Справа № 953/6547/24
Провадження № 2/953/284/25
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 лютого 2025 року м. Харків
Київський районний суд м. Харкова у складі:
головуючого судді Глос М.Л.,
за участю секретаря судового засідання Сороченко М.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Комунального підприємства «ХАРКІВВОДОКАНАЛ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з централізованого водопостачання та водовідведення,
Комунальне підприємство «ХАРКІВВОДОКАНАЛ» звернулося до суду з позовом до відповідача про стягнення на його користь заборгованості за надані послуги з централізованого водопостачання та водовідведення на суму 32 524 грн. 70 коп. з яких:
- за надані послуги з централізованого водопостачання за період з 01 березня 2017 до 31 січня 2022 у розмірі 18 020 грн. 05 коп.;
- за надані послуги з централізованого водовідведення за період з 01 червня 2016 до 31 січня 2022 у розмірі 10 419 грн. 24 коп.;
- інфляційні витрати 3 014 грн. 97 коп.;
- 3 % річних від простроченої суми 1 070 грн. 44 коп.
Позовна заява мотивована такими обставинами. Відповідач є власником квартири АДРЕСА_1 , яка підключена до систем з централізованого водопостачання та з централізованого водовідведення. Облік нарахувань та оплат за відповідні послуги здійснюється за абонентським особовим рахунком № НОМЕР_1 . В ОСОБА_1 утворилася заборгованість за надані послуги з централізованого водопостачання та з централізованого водовідведення у вказаному вище розмірі. На момент подання позову відповідач заборгованість не сплатив.
З огляду на зазначене позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість з оплати послуг з централізованого водопостачання та з централізованого водовідведення з урахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних.
Ухвалою від 25 липня 2024 року Київський районний суд м. Харкова відкрив провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.
Представник позивача в судове засідання не з`явився, про місце, час та дату судового розгляду повідомлявся належним чином, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та проти заочного розгляду справи не заперечує.
Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином за адресою, вказаною у позовній заяві. Однак кореспонденція повернулася до суду з відміткою оператора поштового зв`язку про закінчення терміну зберігання.
Отже, суд вжив усіх передбачених законом засобів для сповіщення відповідача про розгляд справи, завчасно надіславши йому копію позовної заяви з додатками і судові повідомлення на останню відому адресу проживання. За таких обставин процесуальні засоби забезпечення ОСОБА_1 можливості взяти участь у судовому засіданні та/або висловити свою позицію щодо позовних вимог вичерпано.
Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється залежно від обставин справи, її складності, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками процесу перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").
Разом із тим, вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у провадженні. Так, Європейський суд з прав людини у рішенні від 7 липня 1989 року у справі „Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що учасник справи зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням судового процесу, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Виходячи з наведеного, з метою забезпечення розумних строків судового провадження, керуючись вимогами ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд вважає за необхідне і можливе ухвалити у справі заочне рішення.
Враховуючи, що у судове засідання не з`явилися всі учасники справи, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про наявність фактичних і правових підстав для задоволення позову з огляду на таке.
Згідно з ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Як передбачено ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
За підсумками судового розгляду суд встановив такі обставини.
Відповідач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , та є споживачем послуг з централізованого водопостачання та з централізованого водовідведення, облік нарахувань та оплат за які здійснюється за абонентським особовим рахунком № НОМЕР_1 .
Заборгованість відповідача за вказані вище послуги, згідно з наданими позивачем розрахунками, складає 32 524 грн. 70 коп. із них:
- за надані послуги з централізованого водопостачання за період з 01 березня 2017 до 31 січня 2022 у розмірі 18 020 грн. 05 коп.;
- за надані послуги з централізованого водовідведення за період з 01 червня 2016 до 31 січня 2022 у розмірі 10 419 грн. 24 коп.;
- інфляційні витрати 3 014 грн. 97 коп.;
- 3 % річних від простроченої суми 1070 грн. 44 коп.
В обґрунтування розміру заборгованості за вищевказані послуги позивач надав відповідний розрахунок, правильність якого суд перевірив під час розгляду справи.
Вирішуючи позовні вимоги, суд керується такими нормами матеріального права.
У розумінні ст. 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року № 2189-VIII у редакції з 01 травня 2019 року (далі Закон № 2189-VIII) житлово-комунальними є послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.
