КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження 22-ц/824/57/2025
П О С Т А Н О В А

Іменем України

26 березня 2025 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Діденка А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Шевченківського районного суду м. Києва в складі судді Юзькової О.Л., ухвалене в м. Київ 17 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи Третя Київська державна нотаріальна контора, Головне територіальне управління юстиції у м. Києві про визнання заповіту недійсним,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

У вересні 2017 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з даним позовом, просив визнати недійсним заповіт ОСОБА_4 , посвідчений державним нотаріусом Третьої Київської державної нотаріальної контори Марущак С.В. 13 березня 2015 року, зареєстрований в реєстрі заповітів за № 2-96.

Позов мотивував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його дядько ОСОБА_4 , після смерті якого відкрилася спадщина за місцем проживання АДРЕСА_1 . У встановлений законом строк ним подана заява про прийняття спадщини, за якою приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Храпійчук Т.В. заведена спадкова справа № 741/2017, він є спадкоємцем другої черги в порядку представлення після смерті матері ОСОБА_5 - рідної сестри померлого. Спадкоємців першої черги після смерті ОСОБА_4 не залишилось.

Із спадкової справи йому стало відомо, що відповідач також подав нотаріусу заяву про прийняття спадщини разом із заповітом ОСОБА_4 на його ім`я за реєстровим № 2-96 від 13 березня 2015 року, посвідченим державним нотаріусом Третьої Київської державної нотаріальної контори Марущак С.В.

Вважав даний заповіт незаконним, оскільки за життя з початку 1980-х років ОСОБА_4 хворів на тяжке психічне захворювання, постійно за життя перебував на психіатричному обліку і періодично проходив лікування в лікарні ім. Павлова, тобто на час підписання заповіту не міг усвідомлювати наслідки своїх дій та свідомо керувати ними.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 17 листопада 2021 року позов задоволено, визнано недійсним заповіт ОСОБА_4 , посвідчений державним нотаріусом Третьої Київської державної нотаріальної контори Марущак С.В. 13 березня 2015 року, зареєстрований в реєстрі заповітів за № 2-96, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір в розмірі 640 грн.

Відповідач ОСОБА_1 , не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просив скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17 листопада 2021 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в позові, покласти на позивача судові витрати.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, викладав заперечення на ухвалу від 16 листопада 2021 року про залишення без задоволення клопотання представника відповідача про призначення в справі повторної посмертної судово-психіатричної експертизи в порядку ч. 2 ст. 353 ЦПК України, оскільки з висновку судово-психіатричної експертизи № 247 від 19 травня 2021 року вбачається, що експертиза є упередженою, необґрунтованою та суперечить матеріалам справи. Незрозуміло на підставі яких фактів експерти роблять висновки, що саме 13 березня 2015 року відповідач не усвідомлював своїх дій, при тому, що за період з 2006 по 2015 роки заповідач підписав три заповіти та договір довічного утримання свого батька, його дієздатність перевірялася трьома державними нотаріусами. В період з 16 січня 2006 року по ІНФОРМАЦІЯ_4 року, тобто більш ніж 10 років поспіль, медичні працівники диспансеру обмежувались записами фактично ідентичного змісту про задовільний стан. В грудні 2005 року дієздатність ОСОБА_4 було поновлено, опіку скасовано, про що містяться дані в медичних записах, проте психіатри продовжують робити записи про опікунство.

13 березня 2015 року було посвідчено оспорюваний заповіт ОСОБА_4 , після чого 25 березня 2015 року психіатром зроблено запис про відсутність скарг, спокійний апатичний та аутичний стан ОСОБА_4 . В подальших записах 01 березня 2016 року, 14 червня 2016 року, 08 вересня 2016 року, 21 липня 2017 року зазначалось, що скарги відсутні, стан спокійний, задовільний, в диспансер не з`являється.

Звертав увагу, що ОСОБА_4 помер орієнтовно ІНФОРМАЦІЯ_4 року, проте в картках міститься запис про стан хворого, що ставить під сумнів достовірність записів психіатрів.

Також відповідач ставить під сумнів взяття до уваги експертами свідчень свідків в судовому засіданні від 14 березня 2019 року, що не є спеціалістами в галузі психіатрії, та є заінтересованими особами по справі, оскільки є близькими родичами позивача. Таким чином, з матеріалів висновку вбачається, що фактично записи про відсутність/наявність психіатричних захворювань в покійного ОСОБА_4 можна відслідкувати з 02 червня 1975 року по 24 жовтня 2002 року, коли ОСОБА_4 дійсно проходив обстеження та лікування. В 2005 році на основі висновку амбулаторної судово-психіатричної експертизи КМПСПЕ дієздатність ОСОБА_4 була відновлена, про що ухвалено судове рішення від 14 грудня 2005 року.

Висновком амбулаторної судово-психіатричної експертизи КМПСПЕ від 07 липня 2005 року експертами було встановлено діагноз «Параноїдна шизофренія з деякими змінами особистості за психоподібним типом, стан ремісії» і зазначалось, що за своїм психічним станом у теперішній час ОСОБА_4 може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

З 07 липня 2005 року й до дня смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 не перебував на обстеженні чи лікуванні, на погіршення стану психічного здоров`я не скаржився. Незважаючи на вищезазначене, експерти у висновку зазначили, що на момент посвідчення заповіту ОСОБА_4 виявляв ознаки шизофренії параноїчної, апато-дисоціативний дефект і за психічним станом у зазначений період часу не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.

