Провадження № 2/537/290/2025
Справа № 537/5701/24
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25.03.2025 року м. Кременчук

Крюківський районний суд міста Кременчука в складі:

головуючої судді Мурашової Н.В.,

за участі секретаря Дьяченко В.Ю.,

розглянувши у відкритому засіданні в залі судових засідань у приміщенні суду в м. Кременчук Полтавської області в загальному позовному провадженні цивільну справу за позовом Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу

у с т а н о в и в:

25.10.2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до громадянина Турецької Республіки ОСОБА_2 , в якому просила розірвати шлюб, укладений 01 червня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у Кременчуцькому міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, актовий запис №469.

У позові ОСОБА_1 зазначила, що відповідач ОСОБА_4 зареєстрований на території Крюківського району м Кременчука, а саме: за її адресою по АДРЕСА_1 , та у АДРЕСА_2 .

На виконання вимог ст.187 ЦПК України, суд установив, що відсутня інформація про зареєстроване місце реєстрації на території України відповідача громадянина Турецької Республіки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджено відповіддю з Єдиного державного демографічного реєстру №868300 від 28.10.2024 року, листом Крюківської районної адміністрації Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області №7918/01-27 від 05.11.2024 року.

Ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука від 06.12.2024 року відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про розірвання шлюбу. Визначено, що справа підсудна цьому суду на підставі ч.2 ст.28, 497 ЦПК України за місцем проживання позивача, яка має малолітню дитину.

В судові засідання учасники справи не з`явилися.

У ст. 8 ЦПК України наведено принцип здійснення судочинства: відкритість інформації щодо справи. Так, ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи.

Тому у ст.376 ЦПК України визначено обов`язковою підставою для скасування судового рішення порушення норм процесуального права, коли справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Згідно зі статтею 211 ЦПК України розгляд судом цивільної справи відбувається в судовому засіданні. Про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи.

Порядок виклику та вручення судових повісток визначено у статтях 128, 130 ЦПК України.

Частиною 1, 3 статті 128 ЦПК України передбачено, що викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов`язковою. Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик.

Згідно з частиною 5 вказаної статті судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно.

У розділі XI ЦПК України наведено особливості провадження у справах за участю іноземних осіб.

У ст. 498 ЦПК України установлено, що у разі якщо в процесі розгляду справи суду необхідно вручити документи, отримати докази, провести окремі процесуальні дії на території іншої держави, суд України може звернутися з відповідним судовим дорученням до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави (далі - іноземний суд) у порядку, встановленому цим Кодексом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Доручення суду України надсилається у порядку, встановленому цим Кодексом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, а якщо міжнародний договір не укладено - Міністерству юстиції України, яке надсилає доручення Міністерству закордонних справ України для передачі дипломатичними каналами.

У ст.499 ЦПК України наведено вимоги до змісту і форми судового доручення про надання правової допомоги. Так, зміст і форма судового доручення про надання правової допомоги мають відповідати вимогам міжнародного договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, а якщо його не укладено - вимогам частин другої - четвертої цієї статті, зокрема у судовому дорученні про надання правової допомоги зазначаються прізвище, ім`я, по батькові та рік народження фізичної особи або найменування юридичної особи, відомості про їх місце проживання (перебування) або місцезнаходження, а також інші дані, необхідні для виконання доручення.

Тобто у разі якщо в процесі розгляду справи суду необхідно вручити документи, отримати докази, провести окремі процесуальні дії на території іншої держави, суд України може звернутися з відповідним судовим дорученням до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави (далі - іноземний суд) у порядку, встановленому цим Кодексом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України (ч. 1 ст. 498 ЦПК України). Аналогічна за змістом норма міститься у ст. 80 Закону України «Про міжнародне приватне право», Інструкції про порядок виконання міжнародних договорів з питань надання правової допомоги в цивільних справах щодо вручення документів, отримання доказів та визнання і виконання судових рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Державної судової адміністрації України від 27 червня 2008 року № 1092/5/54, у роз`ясненнях в Листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року № 24-754/0/4-13 "Про практику розгляду судами цивільних справ з іноземним елементом".

Як встановлено вище, відповідач у справі ОСОБА_4 є іноземцем, громадянином Турецької Республіки, не має постійного місця проживання в Україні, тобто приватно-правові правовідносини, що виникли між сторонами, мають ознаки іноземного елементу у розумінні Закону України «Про міжнародне приватне право».

