ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2902/25 Справа № 172/596/24 Суддя у 1-й інстанції - Битяк І. Г. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів: Петешенкової М.Ю., Красвітної Т.П.,

за участю секретаря судового засідання Гвоздєва М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Усенко Аліна Олександрівна, на рішення Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 26 листопада 2024 року у складі судді Битяк І.Г. у цивільній справі № 172/596/24 за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю Дніпроагроальянс про розірвання договору оренди земельної ділянки та стягнення заборгованості по сплаті орендної плати,

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ТОВ Дніпроагроальянс, на предмет розірвання договору оренди земельної ділянки загальною площею 6,837 га, що розташованої на території Письменської селищної ради Васильківського району Дніпропетровської області, кадастровий номер :01:012:0044, укладеного 27 січня 2015 року між ОСОБА_1 та ТОВ Дніпроагроальянс, зареєстрованого 25 червня 2015, номер запису про інше речове право: 10172420; стягнення з ТОВ Дніпроагроальянс на користь ОСОБА_1 заборгованості з виплати орендної плати у розмірі 142 225,53 грн, інфляційні витрати 80 542,28 грн за період з 2015 року по 2023 рік, обґрунтовуючи це тим, що позивач з 2003 року є власником зазначеної земельної ділянки з кадастровим номером :01:012:0044 площею 6,837 га, яка призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, за адресою: Дніпропетровська область, Васильківський район, сел. Письменне.

27 січня 2015 року між нею та ТОВ «Дніпроагроальянс» був укладений договір оренди цієї земельної ділянки, умовами якого передбачено строк його дії на 7 років, а з урахуванням ротації культур згідно з проектом землеустрою до 31 грудня останнього року оренди, також визначено грошову оцінку земельної ділянки у 211 544,58 грн, а обчислення розміру орендної плати за землю проводиться з урахуванням індексації.

13 жовтня 2021 року додатковою угодою до договору оренди б/н від 27 січня 2015 року сторонами договору внесені зміни в частині грошової оцінки земельної ділянки, що становить 253 853,50 грн, строку договору оренди - до 31 грудня 2028 року, та розміру орендної плати, що складає 25 838,51 грн, в який входить податок на землю та військовий збір відповідно до вимог чинного законодавства.

Позивач вважає, що орендар у належний спосіб свій обов`язок зі сплати орендної плати орендодавцеві не виконував систематично у період з 2015 року по 2023 рік включно та має заборгованість у розмірі 142 225,53 грн, на яку позивачем нараховані інфляційні втрати у розмірі 80 542,28 грн. Позивач вважає, що її права, як орендодавця, порушені відповідачем та з та з метою їх захисту вона звернулась до суду (а.с.1-7).

Рішенням Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 26 листопада 2024 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ТОВ «Дніпроагроальянс» про розірвання договору оренди земельної ділянки та стягнення заборгованості за договором. Судові витрати залишено за позивачем (а.с.161-165).

Рішення суду мотивовано недоведенням позивачем належними доказами як істотного порушення умов договору відповідачем, так наявності заборгованості у відповідача перед позивачем з орендної плати за період з 2015 року по 2023 рік включно. Відповідач мав заборгованість по сплаті орендної плати за 2019 рік, сплативши її лише у липні 2020 року, що свідчить про несвоєчасність такої сплати та що не відповідає умовам договору оренди землі, а також має заборгованість за 2023 рік, яку на момент подання позову до суду у квітні 2024 року ще не сплатив, що, в розумінні ст. 13,15,21 ЗУ Про оренду землі та ст.141 Земельного кодексу України, не є систематичною несплатою орендної плати, а, відтак, і немає підстав для розірвання договору оренди. При цьому, доказів будь-яких звернень позивача з претензіями до відповідача з приводу несвоєчасної сплати чи несплати орендної плати за 2015-2023 роки позивачем не надано, що також свідчить про відсутність суттєвості порушення умов договору відповідачем.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 через свого представника адвоката Усенко А.О. у грудні 2024 року подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення першої інстанції та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі (а.с.189-195).