За вимогами ч. 1 ст. 9 Закону № 2189-VIII споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.
Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону та п. 30 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21 липня 2005 року у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 02 лютого 2022 року № 85 (далі Правила № 630), споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.
Положеннями ч. 1 ст. 10 Закону № 2189-VIII визначено, що ціни (тарифи) на житлово-комунальні послуги встановлюються за домовленістю сторін, крім випадків, коли вони є регульованими відповідно до закону. У такому разі ціни (тарифи) встановлюються уповноваженими законом державними органами або органами місцевого самоврядування відповідно до закону.
Згідно з положеннями ст. ст. 67, 68, 162 ЖК УРСР плата за комунальні послуги у жилому приміщенні, що належить громадянинові, береться, крім квартирної плати, за затвердженими у встановленому порядку тарифами, у строки, визначені угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити плату за комунальні послуги.
Пунктом 1 ч. 2 ст. 22 Закону України «Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення» передбачено, що споживачі питної води зобов`язані своєчасно вносити плату за неї відповідно до встановлених тарифів на послуги централізованого водопостачання і водовідведення.
Як передбачено п. 37 Правил № 630, розрахунковим періодом для оплати обсягу спожитих послуг є календарний місяць. Оплата послуг здійснюється не пізніше останнього дня місяця, що настає за розрахунковим періодом (граничний строк внесення плати за спожиті послуги), якщо інший порядок та строки не визначені договором. За бажанням споживача оплата послуг може здійснюватися шляхом внесення авансових платежів.
У розумінні ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо), або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Правовідносини між сторонами, є грошовим зобов`язанням, у якому на боржника покладено цивільно-правовий обов`язок оплатити спожиті житлово-комунальні послуги. Відповідному обовязку кореспондує передбачене ст. 509 ЦК України право кредитора вимагати його виконання.
Згідно зі ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
За вимогами ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Порушенням зобов`язання законодавець у ч. 1 ст. 610 ЦК України визнає його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до положень ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно зі ст. 629 ЦПК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17 (далі Постанова) викладено такі висновки щодо застосування норм права.
Відносини між учасниками у сфері житлово-комунальних послуг, зокрема, надання таких послуг здійснюються виключно на договірних засадах на підставі ч. 1 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року № 1875-IV (далі Закон № 1875-IV) та ч. 1 ст. 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року № 2189-VIII.
Договір на надання житлово-комунальних послуг у багатоквартирному будинку укладається між власником квартири, орендарем чи квартиронаймачем та балансоутримувачем або уповноваженою ним особою (частина 1 статті 29 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року). Договір про надання комунальної послуги укладається між виконавцем відповідної послуги та споживачем або особою, яка відповідно до договору або закону укладає такий договір в інтересах споживача, або з управителем багатоквартирного будинку з метою постачання електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку (частина 1 статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року) (п. п. 77, 78 Постанови).
Споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі (п. 79 Постанови).
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Суду не надано та не зазначено про існування доказів того, що відповідач відмовився від споживання послуг з водопостачання (водовідведення) у встановленому порядку, чи звертався до позивача щодо проведення перерахунку у разі можливої відсутності тривалий час в квартирі та не споживання послуг або з претензіями щодо невиконання ним зобов`язань щодо постачання послуг, або надання неякісних послуг.
Вирішуючи позовні вимоги у частині стягнення з відповідача інфляційних витрат та трьох процентів річних за прострочення виконання грошового зобов`язання, сцуд виходить з такого.
Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Виходячи з юридичної природи правовідносин сторін у спорі як грошового зобов`язання, на них поширюється дія зазначеної вище правової норми, якою встановлено спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання такого зобов`язання.
З огляду на викладене, за результатами розгляду справи у межах заявлених позовних вимог на підставі наданих позивачем доказів суд вважає обґрунтованими позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за надані послуги з централізованого водопостачання та з централізованого водовідведення з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних від простроченої суми у загальному розмірі 32 524 грн. 70 коп..
Вирішуючи клопотання позивача про поновлення пропущеного строку позовної давності, суд виходить з такого.
