Дата документу 20.03.2025Справа № 645/4472/21
Провадження № 2/554/1313/2025
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 березня 2025 року м.Полтава

Октябрський районний суд м.Полтави у складі:

головуючого судді Материнко М.О.,

за участю секретаря судових засідань - Кашуби В.А.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача - адвоката Тищенко А.В.,

третьої особи - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м.Полтаві цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 ), ОСОБА_4 ( АДРЕСА_2 ), треті особи : ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 ), ОСОБА_5 ( АДРЕСА_4 ), про визнання договору купівлі-продажу автомобіля недійсним, -

УСТАНОВИВ:

Позивач звернулася з позовом до суду, у якому просить визнати з моменту його вчинення недійсним договір № 7089/17/001249 купівлі-продажу автомобіля «LexusGX460», реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2013 року випуску, двигун V- 4608, тип кузова універсал, укладений 26.04.2017року між відповідачем-1 ОСОБА_3 та відповідачем-2 ОСОБА_4 .

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з 20 червня 2006 року по теперішній час позивач перебуває з відповідачем-1 у зареєстрованому шлюбі. 15 червня 2013року ними був придбаний автомобіль LEXUSGX-460, реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2013 року випуску, двигун НОМЕР_2 , тип кузова універсал, який був оформлений на її чоловіка (свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_5 від 15.06.2013). 26 квітня 2017року за договором купівлі-продажу№ 7089/17/001249 вказаний вище автомобіль LEXUSGX-460, без згоди позивача, був проданий Відповідачем-1 громадянці ОСОБА_4 , у зв`язку з чим на її думку були порушені майнові права позивача. Згідно довідки Регіонального сервісного центру Головного сервісного центру МВС в Харківській області № 31/20-1988від 24.09.2020 в подальшому вказаний автомобіль був зареєстрований на ОСОБА_4 та третіх осіб. Враховуючи зазначене, посилаючись на вимоги ст.ст.215, 368 ЦК України,ст.ст.60,65 СК України, на правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду України від 24травня 2017року у справі №6-843цс17,зазначила,що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту(частина перша статті61СК України).Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Ухвалою суду від 01 березня 2023 року справу прийнято до розгляду судом та слухання цивільної справи призначено за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 04.11.2024 року закрите підготовче провадження по справі та справу призначено до судового розгляду.

У судовому засіданні позивач у повному обсязі підтримала свої позовні вимоги. Також зазначила, що спірний автомобіль був придбаний за кошти всієї родини: її, її чоловіка та його брата ОСОБА_2 . Вся родина мала можливість розпорядження ним. Спочатку 2017 року у родини виникли боргові зобов`язання, та було вирішено сховати машину від кредиторів шляхом її формального переоформлення. Позивач бажала здійснити таке переоформлення на своїх родичів. Але, її чоловік та його брат, ОСОБА_2 , в таємниці від неї, здійснили переоформлення спірного автомобіля на ОСОБА_4 , яка на той час була тещою ОСОБА_2 ОСОБА_4 у свою чергу, нікого не попереджаючи, переоформила автомобіль на третю особу. Вважає такі дії відповідача та третіх осіб неправомірними, у зв`язку з чим була вимушена звернутися до суду.

Відповідач -1 у судовому засіданні у повному обсязі визнав позовні вимоги.

Представник Відповідач - 2 проти задоволення позовних заперечував. Пояснив, що на початку квітня 2017 року ОСОБА_4 дізналась від ОСОБА_2 , який на той час був чоловіком її доньки та з яким були довірчі відносини, що є можливість придбати автомобіль за маленькі гроші. Також пояснив, що автомобіль продає його рідний брат. Згодом ОСОБА_4 придбала автомобіль «Lexus GX 460», через Авто Консалтинг. Вказав, що для визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля недійсним одного факту відсутності згоди іншого з подружжя недостатньо. Треба довести також недобросовісність контрагента, який купує автомобіль, а саме не добросовісність ОСОБА_4 . В свою чергу доказів цього Позивачем не надано. Також зазначив, що обставини цієї справи вже досліджувались в іншій судовій справі № 645/4725/20 по якій 23.04.2021 року Фрунзенським районним судом Харкова було ухвалено рішення. Крім того представник Відповідача-2 вказував на сплив строку позовної давності.

Третя особа, на стороні відповідача, ОСОБА_2 у судовому засіданні зазначив, що він вважає позовні вимоги обґрунтованими та пояснив, що він був особою, яка безпосередньо організувала продаж автомобіля за ціну, яка не відповідає реальній вартості автомобіля, на користь його тещі ОСОБА_4 ..

Суд, заслухавши учасників процесу, дослідивши надані докази у їх сукупності, вважає позов таким, що не підлягає задоволенню, виходячи із наступного.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Даний принцип полягає у змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Стороні зобов`язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, як того вимагають положення ст. 81 ЦПК України, за якими доказуванню підлягають обставиш які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. ст. 13, 43, 81 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, особа яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, зобов`язана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виникає спір.

