового паю на суму 142607,57 грн про виділення індивідуально визначених об`єктів зі складу майна реорганізованого підприємства та передачі даного майна у його власність, зокрема, вирішено:

1)Виділити ОСОБА_2 за структурою пайового фонду наступне майно - нежитлову будівлю (майстерня тракторного парку) 1990 року та надати це майно у власність ОСОБА_2 .

2)Не пізніш як через п`ять днів за актом прийому-передачі передати майно ОСОБА_2 .

3)Визнати таким, що ОСОБА_2 скористався своїм правом на отримання розпайованого майна на суму 142607,67 грн.

4)Надати копію рішення зацікавленим сторонам та роз`яснити про право його оскарження.

Як убачається зі змісту акту приймання-передачі пайового фонду КСП «Мир», реорганізованого в СВК «Мир» с. Животівка, згідно рішення зборів співвласників майна від 12 вересня 2023 року комісія з організації вирішення майнових питань, що виникають в процесі реформування аграрного сектору економіки (далі - комісія) в особі голови комісії - ОСОБА_3 та членів комісії ОСОБА_4 та ОСОБА_5 передала, а ОСОБА_2 прийняв у власність майно в натурі, а саме нежитлову будівлю (майстерню тракторного парку), рік введення в експлуатацію 1190, вартість - 142310,00 грн. Загальна вартість на майновий пай - 142310,00 грн.

29.09.2023 ТОВ «Приват-БТІ Плюс» було виготовлено на ім`я ОСОБА_2 технічний паспорт на виробничу будівлю, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 .

Рішенням виконавчого комітету Оратівської селищної ради № 236 від 26.10.2023 «Про присвоєння поштової адреси об`єкту нерухомого майна у с. Животівка» вирішено присвоїти нежитловій будівлі, яка відповідно до протоколу засідання комісії з врегулювання майнових відносин реформованого КСП «Мир», реорганізованого в СВК «Мир» с. Животівка Оратівського району Вінницької області, від 12 вересня 2023 року виділена гр. ОСОБА_2 з метою впорядкування адресного господарства у с. Животівка поштову адресу АДРЕСА_1 .

Згідно витягу з Реєстру будівельної діяльності щодо інформації про технічні інвентаризації Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва реєстраційний номер ТІ01:2333-0313-8998-8117, виробничий будинок з господарськими (допоміжними) будівлями та спорудами розташований за адресою АДРЕСА_3 , замовником технічної інвентаризації є ОСОБА_2 .

Як убачається з витягу з Державного реєстру речових прав № 354179670 від 13.11.2023, 09.11.2023 державним реєстратором Липовецької міської ради Вінницького району Вінницької області Козак Русланом Вікторовичем зареєстровано право власності за ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , на закінчений будівництвом об`єкт - виробничий будинок загальною площею 835,8 кв.м. (опис: А - майстерня, п/А - підвал, п1/А - підвал), що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до договору дарування виробничого будинку з господарськими будівлями від 04.12.2024, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького районного нотаріального округу Кравченко О.В. та зареєстрованого в реєстрі за 2141, ОСОБА_2 подарував, а ОСОБА_1 прийняв в дарунок належний ОСОБА_2 на праві власності виробничий будинок з господарськими будівлями та спорудами за номером АДРЕСА_1 . За вказаною адресою розташована нежитлова будівля виробничого будинку, загальною площею 835,80 кв.м., до якого належать: А - майстерня, п/А - підвал, п1/А - підвал. Відповідно до ст. 182 ЦК України право власності на виробничий будинок підлягає державній реєстрації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Оскільки ОСОБА_2 не набув права власності на виробничу будівлю (виробничий будинок) та відповідне рішення не приймалося загальними зборами співвласників КСП «Мир», реорганізованого в СВК «Мир», позивач вважає, що подальше відчуження вказаної будівлі від імені ОСОБА_2 на користь відповідача є незаконним, а тому просить суд визнати недійсним укладений договір дарування від 04.12.2024 та скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на спірну виробничу будівлю.

Визначаючись щодо встановлених обставин та спірних правовідносин, суд керується наступним.

Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 321 Цивільного кодексу України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 41 Конституції України закріплено також, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Згідно ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.

У відповідності з ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 вказаної Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнова проти України»).