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не стягнуто заборгованість відповідача перед позивачем за 2023 рік, яку встановлено та що не заперечується відповідачем. За встановленими фактичними обставинами факту порушення відповідачем строків спати орендної плати за 2019 рік та несплатою такої орендної плати за 2023 рік, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність систематичної несплати орендної плати, зазначивши про відсутність підстав для розірвання договору оренди, як і не взяв до уваги обчислення розміру орендної плати з урахуванням індексу інфляції. Суд першої інстанції не дослідив розрахунок заборгованості, поданий позивачем до позову, та обчислення розміру інфляційних втрат, що є неповним з`ясування обставин справи та підставою для скасування рішення.

ТОВ «Дніпроагроальянс» своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, не скористався та відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 не подавав, але, в силу вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить частково задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови у стягненні заборгованості по сплаті орендної плати за 2023 рік та ухвалити нове рішення в цій частині із задоволенням таких вимог з наступних підстав.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Згідно із ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджується, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

Колегія суддів відзначає, що зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення частково не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки з кадастровим номером :01:012:0044 площею 6,837 га, яка призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована за адресою: Дніпропетровська область, Васильківський район, сел. Письменне на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом серії АЕЕ № 339539 та Державного акту на право приватної власності на землю серії І-ДП № 105657 від 15 січня 2003 року.

27 січня 2015 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Дніпроагроальянс» укладено договір оренди земельної ділянки кадастровий номер :01:012:0044 площею 6,837 га строком на 7 років. З урахуванням ротації культур згідно з проектом землеустрою, договір оренди є чинним до 31 грудня останнього року оренди.

Відповідно до п. 4.1 договору оренди земельної ділянки від 27 січня 2015 року за кожен рік використання землі орендар виплачує орендну плату у грошовій формі, що становить 10 785 грн. Сплачується орендна плата не пізніше 31 числа місяця останнього календарного року, за який вноситься орендна плата. Виплата орендної плати оформляється письмово.

Пунктом п. 1.4 договору визначено, що грошова оцінка земельної ділянки становить 211 544,58 грн.

Згідно із додатковою угодою від 13 жовтня 2021 ркоу до договору оренди від 27 січня 2015 року, укладеною між ОСОБА_1 та ТОВ «Дніпроагроальянс», сторони прийшли до згоди внести зміни до договору, а саме: пункти 1.4, 3.1, 4.1, 4.9 викласти у такій редакції: п. 1.4 «Грошова оцінка земельної ділянки становить 253 853,50 грн», п. 3.1 «Земельна ділянка надається в оренду строком до 31 грудня 2028 року на земельній ділянці для використання орендарем за її цільовим призначенням для сільськогосподарського використання», п. 4.1 «Розмір орендної плати за орендовану ділянку складає 25 835,51 грн. У розмір орендної плати входить податок на землю та військовий збір у розмірі згідно з чинним законодавством», п. 4.9 «У випадку смерті смерті орендодавця, орендар виплачує спадкоємцям орендодавця грошову допомогу на ритуальні послуги у розмірі 3600,00 грн».

Пунктом 12.3 договору оренди землі від 27 січня 2015 року передбачені підстави припинення договору шляхом його розірвання, зокрема, за рішенням суду на вимогу однієї із сторін унаслідок невиконання другою стороною обов`язків, передбачених договором, та внаслідок випадкового знищення, пошкодження орендованої земельної ділянки, яке істотно перешкоджає її використанню, а також з інших підстав, визначених законом.

З копії реєстраційної справи, наданої Синельниківською районною військовою адміністрацією Дніпропетровської області вбачається, що дійсно між ОСОБА_1 та ТОВ «Дніпроагроальянс» укладений договір б/н від 27 січня 2015 року оренди землі з кадастровим номером :01:012:0044 площею 6,837 га, у тому числі рілля 6,837 га, яка знаходиться на території Письменської селищної ради Васильківського району Дніпропетровської області. Вказаний договір зареєстрований 25 червня 2015 року, номер запису про інше речове право: 10172420.

