Справа № 211/8021/24
Провадження № 2/211/732/25
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

31 березня 2025 року Довгинцівський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі головуючого судді Ніколенко Д.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення недоплаченої частки заробітної плати, -

встановив:

позивач звернулася до суду з вказаним вище позовом, в якому просила стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі АТ «Українська залізниця») на свою користь 12 032,85 грн. недоплаченої частки заробітної плати (надбавки за вислугу років) за періоди з 10.08.2021 по 31.12.2022 (включно), з 01.02.2024 по 31.10.2024. В обґрунтування позову позивач посилалася на те, що відповідно до наказу №403/ОС від 06.08.2021 вона з 10.08.2021 прийнята по переводу з Дніпропетровської клінічної лікарні на залізничному транспорту філії «Центр охорони здоров`я» в АТ «Українська залізниця» - фельдшером в СП «Криворізьке локомотивне депо» РФ «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця». Позивач має загальний безперервний стаж роботи на підприємствах, організаціях, та структурних підрозділах залізничного транспорту станом на 07.11.2024 - 21 рік 7 місяців 7 днів. Відповідно вона має право на надбавку згідно п. 3.1.19. Колективного договору Криворізького локомотивного депо на 2011-2012 роки, який чинний на даний час. Яким встановлено, що «Виплату надбавки за вислугу років працівникам депо провадити щомісячно, в залежності від стажу безперервної роботи в галузі, відповідно до «Положення про порядок виплати надбавки за вислугу років працівникам підприємств і організацій залізничного транспорту», затвердженого наказом від 28.12.2001 №743-Ц, зі змінами та доповненнями, і п. 3.1.10., п. 3.1.11. Колективного договору Придніпровської залізниці, у розмірі, зокрема, від 15 до 20 років стажу - 25%, від 20 до 25 років стажу - 30%. З довідок №1030 від 10.12.2024, №965 від 22.11.2024, №956 від 21.11.2024 позивач дізналася про порушення її прав у частині не повної виплати заробітної плати за вислугу років, що змусило її звернутися до суду за захистом порушеного права на отримання частини надбавки за вислугу років, яку їй не нарахували та не виплатили.

Ухвалою суду від 25.12.2024 відкрито провадження у справі та розгляд справи призначено проводити у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Відповідач скористався правом подання відзиву на позовну заяву та до системи «Електронний суд» надійшов відзив на позовну заяву. Представник відповідача ОСОБА_2 заперечувала проти задоволення позовних вимог, не визнаючи їх, просила відмовити у їх задоволенні, застосувати строки позовної давності до позовних вимог ОСОБА_1 щодо стягнення недоплаченої частки заробітної плати за вислугу років за період з серпня по грудень 2022 року та з лютого 2024 року по вересень 2024 року.

Згідно зі ст. 279 ЦПК України суд проводить розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд дійшов такого висновку.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Судом встановлено, що наказом №403/ОС від 06.08.2021 ОСОБА_1 з 10.08.2021 прийнята по переводу з Дніпропетровської клінічної лікарні на залізничному транспорту філії «Центр охорони здоров`я» АТ «Українська залізниця» - фельдшером у СП «Криворізьке локомотивне депо» РФ «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця» (а.с. 9-12).

Частиною 1 ст. 21 КЗпП України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно із ч. 1 ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Аналогічне визначення заробітної плати міститься й у статті 1 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці».

Структура заробітної плати визначена ст. 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Відповідно до ч. 2 ст. 97 КЗпП України, форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.

Згідно із ч.1 ст.14 Закону України «Про оплату праці», договірне регулювання оплати праці працівників підприємств здійснюється на основі системи угод, що укладаються на національному (генеральна угода), галузевому (галузева (міжгалузева) угода), територіальному (територіальна угода) та локальному (колективний договір) рівнях відповідно до законів.

Як вбачається із матеріалів справи, згідно п. 3.1.19. Колективного договору Криворізького локомотивного депо на 2011-2012 роки, який наразі є чинним (а.с. 17-24), визначено, що виплату надбавки за вислугу років працівникам депо провадити щомісячно, в залежності від стажу безперервної роботи в галузі, відповідно до "Положення про порядок виплати надбавки за вислугу років працівникам підприємств і організацій залізничного транспорту", затвердженого наказом від 28.12.2001 №743-Ц, зі змінами та доповненнями, та п. 3.1.10., п. 3.1.11. Колективного договору Придніпровської залізниці, у розмірі, зокрема, від 15 до 20 років - 25%, від 20 до 25 років - 30%.

Позивач ОСОБА_1 має загальний безперервний стаж роботи на підприємствах, організаціях, та структурних підрозділах залізничного транспорту станом на 07.11.2024 - 21 рік 07 місяців 07 днів (а.с. 13), а тому має право на надбавку у розмірі, встановленому п. 3.1.19. Колективного договору Криворізького локомотивного депо на 2011-2012 роки.