Відмовляючи в задоволенні клопотання про призначення експертизи, суд першої інстанції обмежився лише поясненням, що на момент заявлення клопотання є висновок експертизи № 247, складений 19 травня 2021 року, інші матеріали справи не досліджувались у встановленому законом порядку, що унеможливлює, в розумінні ст. 113 ЦПК України, призначення повторної експертизи. Така відмова є безпідставною, її проведення було необхідне для повного та всебічного з`ясування обставин справи.

Вказував на неповноту з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими.

Зазначав, що оскільки судом було відмовлено в задоволенні клопотання про призначення повторної експертизи, відповідачем було проголошено та залучено до матеріалів справи письмові заперечення проти висновків посмертної судово-психіатричної експертизи.

Судом першої інстанції не взято до уваги, що в матеріалах справи наявний заповіт від 15 травня 2006 року, у відповідності до якого ОСОБА_4 заповідає все своє майно ОСОБА_1 , з приміткою, що свою сестру ОСОБА_5 (мати позивача) та її нащадків позбавляє права на спадкування. Даний заповіт було засвідчено через кілька місяців після встановлення на підставі амбулаторної судово-психіатричної експертизи факту перебування ОСОБА_4 в психічному стані, в якому він може розуміти значення своїх дій та керувати ними, та послідуючим відновленням дієздатності на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14 грудня 2005 року.

Також судом не прийнято до уваги, що 10 вересня 2014 року Шостою державною нотаріальною конторою було посвідчено заповіт № 2-594, яким ОСОБА_4 заповідає все своє майно ОСОБА_3 . Проте вже через півроку 13 березня 2015 року, незадовго до своєї смерті ОСОБА_4 виражає свою волю в заповіті залишити все своє майно ОСОБА_1 , що й засвідчує в оскаржуваному заповіті.

Якщо ж за висновком судово-психіатричної експертизи № 247 від 19 травня 2021 року на момент посвідчення заповіту 13 березня 2015 року ОСОБА_4 не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, то постає питання, чи міг ОСОБА_4 усвідомлювати значення своїх дій та керувати ним за півроку до цього, тобто 10 вересня 2014 року в момент складання заповіту на ім`я позивача ОСОБА_3 . Проте дані обставини не були враховані судом, який встановив факт неусвідомлення дій ОСОБА_4 та неможливості керувати ними та прийшов до висновку про недійсність заповіту, беручи до уваги виключно висновок судово-психіатричної експертизи № 247 від 19 травня 2021 року.

Від позивача ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_6 надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому позивач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, посилаючись на те, що будь-яких доказів упередженості при проведенні експертизи матеріали справи не містять, експерти були попереджені про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивого висновку.

Вказував, що у висновку судово-психіатричної експертизи № 247 від 19 травня 2021 року детально відображено зміст та суть всіх матеріалів, наданих для її проведення, на підставі яких експерти зробили відповідні висновки, в експертизі детально відображені покази допитаних судом свідків, з яких вбачається, що в ОСОБА_4 впродовж життя, в тому числі в період часу, що цікавить суд, мали місце значно виражені поведінкові розлади, що узгоджується з відомостями медичної документації та клінічними даними про закономірності перебігу психічного розладу, який носив незворотний та прогресуючий характер. Наведені дані дають змогу дійти висновку, що ОСОБА_4 дійсно не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними в момент посвідчення заповіту.

Доводи відповідача про суперечність медичної документації підтверджень в матеріалах справи не містять та ґрунтуються на власних припущеннях відповідача, який не має спеціальних знань в сфері психіатрії.

Висновки та припущення відповідача, що посвідчення нотаріусами інших правочинів ОСОБА_4 спростовує висновок експертизи щодо психічного стану ОСОБА_4 , вважав хибними з огляду на те, що при посвідченні правочину нотаріус приймає рішення про можливість чи неможливість вчинення нотаріальної дії на підставі наданих документів та в силу своєї особистої оцінки стану особи. Відповідач в апеляційній скарзі, як і в клопотанні про призначення повторної експертизи, не конкретизує, які саме дані експертизи суперечать матеріалам справи, яким саме і як це впливає на зроблений експертами висновок.

Вказував, що відповідач ніяк не вказує, як саме інші заповіти ОСОБА_4 впливають на суть спору, позиція відповідача не вказує та не доводить неповноту встановлення судом обставин, які стосуються справи, не доводить хибність висновку суду, оскільки предметом спору в даній справі є заповіт від 13 березня 2015 року, а не інші правочини, які вчинялись спадкодавцем протягом його життя.

26 березня 2025 року до апеляційного суду надійшло клопотання представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_7 про виклик до суду для надання усних пояснень щодо висновку судово-психіатричного експерта № 46 від 14 січня 2025 року, виконаного відділом СПЕ Центру судових експертиз ДУ «ІСП МОЗ України» судових експертів Ревенка О.А., Козерацької О.А. , Качана Б.Б. , мотивоване тим, що на сьогодні в матеріалах справи є дві судових експертизи, які були проведені на підставі одних і тих самих матеріалів, однак їхні висновки є протилежними, і враховуючи наявні в матеріалах справи докази та доводи сторін, очевидним є те, що висновок № 46 було складено без урахування всіх матеріалів, які були надані для вивчення експерту; висновок № 46, на відміну від висновку № 247, є необґрунтованим, таким, що суперечить іншим матеріалам справи та викликає сумнів в його правильності.

Відповідно до ч. 5 ст. 102 ЦПК України суд має право за заявою учасників справи або з власної ініціативи викликати експерта для надання усних пояснень щодо його висновку.

Враховуючи, що висновок судово-психіатричного експерта № 46 від 14 січня 2025 року є чітким, зрозумілим і не викликає питань, апеляційним судом відмовлено в задоволенні даного клопотання як необґрунтованого.