З наданих відповідачем копії відомостей на виплату готівки за липень, грудень 2020 року, за жовтень 2021 року (строк оплати 01 та 26 жовтня 2021 року), платіжної відомості від 16 вересня 2015 року, від 15 червня 2016 року, від 21 вересня 2017 року, судом першої інстанції встановлено, що у всіх цих документах є підпис ОСОБА_1 за отримання коштів від Товариства як орендної плати.

Також судом першої інстанції, з наданої відповідачем довідки про нарахування та виплату орендної плати ОСОБА_1 , встановлено, що відповідач має перед позивачем заборгованість зі сплати орендної плати відповідно до договору оренди земельної ділянки б/н, укладеного 27 січня 2015 року за 2023 рік. Орендна плата за 2015-2018, 2020-2022 роки сплачена відповідачем у повному обсязі у встановлені договором строки, а за 2019 рік сплачена 20 липня 2020 року.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог позивача суд першої інстанції виходив з їх недоведеності, адже відповідач на спростування доводів позивачки надав суду належні, достовірні та достатні докази щодо своєчасності та у повному обсязі сплати орендної плати за вказаним договором за кожен рік використання землі, за виключенням 2019 року, орендна плата за який сплачена 20 липня 2020 року, тобто, з порушенням строку сплати орендної плати, визначеного договором оренди від 27 січня 2015 року. Також суд першої інстанції вважав встановленим, що за 2023 рік відповідачем орендна плата станом на 11 липня 2024 року не виплачена, обґрунтовуючи це тяжким фінансовим становищем відповідача, яке значною мірою зумовлене поточними економічними і соціальними умовами в країні. Суд першої інстанції вважав встановленим той факт, що один випадок порушення умов договору оренди землі від 27 січня 2015 року, не є систематичною несплатою орендної плати, в розумінні ст. 141 Земельного кодексу України. При цьому, доказів будь-яких звернень позивача з претензіями до відповідача з приводу несвоєчасної сплати чи несплати орендної плати за 2015-2023 роки позивачем не надано, що також свідчить про відсутність суттєвості порушення умов договору для сторони відповідача.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції в частині нестягнення з відповідача на користь позивача орендної плати за 2023 рік, в іншій частині рішення суду першої інстанції відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України.

Так, колегія суддів відзначає, що у відповідності до ч.1-3 ст. 21 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України). Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди. Отже, аналіз змісту статей 24, 25 Закону України «Про оренду землі» та пункту «д» частини першої статті 141 ЗК України дає підстави для висновку, що підставою для розірвання договору оренди землі є систематична несплата орендної плати. Зазначені положення закону вимагають систематичної (два та більше випадки) несплати орендної плати, передбаченої договором, як підставу для розірвання договору оренди. При цьому факт несплати орендної плати стосується випадків як невиплати орендної плати у цілому, так і її виплата у розмірі меншому ніж визначено договором (без урахування індексації, індексу інфляції тощо). Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного суду по справі № 484/4238/20 від 29 червня 2022 року.

Правила про підстави припинення права користування земельною ділянкою, визначені п. «д» ч. 1 ст. 141 ЗК України (систематична несплата орендної плати), та приписи ч. 2 ст. 651 ЦК України, якими передбачено, що договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї зі сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, установлених договором або законом, співвідносяться як такі, що не суперечать одні одним, а навпаки доповнюють одні одних.

Підставою розірвання договору оренди землі згідно з п. «д» ч. 1 ст. 141 ЗК України є саме систематична, тобто неодноразова (два та більше випадки), повна несплата орендної плати. Ця спеціальна правова норма в такому випадку є самостійною та достатньою, і звертатися до більш загальної норми ч. 2 ст. 651 ЦК України немає потреби.