Разом з тим, відповідачем АТ «Українська залізниця» здійснюється нарахування та виплата позивачу надбавки у розмірі, визначеному п. 1.3. «Положення про порядок виплати надбавки за вислугу років працівникам підприємств і організацій залізничного транспорту» працівникам лікувально-оздоровчих, оздоровчих закладів, закладів фізичної культури і спорту, культурно-просвітних закладів, які утримуються за рахунок основної діяльності залізниць і оплата їх праці провадиться згідно з наказом Укрзалізниці; працівникам дорожніх газет та газети «Магістраль», працівникам ресторанів, кафе, вагон-ресторанів і вагонів-буфетів, робітничих їдалень, буфетів-роздаткових, які передані на баланс підприємств та відособлених структурних підрозділів і оплати їх праці провадиться згідно з наказом Укрзалізниці, викладачам дорожніх технічних шкіл виплата надбавки за вислугу років провадиться після трьох років роботи в розмірі 75% від передбачено п. 1 даного Положення (а.с. 31, 32).

Позивачем отримано від СП «Криворізьке локомотивне депо» довідку №1030 від 10.12.2024 щодо розрахунку її заробітної плати з серпня 2021 року по листопад 2021 року, з якої вбачається, що надбавка за вислугу років їй нараховувалася у вказаний період у розмірі 20,0% (а.с.14).

Також позивачем отримано від СП «Криворізьке локомотивне депо» довідку №965 від 22.11.2024 щодо розрахунку її заробітної плати з січня 2022 року по грудень 2022 року, з якої вбачається, що надбавка за вислугу років їй нараховувалася у вказаний період у розмірі 20,0% (а.с.15).

Крім того, позивачем отримано від СП «Криворізьке локомотивне депо» довідку №956 від 21.11.2024 щодо розрахунку її заробітної плати з січня 2024 року по жовтень 2024 року, з якої вбачається, що надбавка за вислугу років їй нараховувалася у вказаний період у розмірі 22,5% (а.с.16).

24.12.2024 ОСОБА_1 звернулася до суду.

Згідно зі ст. 10 КЗпП України, колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів.

Відповідно до ст. 13 КЗпП України та ст. 7 Закону України «Про колективні договори і угоди», зміст колективного договору визначається сторонами.

Статтею 13 КЗпП України визначено, що у колективному договорі встановлюються взаємні обов`язки роботодавця та працівника, зокрема, щодо встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати і інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій і т.і.) Колективним договором встановлюються додаткові, порівняно з чинним законодавством і угодами, гарантії.

Згідно зі ст. 18 КЗпП України, положення колективного договору розповсюджуються на всіх працівників підприємства, установи, організації та є обов`язковими для роботодавця та працівника.

Відповідно до ч. 2 ст. 97 КЗпП України, форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.

Відповідно до ст. 9 КЗпП України, умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю, є недійсними.

Як вбачається з довідки №1030 від 10.12.2024 та довідки №965 від 22.11.2024, і довідки №956 від 21.11.2024, надбавка за вислугу років позивачу нараховувалася у період з серпня 2021 року по листопад 2021 року та з січня 2022 року по грудень 2022 року 20,0%, а з січня 2024 року по жовтень 2024 року - 22,5%, відповідно до п. 1.3. «Положення про порядок виплати надбавки за вислугу років працівникам підприємств і організацій залізничного транспорту», затвердженого наказом від 28.12.2001 №743-Ц та п. 3.1.11. Колективного договору Придніпровської залізниці.

Оскільки позивач, як зазначено у трудовій книжці, працює на посаді фельдшера в СП «Криворізьке локомотивне депо» РФ «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця», та не є працівником лікувально-оздоровчих, оздоровчих закладів, що утримуються за рахунок Укрзалізниці, до неї має застосовуватися не п. 1.3. «Положення про порядок виплати надбавки за вислугу років працівникам підприємств і організацій залізничного транспорту», а п. 1 «Положення про порядок виплати надбавки за вислугу років працівникам підприємств і організацій залізничного транспорту», тобто у розмірі, зокрема, від 15 до 20 років безперервного стажу - 25%, від 20 до 25 років - 30%.

Доказів того, що позивач є працівником лікувально-оздоровчого чи оздоровчого закладу та, що до неї має застосовуватися п. 1.3. вказаного Положення, відповідачем не надано, але при цьому саме його АТ «Укрзалізниця» застосовує при нарахуванні позивачу надбавки за вислугу років.

При цьому суд не приймає до уваги заперечення представника відповідача, викладене у відзиві, вважаючи їх не обґрунтованими.

Ураховуючи викладене, суд доходить до висновку про задоволення позову в повному обсязі, та вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача недоплачену частку заробітної плати (надбавку за вислугу років) у заявленому позивачем розмірі 12 032 гривні 85 копійок за періоди з 10.08.2021 по 31.12.2022 (включно) - 25%, з 01.02.2024 по 31.10.2024 - 30%.