Також 26 березня 2025 року до апеляційного суду надійшло клопотання представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_7 про призначення повторної посмертної судово-психіатричної експертизи, мотивоване тим, що на сьогодні в матеріалах справи є дві судових експертизи, які були проведені на підставі одних і тих самих матеріалів, однак їхні висновки є протилежними, враховуючи наявні в матеріалах справи докази та доводи сторін, очевидним є те, що висновок № 46 було складено без урахування всіх матеріалів, які були надані для вивчення експерту; висновок № 46, на відміну від висновку № 247, є необґрунтованим, таким, що суперечить іншим матеріалам справи та викликає сумнів в його правильності. На підставі вищевикладеного просив призначити в справі повторну посмертну судово-психіатричну експертизу, на вирішення якої поставити питання, чи усвідомлював ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , значення своїх дій та міг керувати ними на момент посвідчення заповіту 13 березня 2015 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 113 ЦПК України якщо висновок експерта буде визнано неповним або неясним, судом може бути призначена додаткова експертиза, яка доручається тому самому або іншому експерту (експертам).

Враховуючи, що стороною позивача в клопотанні не було наведено всіх підстав, передбачених ч. 2 ст. 113 ЦПК України, для призначення повторної експертизи, апеляційним судом відмовлено в задоволенні клопотання про призначення повторної експертизи, як необґрунтованому.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону в повній мірі не відповідає.

Так, судом встановлено, що позивач у справі ОСОБА_3 , мати якого ОСОБА_5 , померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , була сестрою ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно є його племінником (а. с. 16 - 20 т. 1).

Згідно довідки Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації від 14 червня 2017 року, станом на ІНФОРМАЦІЯ_4 року за адресою АДРЕСА_2 був зареєстрований ОСОБА_4 , з 16 грудня 2003 року по 18 травня 2017 року, інших зареєстрованих осіб немає (а. с. 11 т. 1).

Згідно довідки МСЕК від 02 жовтня 1991 року, ОСОБА_4 встановлена ІІ група інвалідності за загальним захворюванням безстроково (а. с. 14 т. 1).

Актом судово-психіатричної експертизи № 1857 від 19 листопада 1981 року встановлено, що ОСОБА_4 має ознаки хронічної психічної хвороби у формі шизофренії галюцинаторно-параноїдної форми безперервно-прогресуючого типу, що позбавляє його можливості усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, є недієздатним та потребує встановлення опіки (а. с. 240 - 241 т. 1).

Рішенням виконавчого комітету Московської районної ради народних депутатів від 19 квітня 1990 року № 278 звільнено ОСОБА_5 від виконання обов`язків опікуна над недієздатним ОСОБА_4 , опіка над яким була встановлена 22 лютого 1982 року, та призначено опікуном ОСОБА_10 (а. с. 22 т. 1).

Згідно акту судово-психіатричної експертизи № 776 від 07 липня 2005 року, ОСОБА_4 страждає психічним захворюванням у вигляді параноїчної шизофренії з деякими змінами особистості по психопатоподібному типу, стан ремісії. За своїм психічним станом в даний час може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (а. с. 242 - 244 т. 1).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 14 грудня 2005 року в справі № 2-611/05 за заявою ОСОБА_11 , заінтересована особа орган опіки та піклування Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації про відновлення цивільної дієздатності ОСОБА_4 заяву задоволено, скасовано рішення Московського районного суду м. Києва від 15 грудня 1981 року про визнання недієздатним ОСОБА_4 , поновлено цивільну дієздатність ОСОБА_4 (а. с. 44 - 45 т. 1).

05 травня 2006 року ОСОБА_4 склав заповіт, посвідчений державним нотаріусом Шостої Київської державної нотаріальної контори, зареєстрований в реєстрі за № 8-1724, яким все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось, все те, на що за законом він матиме право і що буде належати на момент смерті, заповідає ОСОБА_1 , а свою сестру ОСОБА_5 та її нащадків позбавляє права на спадкування (а. с. 217 т. 1).

05 травня 2006 року ОСОБА_11 (відчужувач) та ОСОБА_4 (набувач) уклали договір довічного утримання (догляду), за умовами якого відчужувач передає, а набувач отримує у власність частину квартири в АДРЕСА_2 на умовах цього договору (а. с. 221 - 222 т. 1).

13 березня 2015 року ОСОБА_4 склав заповіт, посвідчений державним нотаріусом Третьої Київської державної нотаріальної контори, зареєстрований в реєстрі за № 2-96, яким все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось, все те, на що за законом він матиме право і що буде належати на момент смерті, заповідає ОСОБА_1 (а. с. 46 т. 1).

Згідно висновку судово-психіатричного експерта Київського міського центру судово-психіатричної експертизи від 19 травня 2021 року № 247, на момент посвідчення заповіту 13 березня 2015 року ОСОБА_4 виявляв ознаки шизофренії параноїдної, апато-дисоціативний дефект (F20.0 - згідно з МКХ-10) і за психічним станом у зазначений період часу не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними (а. с. 101 - 112 т. 2).

Згідно мотивувальної частини висновку експертизи (обґрунтування та пояснення даних), у наданій на експертизу медичній документації наявні посилання на те, що ОСОБА_4 під час проходження військової служби (з 1972 по 1974 роки) після загибелі брата-близнюка проходив обстеження в психіатричному відділенні військового госпіталю м. Києва. Після демобілізації з армії змінився психічний стан ОСОБА_4 , який став замкненим, усамітнюватися, часто змінював місця роботи, при цьому в нього знизився настрій, з`явилася галюцинаторно-параноїдна симптоматика, у зв`язку з чим влітку 1975 року лікувався в психіатричному стаціонарі м. Києва, лікарями якого його стан був розцінений як «Психогенна депресія (істерична реакція) в психопатичної особистості». З 1981 року і в подальшому ОСОБА_4 ще декілька разів проходив лікування в психіатричних стаціонарах м. Києва (госпіталізації куди були обумовлені, в першу чергу, загостренням галюцинаторно-параноїдної симптоматики, неправильною, неадекватною поведінкою хворого). При цьому психіатрами діагностувалася «Шизофренія, галюцинаторно-параноїдна (або ж параноїдна) форма».