Стаття 1 Протоколу №1 до Європейської конвенції про захист прав і основних свобод людини гарантує право на вільне володіння своїм майном: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права».

Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності є набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами.

Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину.

Стаття 203 ЦК України містить загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. . Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Частиною 1 статті 204 ЦК України встановлено презумпцію дійсності правочину та визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч.3 ст. 215 ЦК України).

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування (ч. 1 ст. 216 ЦК України)

Також питання щодо виділення в натурі частки в майні колективного сільськогосподарського підприємства врегульовано, зокрема Законом України від 14 лютого 1992 року «Про колективне сільськогосподарське підприємство», Указом Президента України від 29 січня 2001 року № 62/2009 «Про заходи щодо забезпечення захисту майнових прав селян у процесі реформування аграрного сектора економіки», постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2001 року № 177 «Про врегулювання питань щодо забезпечення захисту майнових прав селян у процесі реформування аграрного сектору економіки», Порядком розподілу та використання майна реорганізованих колективних сільськогосподарських підприємств, затвердженим наказом Міністерства аграрної політики України від 14 березня 2001 року № 62 (далі - Порядок), який втратив чинність 24 травня 2013 року на підставі наказу Міністерства аграрної політики та продовольства від 11 квітня 2013 року № 253, та Рекомендаціями щодо порядку здійснення права спільної часткової власності власниками майнових паїв колишніх колективних сільськогосподарських підприємств, затвердженими наказом Міністерства аграрної політики України від 20 травня 2008 року № 315 (далі - Рекомендації).

Пунктом 9 Порядку передбачалося, що виділення із складу пайового фонду майна у натурі окремим власникам чи групам власників за їх бажанням у процесі вирішення майнових питань здійснюється підприємством-правонаступником (користувачем) на підставі рішення зборів співвласників.

Згідно з пунктом 12 Порядку збори співвласників після розгляду пропозицій комісії щодо визначення розмірів майнових паїв затверджують результати розподілу майна пайового фонду та переліки майна, яке виділяється у натурі групам співвласників. Після затвердження зборами співвласників переліків майна для виділення вищезазначеним групам співвласників комісія: визначає місцезнаходження майна і юридичну особу - користувача майна, яке виділено кожній із груп співвласників і до якого перейшли зобов`язання з виділення майнових паїв у натурі співвласникам; передає не пізніше 10 днів з дня затвердження зборами співвласників підприємствам-правонаступникам (користувачам майна) уточнені списки груп співвласників та переліки майна, призначеного для виділення кожній із груп, а копії цих документів - сільській раді.

У разі невиконання рішень зборів співвласників щодо виділення підприємством-правонаступником (користувачем) майна у натурі власнику майнового паю, подальший захист прав власника майнового паю вирішується в судовому порядку (пункт 13 Порядку).

Порядком (пункти 15, 16) також передбачалося, що виділення майнових паїв у натурі окремим особам, які виявили бажання отримати свої майнові паї в індивідуальну власність, проводилося підприємством-користувачем майна із переліку майна, виділеного на ці цілі. При виділенні майна в натурі конкретному власнику підприємство-правонаступник (користувач) одночасно з підписанням акта приймання-передавання майна мало зробити відмітку про виділення майна в натурі у свідоцтві про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства, що засвідчувалося підписом керівника підприємства та печаткою. Вказане свідоцтво з відміткою про виділення майна в натурі індивідуально, акт приймання-передавання майна могло бути підставою для оформлення права власності на виділене майно у встановленому порядку.

Постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2001 року № 177 було затверджене Типове положення про комісію з вирішення майнових питань, що виникають у процесі реформування аграрного сектора економіки (далі - Типове положення).

У пункті 3 Типового положення зазначено, що основним завданням комісії є уточнення складу і вартості пайових фондів майна членів підприємства, зокрема реорганізованих, де не завершено процес паювання майна і не здійснено належного оформлення та реалізації цих прав відповідно до законодавства.

Пунктами 4, 5 Типового положення визначені права комісії, які зводяться до проведення розрахунків щодо пайового майна, визначення структури пайового фонду тощо.

Комісія вносить пропозиції щодо виділення групі осіб (окремим особам), які є власниками паїв, індивідуально визначених об`єктів із складу майна реорганізованого підприємства та передачі їх у спільну власність (підпункт 10 пункту 4 Типового положення).