Щодо вимоги представника відповідача про застосування строку позовної давності до вимог про стягнення належних виплат суд вважає за необхідне виходити з наступного.

Статтею 233 КЗпП України передбачено строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів. Так, до 19.07.2022 ч.1 ст.233 КЗпП України, яка регулює строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів, було встановлено норму про те, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Разом із цим, ч.2 ст.233 КЗпП України, в редакції, чинній до 19.07.2022, було встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Таким чином, до 19.07.2022 право на звернення до суду з позовом щодо нарахування та виплати (стягнення) належної заробітної плати не обмежувалось будь-яким строком.

Разом з тим, Законом України від 01.07.2022 №2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», який набрав чинності з 19.07.2022, статтю 233 КЗпП України викладено в такій редакції:

«Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті (ч.1 ст.233 КЗпП України).

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116) (ч.2 ст.233 КЗпП України)».

Отже, до 19.07.2022 КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

При цьому, з огляду на правові позиції Конституційного Суду України щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, суд доходить висновку про поширення дії частини першої статті 233 КЗпП України в редакції Закону України від 01.07.2022 №2352-IX тільки на ті відносини, які виникли після набуття цією нормою закону чинності.

Аналогічний висновок викладено у рішенні Верховного Суду від 06.04.2023 у справі №260/3564/22, залишеному без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 21.09.2023.

Відтак, починаючи з 19.07.2022 обмежено строк звернення до суду з позовами щодо виплати заробітної плати трьома місяцями з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права, а якщо це стосується виплати заробітної плати та всіх інших сум, що належать працівникові при звільненні, звільненому працівникові трьома місяцями з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.

При цьому, пунктом 1 глави ХІХ "Прикінцеві положення" Кодексу законів про працю України встановлено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Згідно із пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 №651 "Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" відмінено з 24 години 00 хвилин 30.06.2023 на всій території України карантин, встановлений з 12.03.2020постановою Кабінету Міністрів України №211 від 11.03.2020 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" (зі змінами), з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Отже, в силу приписів пункту 1 глави ХІХ "Прикінцеві положення" КЗпП України строк на звернення до суду з позовами щодо нарахування та виплати (стягнення) належної заробітної плати був продовжений до завершення карантину, тобто до 30.06.2023.

Поважними причинами можуть визнаватися лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась до суду з позовом, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належним чином.

Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду від 22.06.2021 у справі № 120/5780/20-а, від 02.12.2021 у справі № 640/20314/20.

Суд враховує, що до 19.07.2022КЗпП України законодавець не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями.

Суд звертає увагу, що практика судів щодо визначення редакції частини другої статті 233 КЗпП України, яку належить застосовувати, є різною.

Верховний Суд у постанові від 27.04.2023 у справі №300/4201/22 вказав, що на момент порушення прав позивача в частині ненарахування та невиплати заробітної плати в належному розмірі частина друга статті 233 КЗпП України діяла в редакції, якою строк звернення працівника до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці не обмежувався будь-яким строком, а тому вона і підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Разом з тим, в ухвалі Верховного Суду від 07.12.2023 у справі №990/242/23 вказано, що з 19.07.2022 для звернення з таким позовом до суду передбачено тримісячний строк (частина перша статті 233 КЗпП України), відлік якого треба починати з 19.07.2022.

Таким чином, існує різна позиція щодо редакції частини другої статті 233 КЗпП України, яку належить застосовувати.

З огляду на викладене вище, суд дійшов висновку, що задля додержання принципу правової визначеності та забезпечення права на справедливий суд, які є елементами принципу верховенства права, враховуючи, що спірні правові відносини в частині позовних вимог з 10.08.2021 по 31.12.2022 виникли до 19.07.2022, тому позивач не може бути обмежений будь-яким строком, а в частині позовних вимог з 01.02.2024 по 31.10.2024 позивач дізналася про порушення її прав 21.11.2024, отримавши довідку від відповідача, позов подано до суду 24.12.2024. Тому суд вважає, що відсутні правові підстави для застосування строку позовної давності до вимог позивача.

Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави, так як позивач при поданні позову до суду звільнений від сплати судового збору, підлягає стягненню судовий збір у сумі 1 211,20 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12, 13, 76-81, 89, 141, 247, 263-265, 279, 354, 355 ЦПК України, суд -

ухвалив:

позов ОСОБА_1 задовольнити.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (м. Київ, вул. Єжи Гедройця, 5, ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 ) недоплачену частку заробітної плати, а саме надбавку за вислугу років за періоди з 10.08.2021 по 31.12.2022 (включно), з 01.02.2024 по 31.10.2024 у загальному розмірі 12 032 (дванадцять тисяч тридцять дві) гривні 85 копійок.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь держави судовий збір у сумі 1 211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складене 31 березня 2025 р.

Суддя Д.М. Ніколенко