При амбулаторній судово-психіатричній експертизі 19 листопада 1981 року з діагнозом «Шизофренія, галюцинаторно-параноїдна, безперервно-прогредієнтний тип перебігу» експертами було зазначено, що наявні в ОСОБА_4 ознаки хронічного психічного захворювання позбавляють його здатності розуміти зміст та значення своїх дій та керувати ними (а тому він потребує опіки).

Рішенням суду від 15 грудня 1981 року ОСОБА_4 було визнано недієздатним. 02 жовтня 1991 року при повторному огляді фахівцями міської психіатричної МСЕК м. Києва йому була встановлена ІІ група інвалідності загального захворювання безстроково.

При госпіталізації в психіатричну лікарню з 22 по 24 жовтня 2002 року лікарями була діагностована «Шизофренія, параноїдна форма, параноїдний синдром, безперервно-прогредієнтний тип перебіг, виражений апатико-дисоціативний дефект».

При амбулаторній судово-психіатричній експертизі 07 липня 2005 року експертами був встановлений діагноз «Параноїдна шизофренія з деякими змінами особистості за психопатоподібним типом, стан ремісії» і зазначалося, що за своїм психічним станом у теперішній час ОСОБА_4 може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Рішенням суду від 14 грудня 2005 року дієздатність ОСОБА_4 була відновлена.

У той же час, з наданої на теперешню експертизу медичної карти амбулаторного хворого з КНП «Київський міський психоневрологічний диспансер № 1» відомо, що вже після відновлення дієздатності і в подальшому (по 2017 рік, коли в зв`язку зі смертю був знятий з «Д»-обліку) ОСОБА_4 з діагнозом «Шизофренія, параноїдна форма» продовжував спостерігатися психіатрами диспансерного відділення, при періодичних оглядах якими часом скаржився на безсоння, тривогу, страх, втомлюваність, дратівливість, зниження настрою. Психіатрами диспансерного відділення в хворого об`єктивно фіксувались значно виражені порушення психіки, властиві для шизофренічного процесу: резонерське, паралогічне, формальне мислення, знижений настрій, емоційна нестійкість, лабільність, сплощеність, неадекватність, пасивність, бездіяльність, аутичність, апатичність, відривчасті маячні ідеї відношення (26 січня 2006 року), зниження (або ж відсутність) критики до свого стану (хворим себе не вважає), а також зазначалося, що ОСОБА_4 лікування здебільшого не приймав, з літа 2016 року до диспансеру не з`являвся.

Поряд з цим, у наданих на теперішню експертизу матеріалах відсутні об`єктивні відомості про значне покращення психічного стану та достатню соціальну адаптованість ОСОБА_4 впродовж останніх років його життя, в тому числі на період весни 2015 року, що, з урахуванням вищенаведених даних медичної документації, також свідчить про наявність у нього, в першу чергу, в період часу, що цікавить суд, значно виражених розладів психіки.

Відомо, що 13 березня 2015 року був укладений заповіт, згідно з яким ОСОБА_4 усе своє майно заповів ОСОБА_1 . Також відомо, що ОСОБА_4 помер орієнтовно ІНФОРМАЦІЯ_1 у 63 роки (при цьому причина його смерті не встановлена через гнильні зміни трупу). Пояснення позивача по справі ОСОБА_3 (у позовній заяві від 08 вересня 2017 року) та показання свідків ( ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 ), допитаних в судовому засіданні 14 березня 2019 року, з яких вбачається, що в ОСОБА_4 впродовж життя, в тому числі і в період часу, що цікавить суд, мали місце значно виражені поведінкові розлади), в цілому узгоджуються з вищенаведеними відомостями медичної документації та клінічними даними про закономірності перебігу наявного в ОСОБА_4 психічного розладу, який носив незворотній та прогресуючий характер.

Пояснення відповідача по справі ОСОБА_1 (у запереченнях від 12 лютого 2018 року та в доповненнях до відзиву на позов від 19 серпня 2019 року) щодо відсутності в ОСОБА_4 , в першу чергу, в період часу, що цікавить суд, значно виражених психічних порушень, суперечать наведеним даним медичної документації.

Таким чином, з аналізу всіх наданих на теперішню експертизу матеріалів, з урахуванням об`єктивних та суб`єктивних даних та їхньої узгодженості між собою, а також з урахуванням клінічних даних про закономірності перебігу наявного в ОСОБА_4 психічного розладу, вбачається, що на момент посвідчення заповіту 13 березня 2015 року ОСОБА_4 виявляв ознаки Шизофренії параноїдної, апато-дисоціативний дефект. При цьому наявні в нього порушення психічної діяльності сягали вираженого ступеню та позбавляли його в зазначений період часу (а саме, на момент посвідчення заповіту 13 березня 2015 року) здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (а. с. 112 т. 1).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Крім того, судом першої інстанції було допитано свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_16 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_18 , ОСОБА_17 , які повідомили про іноді неадекватну поведінку ОСОБА_4 , дивні звички та розмови.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Cудом першої інстанції встановлено, і дана обставина не заперечувалась відповідачем, що після смерті ОСОБА_4 , який є рідним дядьком позивача, ОСОБА_3 в порядку представлення подав заяву про прийняття спадщини та приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Храпійчук Т.В. відкрито спадкову справу № 60885678.