Порядок передачі судових та позасудових документів для вручення за кордоном встановлений Гаазькою Конвенцією, яка ратифікована Законом України «Про приєднання України до Конвенції про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах» від 19 жовтня 2000 року з відповідними заявами та застереженнями, а також Угодою між Україною та Турецькою Республікою про правову допомогу та співробітництво в цивільних справах, 2000. https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/792_600#Text

Статтею 2 Угоди між Україною та Турецькою Республікою про правову допомогу та співробітництво в цивільних справах передбачено, що Договірні Сторони призначають центральні органи для надання правової допомоги одна одній згідно з цією Угодою. Центральним органом з боку Республіки Туреччина є Міністерство юстиції Республіки Туреччина, з боку України - Міністерство юстиції України. Компетентні органи Договірних Сторін зносяться через їхні центральні органи з метою виконання цієї Угоди.

У ст. 6 Угоди зазначено вимоги до змісту Запиту про правову допомогу, які зокрема має включати: a) назви запитуючих та запитуваних органів; b) природу процесуальних дій, необхідних для доказу, надаючи всю необхідну інформацію тощо; c) імена, постійні адреси (місце проживання або місцеперебування); громадянство та вид діяльності сторін в процесуальних діях, та їх представників, якщо такі є.

Статтею 8 Угоди визначено, що запит про вручення документів має містити повну адресу отримувача та документи, які потрібно вручити. Якщо документ не може бути вручений за адресою, зазначеною в запиті про вручення, то запитуваний орган вдається до необхідних заходів щодо встановлення дійсної адреси. Якщо дійсну адресу встановити неможливо, то запитувана Договірна Сторона інформує про це запитуючу Договірну Сторону та повертає документи останній. Підтвердження вручення документів оформляється відповідно до вимог законодавства запитуваної Договірної Сторони. У підтвердженні повинні бути зазначені дата й місце вручення, а також ім`я особи, яка отримала документ.

Згідно зі статтею 2 Гаазької Конвенції доручення щодо вручення документів за кордоном надсилаються безпосередньо до Центрального органу іноземної держави, визначеного запитуваною державою Орган влади чи судовий працівник, компетентний відповідно до права запитуючої Держави, направляють Центральному Органу запитуваної Держави прохання згідно з формуляром, що додається до цієї Конвенції, без потреби легалізації або виконання інших аналогічних формальностей. До прохання додається документ, що підлягає врученню, або його копія. Прохання і документ надаються в двох примірниках (стаття 3 Гаазької Конвенції).

Відповідно до статті 5 Гаазької Конвенції центральний Орган запитуваної Держави власноручно вручає документ або забезпечує його вручення відповідним органом: a) у спосіб, визначений його внутрішнім правом для вручення документів, складених в цій державі, особам, що перебувають на її території, або b) в особливий спосіб, обумовлений запитуючим органом, якщо такий спосіб не є несумісним з законами запитуваної Держави. З урахуванням положень пункту (b) частини першої цієї статті документ може завжди бути вручений шляхом безпосередньої доставки одержувачу, який приймає його добровільно.

Згідно із статтею 6 Гаазької Конвенції центральний Орган запитуваної Держави або будь-який орган, який вона може призначити для цього, складає підтвердження відповідно до формуляра, доданого до цієї Конвенції. У підтвердженні підтверджується факт вручення документу і зазначається спосіб, місце та дату вручення, а також особа, якій документ було вручено. Якщо документ не був вручений, в підтвердженні зазначаються причини, які перешкодили врученню. Запитуючий орган може вимагати, щоб підтвердження, яке було складене не Центральним Органом або судовим органом, було скріплено підписом представника одного з цих органів. Підтвердження направляється безпосередньо запитуючому органу.

Відповідно до статті 15 Гаазької Конвенції якщо документ про виклик до суду або аналогічний документ підлягав передачі за кордон з метою вручення відповідно до положень цієї Конвенції, і якщо відповідач не з`явився, то судове рішення не може бути винесено, поки не буде встановлено, що a) документ був вручений у спосіб, передбачений внутрішнім правом запитуваної Держави для вручення документів, складених у цій країні, особам, які перебувають на її території, b) документ був дійсно доставлений особисто відповідачеві або за його місцем проживання в інший спосіб, передбачений цією Конвенцією, і що, в кожному з цих випадків, вручення або безпосередня доставка були здійснені в належний строк, достатній для здійснення відповідачем захисту. Кожна Договірна Держава може заявити, що суддя незалежно від положень частини першої цієї статті може постановити рішення, навіть якщо не надійшло жодного підтвердження про вручення або безпосередню доставку, у разі, якщо виконані всі наступні умови: a) документ було передано одним із способів, передбачених цією Конвенцією, b) з дати направлення документа сплинув термін, який суддя визначив як достатній для даної справи і який становить щонайменше шість місяців, c) не було отримано будь-якого підтвердження, незважаючи на всі розумні зусилля для отримання його через компетентні органи запитуваної Держави. Незважаючи на положення попередніх частин, суддя може в термінових випадках прийняти рішення про застосування будь-яких тимчасових чи охоронних заходів.

Розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки-виклику, є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також порушенням вимог статей 128, 130 ЦПК України.

