КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/5215/2025
Справа № 754/3474/24
П О С Т А Н О В А

Іменем України

26 березня 2025 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Діденка А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 04 листопада 2024 року, ухвалене у складі судді Заставенко М.О. в м. Київ у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

В березні 2024 року ОСОБА_2 звернулася до суду з даним позовом, просила стягнути з ОСОБА_1 на свою користь 3 % річних у розмірі 86482,38 грн. та інфляційні втрати в розмірі 418 908,06 грн., всього 505 390,44 грн. за невиконання грошового зобов`язання за період з 08 березня 2021 року по 07 березня 2024 року.

Позов обґрунтовував тим, що відповідно до розписки про отримання грошових коштів від 08 вересня 2013 року ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 7000 доларів США в рахунок передоплати за квартиру. Згідно розписки про отримання грошових коштів від 01 жовтня 2013 року ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 29000 доларів США за надання послуги по проведенню процедури по отриманню житла.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 22 грудня 2016 року в справі № 754/8135/16-ц задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 та стягнуто з відповідача на користь позивача борг за невиконання договору про надання послуг в сумі 964 800 грн., що еквівалентно 36000 доларів США, 3 % річних в розмірі 17207,80 грн., судовий збір 6890 грн. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 14 грудня 2017 року рішення Деснянського районного суду м. Києва від 22 грудня 2016 року в частині стягнення з відповідача на користь позивача 3 % річних в розмірі 17207,80 грн. скасовано та в цій частині в позові відмовлено, в решті рішення суду було залишено без змін.

На виконання даного рішення Деснянським районним судом м. Києва було видано виконавчий лист 31 січня 2017 року про стягнення з ОСОБА_1 боргу на користь ОСОБА_2 в сумі 964 800 грн., що еквівалентно 36000 доларів США. В процесі виконання судового рішення державним виконавцем проводились виконавчі дії, в результаті яких на рахунок стягувача перераховано 4600,41 грн. боргу за виконавчим документом. Отже, станом на 08 березня 2024 року залишок невиконаного зобов`язання відповідача перед позивачем становить 960 199,59 грн. Оскільки таке зобов`язання триває до моменту фактичного погашення боргу, ОСОБА_2 має право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України за весь час прострочення. При цьому позовні вимоги про стягнення 3 % річних та інфляційної складової боргу обмежуються останніми трьома роками, що передували подачі такого позову. Відповідач отримала від позивача грошові кошти в іноземній валюті - доларах США, водночас заборгованість на підставі рішення судів стягнута з боржника в гривнях. Стягувач, користуючись своїм процесуальним правом обирати валюту зобов`язання, пред`явила позов про стягнення грошових коштів за договором з боржника у гривні, з урахуванням чого валютою такого зобов`язання з цієї дати стала національна валюта - гривня.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 04 листопада 2024 року позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 інфляційну складову боргу в розмірі 418 908,06 грн., 3 % річних в розмірі 86 482,38 грн., судовий збір 5053,90 грн., всього 510 444,34 грн.

Відповідач ОСОБА_1 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просила скасувати рішення Дарницького районного суду м. Києва від 04 листопада 2024 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в позові.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, вказувала, що в оскаржуваному рішенні суд застосував до відносин між сторонами вимоги ст. 1046 ЦК України, яка регулює відносини сторін договору позики, однак між позивачем та відповідачем не існують будь-які зобов`язання за договором позики, а тому суд неправомірно застосував вимоги ст. 1046 ЦК України, припустившись порушень норм матеріального права.

Крім того, інфляційні втрати за час невиконання рішення суду становлять 418 908,06 грн., 3 % річних 86482,38 грн., які суд оскаржуваним рішенням стягнув з відповідача на користь позивача за період з 08 березня 2021 року по 07 березня 2024 року.

Разом з тим, з аналізу Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану», яким розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 18, можна дійти висновку, що зазначений Закон забороняє під час дії військового стану стягувати в порядку ст. 625 ЦК України інфляційні втрати та 3 % річних.

Крім того, рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 22 грудня 2016 року в справі № 754/8135/16-ц стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 борг за невиконання договору про надання послуг в сумі 964 800 грн., що еквівалентно 36000 доларів США, і аналіз даного рішення дає можливість стверджувати, що у позивача є альтернатива виконання рішення не лише в національній валюті, а й у доларах США, що виключає можливість застосування особливої міри відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, яка має компенсаційний характер, на підставі ст. 625 ЦК України.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

В судове засідання 26 березня 2025 року учасники справи не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи належним чином повідомлялись шляхом направлення судових повісток-повідомлень на електронну пошту, від представників сторін надійшли заяви про розгляд справи за відсутності сторін та їх представників.