Судом розглядом встановлено, що Позивач-1 та Відповідач-1 перебувають у шлюбі з 20 червня 2006 року, що підтверджується відповідним свідоцтвом про шлюб .

15 червня 2013 року відповідачем був придбаний автомобіль LEXUS GX-460, реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2013 року випуску, двигун НОМЕР_2 , тип кузова універсал, який був оформлений на Відповідача-1.

26 квітня 2017 року за договором купівлі-продажу № 7089/17/001249 автомобіль LEXUS GX-460, реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2013 року випуску Відповідачем-1 був проданий Відповідачу-2 .

Згідно довідці №101/08/2020 від 04.08.2020 ТОВ «Автоконсалтинг Україна», дружина продавця під час укладання договору купівлі-продажу автомобіля № 7089/17/001249 від 26.04.2017 присутня не була і її письмової згоди ані нотаріально посвідченої, ані у простій письмовій формі надано не було.

Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності подружжя, яка знайшла своє вираження у статті 60 Сімейного кодексу України(далі -СК України), відповідно до положень якої майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Як свідчать матеріали справи 26 квітня 2017 року за договором купівлі-продажу № 7089/17/001249 автомобіль LEXUS GX-460, реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2013 року випуску Відповідачем-1 був проданий Відповідачу-2 .

За таких обставин суд вважає доведеним, що позивач розпорядився автомобілем на власний розсуд, без письмової згоди відповідача.

Вказані обставини встановлені й рішенням Фрунзенського районного суду міста Харкова від 23.04.2021 року по справі № 645/4725/20.

За статтею 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

За нормами частини четвертої статті 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі, встановленій законом.

Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана в письмовій формі.

Разом з тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Так, пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв`язку слід дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18 (провадження № 12-71гс20), на яку є посилання в касаційній скарзі, зазначила, що:

"згідно із частиною першою статті 317 ЦК України права володіння, користування та розпоряджання своїм майном належать власнику. Якщо майно належить особі не на праві особистої приватної власності, а разом з іншим співвласником на праві спільної сумісної власності, то розпорядження майном здійснюється за згодою останнього. Відсутність такої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину щодо спільного майна свідчить про відсутність у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення такого правочину. У таких випадках відсутня воля власника спільного майна, на боці якого виступають обидва співвласники (подружжя), на вчинення правочину. Водночас пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. При цьому наявність згоди одного з подружжя на укладення другим з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном наділяє його необхідним обсягом повноважень на вчинення такого правочину. З аналізу зазначених норм закону в їх взаємозв`язку можна зробити висновок, що презумпція розпорядження спільним майном одним з подружжя за згодою другого з подружжя встановлена саме на користь добросовісного набувача прав на таке майно. Тому укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Подібні правові висновки викладені в постанові Верховного Суду України від 22.06.2017 у справі № 6-3058цс16.

В свою чергу Позивачем до суду не надано жодного належного, допустимого та достатнього доказу на підтвердження недобросовісної поведінки ОСОБА_4 як набувача автомобіля.

Більш того у рішенні Фрунзенського районного суду міста Харкова від 23.04.2021 року по справі № 645/4725/20 встановлена фактична обізнаність Позивача із продажем автомобіля у 2017 році.Про обізнаність Позивача про продаж автомобіля свідчить також строк її звернення до суду, а саме тільки у 2020 році, в той час як згідно її пояснень, спірним автомобілем її родина постійно користувалась у 2017 році, а після його продажу вже третій особі, гроші за автомобіль родина не отримала.

З урахуванням положень ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом

Враховуючи зазначене, позивачем не доведена недобросовісність дій ОСОБА_4 при укладанні договору купівлі-продажу спірного автомобіля, що виключає можливість визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку що позивачем не надано належних та допустимих доказів для задоволення позовних вимог.

Представником ОСОБА_4 була надана заява щодо застосування строку позовної давності. Суд зазначає, що сплив позовної давності , про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові та застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог. Оскільки суд відмовляє у задоволенні позовних вимог по суті, тому не застосовує наслідки пропуску строку позовної давності.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 п. 2 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та у разі відмови в позові судові витрати покладаються на позивача по справі.

Керуючись ст.ст. 11-13, 76, 77, 79, 80, 81, 89, 141, 263 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 ), ОСОБА_4 ( АДРЕСА_2 ), треті особи : ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 ), ОСОБА_5 ( АДРЕСА_4 ), про визнання договору купівлі-продажу автомобіля недійсним - відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Полтавського апеляційного суду як суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разу розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Сторони у справі:

Позивач: ОСОБА_1 АДРЕСА_1

Відповідач: ОСОБА_3 АДРЕСА_1 , Відповідач: ОСОБА_4 АДРЕСА_2

Третя особа : ОСОБА_2 АДРЕСА_3 Третя особа: ОСОБА_5 АДРЕСА_4

Повний текст судового рішення складено 31.03.2025 року.

Суддя М.О. МАТЕРИНКО