Також судом першої інстанції встановлено, що за життя, а саме 13 березня 2015 року, ОСОБА_4 зробив розпорядження на випадок своєї смерті та склав заповіт, яким заповідав все майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось, ОСОБА_1 .

Задовольняючи позов ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_4 при складанні заповіту від 13 березня 2015 року не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, що підтверджується висновком судово-психіатричної експертизи Київського міського центру судово-психіатричної експертизи № 247 від 19 травня 2021 року, і доводи сторони відповідача, показання свідків не спростовують висновків, зроблених фахівцями у відповідній галузі.

Апеляційний суд не може погодитись з даними висновками, враховуючи таке.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Характеристиками доказів є їх належність, достовірність, допустимість та достатність. Так, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом (недопустимі докази); обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 77 - 80 ЦПК України).

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно з частиною першою статті 7 Закону України «Про судову експертизу» судово-експертну діяльність здійснюють державні спеціалізовані установи, їх територіальні філії, експертні установи комунальної власності, а також судові експерти, які не є працівниками зазначених установ, та інші фахівці (експерти) з відповідних галузей знань у порядку та на умовах, визначених цим Законом.

Відповідно до частини третьої статті 7 Закону України «Про судову експертизу» виключно державними спеціалізованими установами здійснюється судово-експертна діяльність, пов`язана з проведенням криміналістичних, судово-медичних і судово-психіатричних експертиз.

Науково-дослідні установи судових експертиз, судово-медичні та судово-психіатричні установи Міністерства охорони здоров`я України належать до державних спеціалізованих установ (частина друга статті 7 Закону України «Про судову експертизу»).

Відповідно до частини другої статті 71 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» організаційне керівництво судово-медичною і судово-психіатричною службами здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я.

Згідно з Положенням про Міністерство охорони здоров`я України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року № 267, Міністерство охорони здоров`я України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України. Серед інших функцій воно здійснює організаційне керівництво судово-медичною і судово-психіатричною службами; державний контроль діяльності психіатричних установ незалежно від форми власності та фахівців, інших працівників, які беруть участь у наданні психіатричної допомоги; затверджує порядки проведення судово-медичної експертизи та судово-психіатричної експертизи; присвоєння кваліфікації судового експерта і кваліфікаційних класів судово-медичним і судово-психіатричним експертам та позбавлення кваліфікації судового експерта і кваліфікаційних класів судово-медичних і судово-психіатричних експертів (підпункт 10 пункту 4 Положення).

Отже, при вирішенні питання стосовно компетенції установи, яка проводить експертизу і є державною в розумінні статті 7 Закону України «Про судову експертизу» слід виходити не з організаційно-правової форми здійснення нею діяльності або форми її власності, а з сфери управління її діяльністю та організації державного контролю.

З наведеного Положення вбачається, що саме держава в особі її центрального органу виконавчої влади - Міністерства охорони здоров`я України здійснює владні повноваження стосовно закладів, які вправі проводити судово-медичні та судово-психіатричні експертизи.

Такий висновок зробив Верховний Суд у постанові від 13 жовтня 2022 року в справі № 757/28174/18-ц (провадження № 61-10971св21), від 05 жовтня 2022 року в справі № 757/23700/15 (провадження № 61-17069св21), від 31 серпня 2022 року справі № 322/506/19 (провадження № 61-2363св22), від 30 березня 2020 року в справі № 462/3998/19.

Разом із тим, згідно листа КНП «Клінічна лікарня «Психіатрія» виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) від 05 червня 2023 року, рішенням Київської міської ради від 08 квітня 2021 року № 567/608 реорганізовано Київський міський центр судово-психіатричної експертизи шляхом приєднання до комунального некомерційного підприємства «Клінічна лікарня «Психіатрія» виконавчого органу Київської міської ради (КМДА), про що 21 лютого 2022 року внесено відповідні записи до ЄДРПОУ. Повідомлено, що КНП «Клінічна лікарня «Психіатрія» не є експертною установою в розумінні законодавства України, та відповідно не має посади експертів (а. с. 118 т. 3).

Згідно листа Міністерства охорони здоров`я України від 09 вересня 2022 року № 03.1-17/20888/2-22, Київський міський центр судово-психіатричної експертизи у 2021 році до державної спеціалізованої установи судово-психіатричних експертиз МОЗ не належав (а. с. 217 т. 2).

Враховуючи вищевикладене, висновок судово-психіатричного експерта Київського міського центру судово-психіатричної експертизи від 19 травня 2021 року № 247 у цій справі було складено експертною установою, яка на мала на це повноважень, а тому не відповідав критеріям допустимості та достовірності.

Прийнявши такий висновок в якості доказу, суд першої інстанції допустив порушення ч. 1 ст. 78, ч. 1 ст. 79 ЦПК України щодо допустимості та достовірності доказів.

Під час розгляду справи судом апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 - адвокат Новікова В.О. подала клопотання про призначення по справі повторної посмертно-психіатричної експертизи відносно ОСОБА_4 , на розгляд якої вважала за необхідне поставити наступні питання: чи страждав ОСОБА_4 будь-яким психічним розладом у момент складання заповіту 13 березня 2015 року; якщо так, то чи міг ОСОБА_4 у момент складення заповіту усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Проведення експертизи просила доручити експертам ДУ «Інститут психіатрії, судово-психіатричної експертизи та моніторингу наркотиків МОЗ України».