Відповідно до статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд дійшов висновку про можливість розгляду справи у відсутності учасників справи, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону в повній мірі не відповідає.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 22 грудня 2016 року в справі 754/8135/16-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів за невиконання договору про надання послуг, трьох процентів річних позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 за невиконання договору про надання послуг в сумі 964 800, 00 грн., що еквівалентно 36000 доларів США, 3 % річних у розмірі 17 207, 80 грн., судовий збір у розмірі 6 890, 00 грн. (а. с. 14 - 18).

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 14 грудня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 22 грудня 2016 року в частині стягнення із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 3 % річних в розмірі 17 207, 80 грн скасовано та в цій частині в задоволенні позовних вимог відмовлено. В іншій частині рішення Деснянського районного суду міста Києва від 22 грудня 2016 року залишено без змін (а. с. 19 - 23).

Постановою Верховного Суду від 04 лютого 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Деснянського районного суду міста Києва від 22 грудня 2016 року у нескасованій частині та рішення Апеляційного суду міста Києва від 14 грудня 2017 року залишено без змін (а. с. 24 - 29).

Листом Деснянського ВДВС у м. Києві ЦМУМЮ (м. Київ) від 26 січня 2024 року на адвокатський запит повідомлено, що згідно даних АСВП виконавчий лист № 754/8135/16-ц, виданий 31 січня 2017 року Деснянським районним судом м. Києва про стягнення із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 боргу за невиконання договору про надання послуг в сумі 964 800 грн., що еквівалентно 36000 доларів США, 3 % річних у розмірі 17207,80 грн., судового збору в розмірі 6890 грн., надійшов до Відділу на виконання 20 лютого 2017 року. 20 вересня 2024 року на депозитний рахунок відділу надійшли кошти в розмірі 5571,41 грн., з яких на рахунок стягувача перераховано 4600,41 грн. боргу за виконавчим документом та 51 грн. як повернення авансового внеску (а. с. 32 - 33).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У частині другій статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Нарахування трьох процентів річних є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

З ухваленням рішення про стягнення боргу зобов`язання відповідача сплатити заборгованість за кредитним договором не припинилося, тому кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за весь час прострочення. Таке прострочення є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання, підтвердженого судовим рішенням, до моменту його повного виконання і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20) зазначено, що за своєю правовою природою судове рішення є засобом захисту прав або інтересів фізичних та юридичних осіб. Положення статті 11 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Тобто відповідно до положень статті 11 ЦК України рішення суду може бути підставою виникнення цивільних прав та обов`язків у випадках, установлених актами цивільного законодавства, - за наявності прямої вказівки про це в законі. За загальним правилом судове рішення забезпечує примусове виконання зобов`язання, яке виникло з підстав, що існували до його ухвалення, але не породжує таке зобов`язання, крім випадків, коли положення норм чинного законодавства передбачають виникнення зобов`язання саме з набранням законної сили рішенням суду. Приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу ІІІ книги 5 цього ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу ІІІ книги 5 цього Кодексу). Таким чином, у статті 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу (правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18, провадження № 12-302гс18).

Встановивши, що оскільки відповідач порушила виконання грошового зобов`язання з виплати заборгованості за невиконання договору про надання послуг, розмір якої визначено в судовому рішенні, яке набрало законної сили, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, з яким погоджується апеляційний суд, що у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення 3 % річних відповідно до вимог ст. 625 ЦК України в період з 08 березня 2021 року по 07 березня 2024 року з розрахунку боргових зобов`язань на загальну суму 960 199,59 грн., яка залишилася невиконаною за рішенням суду.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції безпідставно застосував ст. 1048 ЦК України, яка регулює відносини сторін договору позики, хоча будь-які зобов`язання щодо позики між сторонами відсутні, апеляційний суд враховує наступне.

Так, дані доводи не спростовують правильних висновків суду першої інстанції про необхідність стягнення з відповідача 3 % річних за невиконання грошового зобов`язання, оскільки при вирішенні справи суд першої інстанції вірно керувався ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка підлягала застосуванню, а допущений судом першої інстанції процесуальний недолік не є передбаченою ч. 2 ст. 376 ЦПК України підставою для скасування або зміни судового рішення, оскільки судом фактично не встановлювалось обставин наявності правовідносин позики між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , і наведене порушення не призвело до неправильного вирішення справи.

Апеляційний суд також не погоджується з помилковими доводами відповідача в апеляційній скарзі, що п. 2 ч. 3 розділу ІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» передбачено, що цей Закон застосовується до відносин за прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, що виникли у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення та скасування, отже зазначений Закон забороняє під час дії військового стану стягувати в порядку ст. 625 ЦК України інфляційні втрати та 3 % річних.

Так, Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 18, згідно якого у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення.