Обізнаність відповідача шляхом його інформування позивачкою засобами приватної переписки не можна ототожнювати з належним повідомленням відповідача судом у передбаченому законом порядку про дату, час і місце розгляду справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом (GUREPKA v. UKRAINE (No. 2), №38789/04, § 23, ЄСПЛ, від 08 квітня 2010 року).

Право на публічний розгляд, передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції, має на увазі право на «усне слухання». Право на публічний судовий розгляд становить фундаментальний принцип. Право на публічний розгляд було б позбавлене смислу, якщо сторона в справі не була повідомлена про слухання таким чином, щоб мати можливість приймати участь в ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, встановлене національним законом. В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана в суд таким чином, щоб знати не тільки про дату і місце проведення засідання, але й мати достатньо часу, щоб встигнути підготуватися до справи (TRUDOV v. RUSSIA, № 43330/09, § 25, 27, ЄСПЛ, від 13 грудня 2011 року).

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

У пункті 26 рішення Європейського суду з прав людини від 15 травня 2008 року у справі «Надточій проти України» (заява N 7460/03) зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Суд першої інстанції зобов`язаний забезпечити право відповідача знати про час і місце судових засідань, для забезпечення його права на доступ до правосуддя та дотримання статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Віктор Назаренко проти України» від 03 жовтня 2017 року та у справі «Лазаренко та інші проти України» від 27 червня 2017 року).

Отже зі змісту наведених вимог вбачається, що суд має повідомити відповідача громадянина Турецької Республіки ОСОБА_2 про місце і час розгляду справи, вручити йому копію позовної заяви шляхом надання відповідного судового доручення компетентним органам іноземної держави Турецької Республіки, при цьому у змісті доручення зазначити зареєстровану адресу проживання відповідача.

Проте виконати наведені вимоги суд не має можливості, оскільки позивач в порушення вимог п. 2 ч.3 ст.175 ЦПК України не зазначила у позові інформацію про місце проживання чи перебування відповідача, поштовий індекс, а також реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб (якщо такі відомості позивачу відомі), відомі номери засобів зв`язку та адреси електронної пошти, відомості про наявність або відсутність електронного кабінету.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюються відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ст.ст. 76, 77 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

За нормою ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.7 ст.81 ЦПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Будь-яка особа, у якої знаходиться доказ, повинна видати його на вимогу суду (ч.6 ст.84 ЦПК України).

Відповідно до ч.10 ст.84 ЦПК України, у разі неподання учасником справи з неповажних причин або без повідомлення причин доказів, витребуваних судом, суд залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання, а також яке значення мають ці докази, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у його визнанні, або може здійснити розгляд справи за наявними в ній доказами, або, у разі неподання таких доказів позивачем, - також залишити позовну заяву без розгляду.

Оскільки суд зобов`язаний з дотриманням вимог закону повідомити відповідача про місце і час розгляду справи шляхом направлення відповідного судового доручення до компетентного органу іноземної держави, громадянином якої є відповідач, то інформація про зареєстроване місце проживання відповідача у цій державі має істотне значення для ухвалення законного рішення.

Неподання позивачем інформації про зареєстроване місце проживання відповідача у Туреччині , підтвердженої належними, допустимими та достатніми доказами, - викликають у суду сумніви у добросовісному здійсненні позивачем її процесуальних прав та виконанні обов`язків.

Тому суд вважає за необхідне витребувати у позивача ОСОБА_1 інформацію про зареєстроване місце проживання у Турецькій Республіці відповідача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця Хаккярі, громадянина Турецької Республіки.

Керуючись ст.ст. 81, 84, 258-260 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Витребувати у позивача ОСОБА_1 докази про зареєстроване місце проживання у Турецькій Республіці відповідача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця Хаккярі, громадянина Турецької Республіки.

Зобов`язати позивача ОСОБА_1 надати суду витребувані докази протягом п`яти днів з дня отримання ухвали суду.

Роз`яснити, що відповідно до вимог ст.84 ЦПК України особи, які не мають можливості подати доказ, який витребує суд, або не мають можливості подати такий доказ у встановлені строки, зобов`язані повідомити про це суд із зазначенням причин протягом п`яти днів з дня вручення ухвали.

У разі неповідомлення суду про неможливість подати докази, витребувані судом, а також за неподання таких доказів з причин, визнаних судом неповажними, суд застосовує до відповідної особи заходи процесуального примусу, передбачені цим Кодексом.

Притягнення винних осіб до відповідальності не звільняє їх від обов`язку подати витребувані судом докази.

Ухвалу направити позивачу для виконання.

Ухвала не підлягає оскарженню окремо від судового рішення.

Повний текст ухвали складений 31.03.2025 року.

Суддя Мурашова Н.В.