В обґрунтування клопотання зазначала, що висновок судово-психіатричного експерта Київського міського центру судово-психіатричної експертизи № 247 від 19 травня 2021 року є необґрунтованим та таким, що суперечить іншим матеріалам справи. Вказувала, що згідно відповіді директора медичних послуг МОЗ України, Київський міський центр судово-психіатричної експертизи не був уповноважений на проведення судово-психіатричної експертизи, оскільки він не належить до державних спеціалізованих установ судових експертиз. Відтак, висновок № 247 від 19 травня 2021 року, є таким, що одержано з порушенням норм чинного законодавства, а отже є неналежним та недопустимим доказом у справі.

Також під час розгляду справи апеляційним судом представник позивача - адвокат Черевко С.А. заявив клопотання про призначення по справі посмертно-психіатричної експертизи відносно ОСОБА_4 на розгляд якої поставити наступне питання: чи усвідомлював ОСОБА_4 значення своїх дій та чи міг керувати ними на момент посвідчення заповіту - 13 березня 2015 року. Проведення експертизи просив доручити експертам Львівської філії судово-психіатричних експертиз ДУ «Інститут психіатрії, судово-психіатричної експертизи та моніторингу наркотиків МОЗ України».

В обґрунтування клопотання зазначив, що призначення зазначеної експертизи є необхідним з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, з метою повторного встановлення обставин, а саме, щодо неможливості усвідомлення ОСОБА_4 значення своїх дій на момент посвідчення заповіту.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про судову експертизу» судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об`єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебувають у провадженні, зокрема, суду.

Відповідно до ч. 1, 3, 4 ст. 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.

Якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам) (2 ст. 113 ЦПК України).

Враховуючи, що предметом даного позову є визнання недійсним заповіту підписаного ОСОБА_4 , а його підставами - неусвідомлення ОСОБА_4 значення своїх дій на момент підписання заповіту та неможливість керувати ними, а також беручи до уваги положення ст. 105 ЦПК України, якою передбачено, що призначення експертизи є обов`язковим у разі заявлення клопотання про призначення експертизи обома сторонами; призначення експертизи судом є обов`язковим також за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити: 1) характер і ступінь ушкодження здоров`я; 2) психічний стан особи; 3) вік особи, якщо про це не має відповідних документів і неможливо їх одержати), ухвалою Київського апеляційного суду від 10 жовтня 2023 року призначено по справі посмертну судово-психіатричну експертизу, на вирішення якої поставлено питання, чи страждав ОСОБА_4 будь-яким психічним розладом у момент складання заповіту 13 березня 2015 року, і якщо так, то чи міг ОСОБА_4 у момент складання заповіту усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Проведення експертизи доручено експертам Державної установи «Інститут психіатрії, судово-психіатричної експертизи та моніторингу наркотиків Міністерства охорони здоров`я України».

За клопотанням судового експерта, в зв`язку з відсутністю в матеріалах справи цифрового носія із записом судового засідання, під час якого було допитано свідків судом першої інстанції, та неможливістю здійснення повторного запису судового засідання, Київським апеляційним судом було поновлено провадження в справі, повторно допитано свідків ( ОСОБА_19 , ОСОБА_16 , ОСОБА_15 , ОСОБА_13 ) та ухвалою від 09 жовтня 2024 року справу направлено для проведення повторної посмертної судово-медичної експертизи до Державної установи «Інститут судової психіатрії МОЗ України» (а. с. 109 - 110 т. 4).

Згідно висновку судово-психіатричного експерта № 46 від 14 січня 2025 року, складеного Державною установою «Інститут судової психіатрії МОЗ України», ОСОБА_4 на період вчинення ним правочину укладення заповіту від 13 березня 2015 року страждав на психічний розгляд «Шизофренія, параноїдна форма, стан ремісії» (МКХ-10: F20.05). ОСОБА_4 за своїм психічним станом на період 13 березня 2015 року (укладання заповіту) усвідомлював значення своїх дій та міг ними керувати.

Згідно мотивувальної частини висновку експертизи (обґрунтування та пояснення даних), з аналізу матеріалів цивільного провадження та медичної документації наявні свідчення на те, що ОСОБА_4 під час проходження військової служби (з 1972 року по 1974 роки) після загибелі брата - близнюка проходив обстеження в психіатричному відділенні військового госпіталю м. Києва. Після демобілізації з армії змінився психічний стан ОСОБА_4 , який став замкненим, усамітнювався, часто змінював місце роботи; при цьому в нього знизився настрій, з`явилася галюцинаторно-параноїдна симптоматика, у зв`язку з чим влітку 1975 року лікувався в психіатричному стаціонарі м. Києва, лікарями якого його стан був розцінений як «Психогенна депресія (істерична реакція) в психопатичної особистості». З 1981 року і в подальшому ОСОБА_4 ще декілька разів проходив лікування в психіатричних стаціонарах м. Києва (госпіталізації куди були обумовлені, в першу чергу, загостренням галюцинаторно-параноїдної симптоматики, неправильною, неадекватною поведінкою хворого). При цьому психіатрами діагностувалася «Шизофренія, галюцинаторно-параноїдна (або ж параноїдна) форма».

При амбулаторній судово-психіатричній експертизі 19 листопада 1981 року з діагнозом «Шизофренія, галюцинаторно-параноїдна, безперервно-прогредієнтний тип перебігу» експертами було зазначено, що наявні в ОСОБА_4 ознаки хронічного психічного захворювання позбавляють його здатності розуміти зміст та значення своїх дій та керувати ними (а тому він потребує опіки).

Рішенням суду від 15 грудня 1981 року ОСОБА_4 було визнано недієздатним.

02 жовтня 1991 року при повторному огляді фахівцями міської психіатричної МСЕК м. Києва йому була встановлена ІІ група інвалідності загального захворювання безстроково.