Згідно з пунктом 10 Порядку з метою реалізації права власності громадян на майнові паї комісія, зокрема: визначає користувачів пайового фонду майна реорганізованого підприємства, до яких перейшли зобов`язання з виділення майнових паїв співвласника; готує для розгляду на загальних зборах переліки майна для виділення у натурі окремо для кожної з груп співвласників, які виявили бажання отримати свої майнові паї у натурі у спільну часткову власність єдиним комплексом; для виділення майнових паїв особам, які виявили бажання отримати свої паї в індивідуальну власність, та для виділення не витребуваних паїв особам, які з різних причин не прийняли жодного з рішень щодо розпорядження належними їм майновими паями.

Порядок виділення частки майна також визначено пунктами 4.1, 4.2, 4.3 Рекомендацій, згідно з якими, зокрема: співвласник, який виявив бажання отримати в натурі належну йому частку майна подає уповноваженій особі, а у разі її відсутності - зборам співвласників відповідну заяву; частка з майна, що перебуває у спільній частковій власності, виділяється її співвласнику в натурі; для виділення спільної частки в натурі співвласник може об`єднати свою частку з частками інших співвласників, які виявили бажання отримати їх у натурі; якщо виділення в натурі частки з майна, що перебуває у спільній часткові власності, є неможливе (неподільна річ), співвласник, який виявив бажання отримати її в натурі, має право на одержання від інших співвласників матеріальної, в тому числі грошової компенсації вартості його частки.

Таким чином, співвласники розпайованого майна колективного сільськогосподарського підприємства мають право отримати свій майновий пай лише у вигляді та розмірі, визначеному рішенням зборів співвласників паїв або в порядку виділу своєї частки із спільного майна шляхом пред`явлення позову до всіх інших співвласників на підставі положень ЦК України та інших норм законодавства, які регулюють відносини між учасниками спільної часткової власності.

Разом з тим, згідно із ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному судочинстві, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ст. 13 ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначає порушене, невизнане чи оспорюване право або охоронюваний законом інтерес, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

При цьому, відсутність (недоведеність) порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин (постанова Верховного Суду від 29 червня 2021 року в справі № 916/2040/20).

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною другою статті 16 ЦК України.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним (постанова Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17).

Застосування будь-яких засобів правового захисту матиме сенс лише за умови, що обрані суб`єктом порушеного права способи захисту відповідають вимогам закону та є ефективними.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем.

Зазначені за змістом висновки викладено у постанові ВС від 26.07.2023 по справі № 760/23205/17 (провадження № 61-3557св23).

Так, досліджуючи наявні у справі № 141/828/24 докази, суд доходить висновку, що оспорюваний договір дарування від 04.12.2024 жодним чином не порушує права та інтереси ДП «Біріт-Надія», а тому у останнього відсутні підстави для звернення до суду з відповідним позовом.

Поряд з цим, судом установлено, що згідно свідоцтва про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат) серії ВІ ХV № 005794, виданого 16.10.2023 Оратівською селищною радою, позивач набув права на майновий пай майнового фонду колективного сільськогосподарського підприємства «Мир», реорганізованого в СВК «Мир» с. Животівка, лише 16.10.2023, тобто вже після того, коли відбулось виділення майна в натурі третій особі ОСОБА_2 (12.09.2023).

Також суд зауважує, що виділення майна в натурі в порядку виділу своєї частки із спільного майна стосується прав та інтересів усіх співвласники розпайованого майна колективного сільськогосподарського підприємства «Мир», реорганізованого в СВК «Мир» с. Животівка, а тому відповідний позов у випадку порушення їх прав має пред`являтись усіма співвласниками згідно положень ЦК України та інших норм законодавства, які регулюють відносини між учасниками спільної часткової власності.

Натомість, матеріали справи № 141/828/24 не містять жодних належних та допустимих доказів того, що позивача було уповноважено на звернення до суду із даним позовом згідно відповідного рішення зборів співвласників паїв майнового фонду колективного сільськогосподарського підприємства «Мир», реорганізованого в СВК «Мир» с. Животівка.