Апеляційний суд звертає увагу, що звільнення позичальника від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, згідно наведених положень Закону, обмежується лише за договорами позики та/або кредиту, а не за будь-якими грошовими зобов`язаннями, як помилково вважає відповідач, і зокрема не поширюється в тому числі на грошові зобов`язання, які виникли з виплати заборгованості за невиконання договору про надання послуг, розмір якої визначено в судовому рішенні, яке набрало законної сили.

Апеляційний суд враховує правові висновки, викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) та від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц (провадження № 14-446цс18), у яких вказано, що згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом. Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.

Отже, оскільки рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 22 грудня 2016 року в справі № 754/8135/16-ц стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 за невиконання договору про надання послуг в сумі 964 800, 00 грн., що еквівалентно 36000 доларів США, при цьому судом встановлено, що кошти за договором передавалися в розмірі 36000 доларів США, то базою обрахунку 3 % річних мала бути різниця 36000 доларів США та часткового стягнення заборгованості державним виконавцем під час примусового виконання рішення в розмірі 4600,41 грн.

Оскільки суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд приймає до уваги, що позивач просила стягнути з відповідача на свою користь 3 % річних на залишок заборгованості в розмірі 960 199,59 грн., а не у доларах США, і саме в такий спосіб її вимоги були задоволені судом, стягнуто на користь позивача 86423,38 грн., відповідач не висунула заперечень проти такого способу нарахування, а також не навела власний контррозрахунок заборгованості, відповідно до якого підлягало би нарахуванню 3 % річних на залишок заборгованості в доларах США.

Враховуючи вищевикладене та керуючись принципом диспозитивності цивільного судочинства, апеляційний суд не вважає за необхідне скасовувати або змінювати судове рішення в зазначеній частині.

Разом із тим, апеляційний суд не може погодитись з висновками суду першої інстанції щодо стягнення інфляційних втрат в розмірі 418 908,06 грн., враховуючи таке.

За змістом статті 1 Закону України від 03 липня 1991 року «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає.

Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.

У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України, інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти (правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 296/10217/15-ц (провадження № 14-727цс19), в постановах Верховного Суду від 09 серпня 2023 року у справі № 753/369/21 (провадження № 61-5785св23), від 31 січня 2024 року у справі № 183/7850/22, провадження № 61-14740св23, від 17 грудня 2024 року у справі № 759/8814/23 (провадження № 61-9883св24, від 25 грудня 2024 року у справі № 369/205/20 (провадження № 61-15629св23).

Враховуючи вищевикладене, а також оскільки судами в межах справи № 754/8135/16-ц встановлено, що кошти за договором передавалися в розмірі 36000 доларів США, тобто валютою зобов`язання є долар США, і ця заборгованість, з вираженням її еквіваленту в національній валюті, була стягнута судами на користь ОСОБА_3 , втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти, тому нарахована позивачем сума інфляційних втрат стягненню з відповідача не підлягала, що було залишено поза увагою суду першої інстанції та безпідставно задоволено позов в цій частині.

З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції в частині стягнення інфляційної складової боргу в розмірі 418908,06 грн. ухвалене в результаті неправильного застосування норм матеріального права, що відповідно до ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції в цій частині, з прийняттям нової постанови про відмову в позові про стягнення інфляційної складової боргу, а також підставою для скасування рішення суду першої інстанції в частині стягнення судового збору та визначення загального розміру заборгованості.

В частині стягнення 3 % річних рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим та не підлягає зміні або скасуванню з підстав, зазначених в апеляційній скарзі.

За подання позовної заяви позивачем сплачено судовий збір в розмірі 5053,90 грн., відповідачем за подання апеляційної скарги - 7717,31 грн.

За наслідками апеляційного перегляду позов залишається задоволеним на 17 % (задоволено майнові вимоги в розмірі 86482,38 грн. із заявлених до стягнення 505390,44 грн.), що пропорційно судовому збору в розмірі 859,16 грн., апеляційну скаргу задоволено відповідно на 83 %, що пропорційно судовому збору в розмірі 6 405,37 грн.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України апеляційний суд здійснює перерозподіл судових витрат та стягує з відповідача на користь позивача 859,16 грн., з позивача на користь відповідача - 6 405,37 грн., шляхом взаємозарахування з позивача на користь відповідача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 5 546,21 грн.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 04 листопада 2024 року в частині стягнення інфляційної складової боргу в розмірі 418908,06 грн., судового збору 5053,90 грн. та визначення загального розміру заборгованості 510 444,34 грн. скасувати та прийняти в цій частині нову постанову.

Відмовити ОСОБА_2 в позові до ОСОБА_1 про стягнення інфляційної складової боргу в розмірі 418908,06 грн.

В частині стягнення 3 % річних у розмірі 86482,38 грн. рішення Дарницького районного суду м. Києва від 04 листопада 2024 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 РНОКПП НОМЕР_2 ) судовий збір в розмірі 5 546,21 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.