За визначенням, наведеним у ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Як передбачено ст. 257 ЦК України, тривалість загального строку позовної давності становить три роки. Перебіг цього терміну згідно з 1 ст. 261 ЦК України починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Разом із тим, у частині 1 ст. 263 ЦК України законодавець передбачає можливість зупинення перебігу позовної давності. Однією з підстав для цього є випадки, коли пред`явленню позову перешкоджала надзвичайна або невідворотна за даних умов подія (непереборна сила) (пункт1).
Постановою від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями) Кабінет Міністрів України встановив на всій території України карантин з 12 березня 2020 року. У подальшому Уряд неодноразово продовжував строк дії карантину, який загалом безперервно тривав з 12 березня 2020 року до 30 червня 2023 року.
Запроваджені Кабінетом Міністрів України заходи, спрямовані на протидію поширенню коронавірусу COVID-19, безпосередньо впливали на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій та обмежували окремі права та свободи людини і громадянина.
Введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс-мажорних обставин Законом України № 530-ІХ від 17 березня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» на підставі ч. 2 ст. 14-1 Закону України від 02 грудня 1997 року № 671/97-ВР «Про торгово-промислові палати».
Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».
Наведеною правовою нормою законодавець продовжив на строк дії карантину, у тому числі, строки позовної давності у цивільному судочинстві.
Отже, у цій справі строком позовної давності охоплюється період заборгованості відповідачів за час дії карантину, а також три роки до його введення, загальною тривалістю з 12 березня 2017 року до 31 січня 2022 року.
Вимогу про відшкодування заборгованості з оплати комунальних послуг за період з 01 червня 2016 до 11 березня 2017 року КП «ХАРКІВВОДОКАНАЛ» заявило за межами зазначеного терміну.
Разом із тим, відповідно до ч.3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заяво сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. У частині 4 цієї ж статті законодавець визнає сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, підставою для відмови у позові. Водночас згідно з ч. 5 ст. 267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.
Отже, суд вправі застосувати правові наслідки пропуску строку позовної давності не інакше як за заявою сторони у спорі. За відсутності такої заяви суд не наділений повноваженнями з власної ініціативи відмовити у позові повністю чи у частині вимог лише у зв`язку з недотриманням позивачем зазначеного вище строку.
Оскільки ОСОБА_1 не скористався своїм процесуальним правом звернутися до суду з відповідною заявою, суд, керуючись положеннями ч. 3 ст. 267 ЦК України, не застосовує юридичні наслідки пропущення КП «ХАРКІВВОДОКАНАЛ» строку позовної давності у частині вимоги про стягнення заборгованості з оплати комунальних послуг за період з 01 червня 2016 року до 11 березня 2017 року.
Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати у разі задоволення позову покладаються на відповідача.
Матеріалами справи підтверджено, що під час звернення до суду позивач сплатив судовий збір у сумі 2 422,40 грн., що документально підтверджено платіжною інструкцією № 8307 від 16 липня 2024 року. Сума такого збору підлягає стягненню з відповідача. Крім цього, КП «ХАРКІВВОДОКАНАЛ» поніс поштові витрати у сумі 55 грн, що підтверджено відповідною квитанцією. Зазначені витрати також необхідно стягнути з ОСОБА_1 .
Керуючись ст. 2, 4, 10-13, 76-81, 89, 258, 259, 263-265, 268, 273, 280-282, 352, 354 ЦПК України, суд
Позов Комунального підприємства «ХАРКІВВОДОКАНАЛ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з центрального водопостачання та з центрального водовідведення задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , на користь Комунального підприємства «ХАРКІВВОДОКАНАЛ» заборгованість у розмірі 32 524 ( тридцять дві тисячі п`ятсот двадцять чотири) грн. 70 коп. із них: за надані послуги з централізованого водопостачання за період з 01 березня 2017 до 31 січня 2022 у розмірі 18 020 грн. 05 коп.; за надані послуги з централізованого водовідведення за період з 01 червня 2016 до 31 січня 2022 у розмірі 10 419 грн. 24 коп.; а також інфляційні витрати 3 014 грн. 97 коп. та 3 % річних від простроченої суми 1 070 грн. 44 коп.
. Стягнути з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «ХАРКІВВОДОКАНАЛ» судовий збір в розмірі 2 422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) грн. 40 коп., а також поштові витрати у розмірі 55 грн.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Рішення може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 Цивільного процесуального кодексу України.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених Цивільним процесуальним кодексом України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 .
Суддя М. Л. Глос