Також суд зазначає, що позивачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів підтвердження відомостей про дійсний склад усіх співвласників розпайованого майна колективного сільськогосподарського підприємства «Мир», реорганізованого в СВК «Мир» с. Животівка, як станом на момент виділення майна в натурі третій особі ОСОБА_2 , так і станом на час розгляду даної справи в суді, а також доказів того, що виділення майна в натурі третій особі, яке відбулось 12.09.2023, порушує права та інтереси інших співвласників розпайованого майна колективного сільськогосподарського підприємства «Мир», реорганізованого в СВК «Мир» с. Животівка.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторін, суд не може збирати докази за власною ініціативою.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Також суд зазначає, що особа, якій належить порушене право, може скористатись не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини або договором.

З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права та інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності (відсутності) цивільних прав в інших осіб.

Реалізації права на позов передує порушення, невизнання чи оспорювання права.

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).

Суд зауважує, що вимоги про визнання недійсним договору дарування, скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно мають бути заявлені особою, права якої порушено, за умови доведеності факту порушення прав цієї особи.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21)).

Таким чином, з огляду на установлені судом фактичні обставини справи № 141/828/24, майнові інтереси та зацікавленість ДП «Біріт-Надія», суд доходить висновку про відмову у задоволенні позову через відсутність порушених відповідачем приватних прав та інтересів позивача оспорюваним договором дарування від 04.12.2024.

Також, оскільки відсутність порушеного права позивача є самостійною підставою для відмови у позові, суд не вбачає правових підстав для надання оцінки та дослідження обставин, викладених позивачем у поданому суду позові, щодо виділення частини майна в натурі третій особі ОСОБА_2 , яке відбулось 12.09.2023, із пайового фонду майна колективного сільськогосподарського підприємства «Мир», реорганізованого в СВК «Мир» с. Животівка.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа "Серявін проти України", § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд враховує наступне.

Згідно з частин 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З урахуванням положень статті 141 ЦПК України, оскільки в задоволенні позову судом відмовлено, судові витрати, пов`язані з розглядом справи № 141/828/24 суд покладає на рахунок позивача.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;

3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи (ч. 1 ст. 134 ЦПК України).

Відповідно до положень ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. . У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Витрати фізичних осіб, пов`язані з оплатою професійної правничої допомоги при розгляді судом справ про оголошення померлою фізичної особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати фізичну особу загиблою від певного нещасного випадку, або інших обставин внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру, несуть юридичні особи, на території яких мав місце нещасний випадок внаслідок таких надзвичайних ситуацій.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 ст. 139 ЦПК України).

Згідно ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Пунктом 9 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п. 6 ч. 1 ст. 1 заданого Закону).

У ст. 19 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" визначено види адвокатської діяльності, які відповідають вказаному вище.

За змістом частини 1 статті 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Положеннями ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» передбачено, що договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

За приписами ч. 3 ст. 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який, в свою чергу, врегульовано Главою 63 Цивільного кодексу України. Зокрема, статтею 903 ЦК України визначено, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Глава 52 ЦК України визначає загальні поняття та принципи будь-якого цивільного договору, включаючи договір про надання послуг.

Стаття 632 ЦК України регулює поняття ціни договору. За приписами вказаної статті ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.

Згідно зі ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суд виходить зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта. Однак, за наявності заперечень учасника справи, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені, з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

При визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд виходить з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAlliance Limited» проти України» (п. 268), від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (п. 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Подібні висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних із оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) та додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19).

Отже, підсумовуючи викладене, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Так, 26.03.2025 до суду через систему «Електронний суд» надійшла заява представника відповідача адвоката Загороднього В.С. від 25.03.2025 про розподіл/відшкодування/компенсацію судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи, у якій адвокат Загородній В.С. просить суд стягнути з ДП «Біріт-Надія» судові витрати на загальну суму 40000,00 грн, понесені відповідачем у зв`язку з розглядом даної справи.

На підтвердження понесених витрат представником відповідача адвокатом Загороднім В.С. було надано договір про надання правничої (правової) допомоги від 18.04.2023; додаткову угоду до договору про надання правничої (правової) допомоги від 23.12.2024; акт наданої правничої допомоги згідно договору від 18.04.2023, складений та підписаний сторонами 25.03.2025; розрахунок загальної суми судових витрат, які відповідач поніс, у зв`язку з розглядом справи № 141/828/24, яка складає 40000,00 грн; виписку про рух коштів по рахунку фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 від 25.03.2025, з якого убачається, що 07.01.2025 ОСОБА_1 було здійснено оплату згідно рахунку 01/25 від 07.01.2025 за виконані роботи у розмірі 20000,00 грн.