При госпіталізації в психіатричну лікарню з 22 по 24 жовтня 2002 року лікарем була діагностована ««Шизофренія, параноїдна форма, параноїдний синдром, безперервно-прогредієнтний тип перебіг, виражений апатико-дисоціативний дефект».

При проведенні підекспертному ОСОБА_4 амбулаторної судово-психіатричної експертизи 07 липня 2005 року, експертами був встановлений діагноз «Параноїдна шизофренія з деякими змінами особистості за психопатоподібним типом, стан ремісії» і зазначалося, що за своїм психічним станом у теперішній час ОСОБА_4 може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Рішенням суду від 14 грудня 2005 року дієздатність ОСОБА_4 була відновлена.

За результатами висновку посмертної судово-психіатричної експертизи № 247 від 19 травня 2021 року експерти дійшли висновку, що на момент посвідчення заповіту 13 березня 2015 року ОСОБА_4 виявляв ознаки «Шизофренії параноїдної, апато-дисоціативний дефект (F20.0 - згідно з МКХ-10) і за психічним станом у зазначений період часу не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.

З аналізу наданої на теперішню експертизу медичної карти амбулаторного хворого з КНП «Київський міський психоневрологічний диспансер № 1» вбачається, що вже після відновлення дієздатності і в подальшому (по 2017 рік, коли в зв`язку зі смертю був знятий з «Д» - обліку) ОСОБА_4 з діагнозом «Шизофренія, параноїдна форма» продовжував спостерігатися психіатрами диспансерного відділення, при періодичних оглядах часом скаржився на безсоння, тривогу, страх, втомлюваність, дратівливість, зниження настрою. Однак після 2002 року ОСОБА_4 не проходив стаціонарне психіатричне обстеження та лікування, лікарями-психіатрами диспансерного відділення при описі психічного стану під експертного продуктивна психотична симптоматика (маячення, галюцинації, розлад свідомості) не описувалася, зазначалося: 21 серпня 2014 року (останній огляд до посвідчення підекспертним заповіту від 13 березня 2015 року) психіатр зазначив: «Скарг немає. Апатичний, аутичний. Лікування не приймає. Діагноз «Шизофренія параноїдна»; 25 березня 2015 року (через 12 діб після посвідчення підекспертним заповіту від 13 березня 2015 року) психіатром було вказано: «Скарг немає. Спокійний. Апатичний, аутичний. Контролює стан опікун. Лікування не приймає. Діагноз «Шизофренія параноїдна». Тобто об`єктивно в психічному стані ОСОБА_4 не фіксувались значно виражені порушення психіки: порушення мислення у вигляді маячіння, наявність психопродуктивної симптоматики (маячення, галюцинації, розлад свідомості), значне порушення критичних здібностей. Отже, психічний стан підекспертного описувався як стан ремісії в перебігу психічного розладу: шизофренія, параноїдна форма та за своїм психічним станом ОСОБА_4 міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а також і під час укладення заповіту від 13 березня 2015 року.

Після поновлення цивільної дієздатності рішенням суду від 14 грудня 2005 року підекспертний ОСОБА_4 неодноразово приймав участь у юридично значимих діях: 05 травня 2006 року - посвідчення заповіту, договір довічного утримання (догляду); 10 вересня 2014 року - посвідчення заповіту; 13 березня 2015 року - посвідчення заповіту. Під час оформлення всіх зазначених вище юридичних дій дієздатність ОСОБА_4 не ставилась під сумнів особами, які посвідчували ці документи.

Відомо, що оскаржуваний укладений підекспертним заповіт був підписаний 13 березня 2015 року, згідно з яким ОСОБА_4 все своє майно заповів ОСОБА_1 .

Також відомо, що ОСОБА_4 помер орієнтовно ІНФОРМАЦІЯ_1 у 63 роки.

Пояснення позивача по справі ОСОБА_3 (у позовній заяві), показання свідків ( ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_13 , ОСОБА_15 ), допитаних у судових засіданнях 18 вересня 2024 року та 09 жовтня 2024 року, а також протокол опитування від 08 жовтня 2024 року ОСОБА_14 містять в собі свідчення про те, що підекспертний ОСОБА_4 за життя мав виражені поведінкові розлади, при цьому тільки свідок ОСОБА_13 зазначала, що опис психічного стану ОСОБА_4 стосується періоду часу 2015 року, свідок ОСОБА_17 зазначав, що спілкувався з ОСОБА_4 двічі в 2014 та 2016 роках, свідок ОСОБА_15 була знайома з підекспертним в період з 2006 по 2011 роки.

У своїх поясненнях відповідач по справі ОСОБА_1 (у запереченнях та в доповненнях до відзиву на позов) стверджує про відсутність у ОСОБА_4 , в першу чергу, в період часу, що цікавить суд, значно виражених психічних порушень.

Таким чином, надані пояснення вищезазначених осіб не узгоджується з даними, які наявні в наданій для вивчення експертам медичної документації та матеріалах цивільної справи, які свідчать про відсутність у ОСОБА_4 виражених порушень з боку психіки, які б впливали на можливість підекспертного усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на період 13 березня 2015 року (складання заповіту) (а. с. 116 - 145 т. 4).

Згідно з частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (частина перша статті 215 ЦК України).

Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 17 червня 2021 року у справі № 761/12692/17 (провадження № 61-37390свп18)).

За змістом частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19), зазначено, що «правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Тобто, для визнання правочину недійсним необхідна наявність факту, що особа саме у момент укладення договору не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до пункту 2 частини першої статті 105 ЦПК України зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 89 ЦПК України. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Висновок експертизи має бути категоричним та не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними».