Якщо має місце сплата орендної плати в меншому розмірі, аніж визначено умовами договору оренди землі, тобто орендар допустив часткову несплату (недоплату) орендної плати, застосовується правило ч. 2 ст. 651 ЦК України у разі істотності порушення договору іншою стороною. Якщо суд дійде висновку, що орендар істотно порушив умови договору та внаслідок часткової недоплати орендної плати орендодавець значною мірою був позбавлений того, на що розраховував, то договір має бути розірваний на підставі ч. 2 ст. 651 ЦК України.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідачем 20 липня 2020 року у повному обсязі сплачено орендну плату за 2019 рік, однак, з порушенням строків визначених умовами договору оренди від 27 січня 2015 року.

За 2023 рік відповідачем орендна плата на користь позивача не вносилась, що повністю визнається Товариством та не заперечувалось і в суді першої інстанції.

За період 2015-2018 років орендна плата відповідачем сплачена у повному обсязі та в строки, визначені договору оренди від 27 січня 2015 року, як і в період 2020-2022 років, що позивачем не спростовано ані в суді першої інстанції, ані при розгляді її апеляційної скарги.

Суд першої інстанції вірно встановив відсутність заборгованості відповідача перед позивачем по орендній платі за період 2015-2022 років, а тому підстав для розірвання договору у відповідності до ст. 141 ЗК України та стягнення орендної плати за вказаний період у зв`язку із невиконанням відповідачем умов договору оренди землі на підставі ст. 526,629 ЦК України, а тому дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні вимог позивача в цій частині, що не спростовано скаржником належними доказами.

Разом з цим, доводи скаржника в частині, що порушення строків сплати (20 липня 2020 року) орендної плати відповідачем за 2019 рік та несплата ним орендної плати за 2023 рік вважається систематичною, колегія суддів до уваги не приймає, адже за положеннями ст. 141 Земельного кодексу України, вважається системною несплата орендної плати у разі її внесення не у повному розмірі або взагалі її відсутність. У даній справі як судом першої інстанції, так і колегією суддів не встановлено, а скаржником не доведено відсутності виплати відповідачем орендної плати за 2019 рік, тоді як матеріалами справи підтверджено повне внесення такої плати відповідача 20 липня 2020 року.

Зазначене свідчить про відсутність підстав вважати, що сплата відповідачем орендної плати з порушенням строку її виплати та відсутність сплати орендної плати відповідачем за 2023 рік є систематичною, в розумінні ст. 141 ЗК України та ст. 651 ЦК України, як це вірно встановлено судом першої інстанції, з чим повністю погоджується і колегія суддів.

Крім цього, колегія суддів наголошує, що скаржник в своїй апеляційній скарзі не наводить інших обставин та доказів, які б свідчили про порушення відповідачем істотних умов договору оренди як від 2015 року, так і додаткової угоди від 2021 року, як і не вказує на інші докази, які не були досліджені судом першої інстанції про несплату орендарем орендної плати в інші періоди користування земельною ділянкою в рамках договору оренди.

Доводи скаржника про те, що орендна плата за період 2015-2020 років виплачувалась відповідачем без урахування індексів інфляції колегія суддів також не може прийняти до уваги, оскільки, як встановлено колегією суддів з наданої довідки відповідача (а.с.120), розмір орендної плати за вказаний період нараховано у більшому розмірі, ніж визначено умовами договору від 2015 року, а за період 2021-2022 років нараховано орендну плату у відповідності до п.4.1 договору оренди від 27 січня 2015 року, до якого вже входив податок на землю та військовий збір у визначеному чинним законодавством розмірі. При цьому позивачем не наведено жодних обставин та доказів, які б підтверджували що не взято до уваги в розрахунок такого розміру орендної плати індексу інфляції відповідачем.

Колегія суддів наголошує, що скаржник не спростувала належними та допустимим доказами обґрунтованих висновків суду першої інстанції щодо відмови у розірванні договору оренди з відповідачем та стягненні орендної плати з урахуванням індексу інфляції за період 2015-2022 років.