При цьому, судом установлено, що згідно поданого до суду через систему «Електронний суд» відзиву на позовну заяву від 10.01.2025 представником відповідача ОСОБА_1 адвокатом Загороднім В.С. було зазначено, що відповідач очікує понести витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 30 000,00 грн.

Згідно ч. 4 ст. 141 ЦПК України, якщо сума судових витрат, заявлена до відшкодування, істотно перевищує суму, заявлену в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат в частині такого перевищення, крім випадків, якщо сторона доведе, що не могла передбачити такі витрати на час подання попереднього (орієнтовного) розрахунку.

Натомість, у поданій до суду 26.03.2025 заяві про розподіл/відшкодування/компенсацію судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи № 141/828/24, представником відповідача адвокатом Загороднім В.С. жодним чином не обгрунтовано та не доведено перевищення суми витрат відповідача на професійну правничу допомогу на суму більше 10 000,00 грн від попередньо завленої у відзиві на позов.

Таким чином, з урахуванням фактичних обставин справи № 141/828/24, враховуючи обсяг виконаної роботи адвокатом та зазначений у відзиві попередній (орієнтовний) розмір витрат, яку відповідач очікує понести, у зв`язку з розглядом справи, суд доходить висновку, що стягненню з позивача на користь відповідача підлягають витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 30000,00 грн, розмір яких буде достатнім, співмірним і справедливим у даному випадку.

Окрім того, 26.03.2025 до суду через систему «Електронний суд» надійшла заява представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача, адвоката Загороднього В.С. від 25.03.2025 про розподіл/ відшкодування/компенсацію судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи, у якій він просить стягнути з ДП «Біріт-Надія» судові витрати в сумі 20000,00 грн, які понесені третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача, ОСОБА_2 , у зв`язку з розглядом справи № 141/828/24.

На підтвердження понесених витрат представником третьої особи адвокатом Загороднім В.С. було надано договір про надання правничої (правової) допомоги від 18.04.2023; додаткову угоду до договору про надання правничої (правової) допомоги від 23.12.2024; акт наданої правничої допомоги згідно договору від 18.04.2023, складений та підписаний сторонами 25.03.2025.

Відповідно до ч. 12 ст. 141 ЦПК України судові витрати третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, стягуються на її користь із сторони, визначеної відповідно до вимог цієї статті, залежно від того заперечувала чи підтримувала така особа заявлені позовні вимоги.

У даній справі третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача, ОСОБА_2 згідно поданих до суду письмових пояснень від 15.01.2025 заперечував проти позову та просив суд відмовити позивачеві у задоволенні позову в повному обсязі, а тому він має право на відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу в порядку ч. 12 ст. 141 ЦПК України за рахунок позивача.

Відтак, з урахуванням фактичних обставин справи № 141/828/24, обсягу виконаної роботи адвокатом та відмови у задовленні позову в повному обсязі, суд доходить висновку, що понесені третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача, витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20000,00 грн підлягають стягненню з позивача у повному розмірі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 12, 76- 82, 89, 133, 137, 141, 258, 259, 263-265, 354-355 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

1.У задоволенні позову відмовити.

2. Стягнути з Дочірнього підприємства «Біріт - Надія» (вул. Жовтнева, буд. 2, с. Животівка Вінницького району Вінницької області, ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 ) витрати на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 30000,00 грн (тридцять тисяч гривень 00 копійок).

3. Стягнути з Дочірнього підприємства «Біріт - Надія» (вул. Жовтнева, буд. 2, с. Животівка Вінницького району Вінницької області, ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_1 ) витрати на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 20000,00 грн (двадцять тисяч гривень 00 копійок).

Повний текст рішення суду оформлено та виготовлено 31.03.2025.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач: Дочірнє підприємство «Біріт - Надія» (вул. Жовтнева, буд. 2, с. Животівка Вінницького району Вінницької області, 22623).

Відповідач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_5 ).

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача: ОСОБА_2 ( АДРЕСА_5 ).

Суддя С.В. Климчук