У постанові Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 161/17119/16-ц (провадження 61-11268св18) зроблено висновок, що «тлумачення статті 225 ЦК України свідчить, що правила цієї статті поширюються на випадки, коли фізична особа хоча і є дієздатною, однак у момент вчинення правочину вона перебувала в такому стані, коли не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Аналогічний висновок зроблений і в постанові Верховного Суду від 07 лютого 2018 року у справі № 523/14606/13-ц. Встановлення неспроможності особи в момент вчинення заповіту розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними такого стану на момент вчинення заповіту відбувається з урахуванням як висновку посмертної судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент вчинення заповіту особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними. З позовом про визнання правочинів недійсними на підставі ст. 225 ЦК України звертається: (а) або сторона правочину, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними; (б) або в разі її смерті - інші особи, чиї цивільні права або інтереси порушені. До інших осіб відносяться, зокрема, спадкоємці сторони правочину, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними».

Такі ж висновки підтримуються Верховним Судом на даний час, зокрема в постановах від 23 травня 2024 року в справі № 388/896/19 (провадження № 61-10863св22), від 30 травня 2024 року в справі № 229/7156/19 (провадження № 61-4283св24), що свідчить про усталеність правової позиції.

Отже, в справі про оспорювання правочину, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, позивач має довести не тільки стан фізичної особи в момент вчинення правочину (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо), але й те що під впливом такого стану фізична особа не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.

У постановах Верховного Суду від 13 березня 2024 року у справі № 336/6943/17 (провадження № 61-7542св23) та від 27 листопада 2024 року у справі № 161/20020/19 (провадження № 61-14626св23) зроблено висновок, що обов`язковість вимог статті 105 ЦПК України щодо призначення судово-психіатричної експертизи при вирішенні спору про визнання правочину недійсним за статтею 225 ЦК України вказує на те, що саме висновок експерта в цьому випадку є належним доказом медичного характеру в розумінні статті 77 ЦПК України.

При дослідженні висновку судово-психіатричного експерта № 46 від 14 січня 2025 року, складеного Державною установою «Інститут судової психіатрії МОЗ України» відносно ОСОБА_4 , апеляційний суд враховує, що при його складанні судові експерти не вийшли за межі своїх повноважень, надали повні відповіді на порушені питання, підтвердили їх відповідність іншим фактичним даним, між дослідницькою частиною та підсумковими висновками судової експертизи є узгодженість, висновок є обґрунтованим та узгодженим з іншими матеріалами справи, надані експертами відповіді з поставлених запитань, є повними, обґрунтованими та чіткими, висновок містить докладний опис проведеного дослідження, складений з дотриманням норм чинного законодавства, відсутні обставини, які б виключали участь експертів у справі, а тому цей висновок відповідає вимогам належності, достовірності та допустимості.

Враховуючи, що підставою для визнання правочину недійсним згідно зі статтею 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, та оскільки висновком судово-психіатричної експертизи № 46 від 14 січня 2025 року, складеним Державною установою «Інститут судової психіатрії МОЗ України», такої неспроможності не встановлено, позов ОСОБА_3 не знайшов свого підтвердження під час апеляційного перегляду, а отже, не підлягав задоволенню.

Доводи сторони позивача, викладені у поданих ним клопотаннях від 26 березня 2025 року про призначення повторної експертизи та виклик експертів в судове засідання, у яких зазначено про суперечливість висновків та доводів експерта між собою обставинам, встановленим тим же експертом, суперечливість даного висновку медичним документам, які були надані експерту для дослідження, та висновку № 247, показанням свідків, допитаних в цій судовій справі, повідомлення недостовірної інформації щодо періоду подій, про які вказували свідки, що вказує на хибність висновків експерта, - є особистою оцінкою даного доказу стороною позивача, яка не володіє спеціальними знаннями, необхідними для з`ясування відповідних обставин справи, зводяться до незгоди з висновком експертизи та до спонукання апеляційного суду призначити повторну посмертну судово-психіатричну експертизу для отримання висновку, який би влаштував сторону позивача, а тому відхиляються апеляційним судом як неспроможні.

Натомість, прийнятий судом першої інстанції в якості доказу висновок судово-психіатричного експерта Київського міського центру судово-психіатричної експертизи від 19 травня 2021 року № 247, у якому експертами надано протилежний висновок за змістом поставлених на вирішення експертизи питань, а саме, що на момент посвідчення заповіту 13 березня 2015 року ОСОБА_4 виявляв ознаки шизофренії параноїчної, апато-дисоціативний дефект (F20.0 - згідно з МКХ-10) і за психічним станом у зазначений період часу не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, - був складений експертною установою, яка не мала повноважень на проведення судово-психіатричних експертиз, а тому не може вважатися допустимим і достовірним доказом.

Однак даний висновок експертизи було покладено в основу рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17 листопада 2021 року про задоволення позову, що призвело до неправильного вирішення справи.

Враховуючи наведене, висновки суду першої інстанції про задоволення позову ОСОБА_3 є передчасними та помилковими, зроблені в результаті неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, із порушенням норм процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення справи, в зв`язку з чим рішення суду першої інстанції не може вважатись законним і обґрунтованим, не може залишатися в силі та відповідно до ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню із прийняттям нової постанови про відмову в позові.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України апеляційний суд здійснює перерозподіл судових витрат та стягує з позивача на користь відповідача понесені ним витрати за подання апеляційної скарги в розмірі 1362 грн.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17 листопада 2021 року скасувати та прийняти нову постанову.

Відмовити ОСОБА_3 в позові до ОСОБА_1 , треті особи Третя Київська державна нотаріальна контора, Головне територіальне управління юстиції у м. Києві про визнання заповіту недійсним.

Стягнути з ОСОБА_3 ( АДРЕСА_3 РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати в розмірі 1362 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 28 березня 2025 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.