Однак, колегія суддів вважає слушними доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 в частині відсутності сплати відповідачем орендної плати за 2023 рік за договором оренди землі від 27 січня 2015 року та додаткової угоди від 13 жовтня 2021 року до договору оренди землі від 27 січня 2015 року за 2023 рік, що належить вважати заборгованістю відповідача перед позивачем.

Суд першої інстанції таким обставинам не надав уваги та не врахував, що відповідач, визнаючи повну несплату орендної плати за 2023 рік, не заперечував проти вимог ОСОБА_1 в цій частині. Розмір такої орендної плати становить 25 838,51 грн, у відповідності до умов договору, а інфляційні втрати за період з 31 грудня 2023 року по 19 березня 2025 року, тобто, по день ухвалення судового рішення, на зазначену суму заборгованості становить 3 676,96 грн, що і підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Аналізуючи такі доводи скаржника, колегією суддів встановлено, що судом першої інстанції в цій частині вимог позивача не здійснено достатніх дій та не надано належної оцінки її доводам, що призвело до неповного та необґрунтованого рішення, яке в зазначеній частині винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права, що є підставою для його скасування.

Європейський суд з прав людини зауважив, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, N 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, судам необхідно досліджувати кожний доказ, наданий сторонами, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27постанови Пленуму Верховного суду України від 12.06.2009 року № 2 «Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»), при цьому жодна із сторін не повинна бути поставлена судом у менш сприятливе становище, порівняно з іншою стороною, на чому наголошується у практиці Європейського суду з прав людини.

Так, у п.24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України», в п.48 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Мала проти України» та в п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України № 2» наголошується на принципі рівності сторін як на одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище, порівняно з опонентом.

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч.2 ст.376 ЦПК України застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

За таких обставин, колегія суддів доходить висновку про наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції в частині відмови позивачеві у стягненні заборгованості по сплаті орендної плати за 2023 рік, оскільки в цій частині рішення суду ухвалене з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, без належного, повного та всебічного з`ясування фактичних обставин справи, що стало підставою для ухвалення помилкового висновку в цій частині вимог позивача у справі, що відповідно до положень статті 376 ЦПК України є підставою для часткового задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду в частині з ухваленням нового рішення в цій частині із задоволенням цих позовних вимог.

Враховуючи часткове задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 , колегія суддів, у відповідності до ч.13 ст. 141 ЦПК України, вважає за необхідне переглянути судове рішення і в частині розподілу судових витрат.

Так, у відповідності до п.1 ч.2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати у разі задоволення позову покладаються на відповідача.

Позов ОСОБА_1 в частині позовних вимог на загальну суму 29 515,47 грн колегією суддів задоволений, а тому на користь ОСОБА_1 з відповідача ТОВ Дніпроагроальянс належить стягнути судовий збір, сплачений нею за подання позову, у розмірі 2 952 грн, за подання апеляційної скарги у розмірі 4 428 грн, а всього 7 380 грн.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Усенко Аліна Олександрівна задовольнити частково.

Рішення Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 26 листопада 2024 року скасувати в частині відмови у стягнення заборгованості по сплаті орендної плати за 2023 рік та ухвалити нове рішення в цій частині.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю Дніпроагроальянс про стягнення заборгованості по сплаті орендної плати задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Дніпроагроальянс, , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , заборгованість по сплаті орендної плати за Договором оренди земельної ділянки від 27 січня 2015 року та Додаткової угоди від 13 жовтня 2021 року до договору оренди земельної ділянки від 27 січня 2015 року за 2023 рік у розмірі 25 838,51 грн, інфляційні втрати за період з 31 грудня 2023 року по 19 березня 2025 року у розмірі 3 676,96 грн, а всього 29 515,47 грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Дніпроагроальянс, , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , судовий збір у розмірі 2 952 грн за подання позову, судовий збір у розмірі 4 428 грн, а всього 7 380 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошені 19 березня 2025 року.

Повний текст постанови складено 31 березня 2025 року.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: М.Ю. Петешенкова

Т.П. Красвітна