Справа № 642/6817/24
Провадження № 2/642/295/25

ЗАОЧНЕ Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
31 березня 2025 р. м. Харків
Ленінський районний суд м. Харкова у складі:
головуючого судді Балабая С.С.,
за участі секретаря судових засідань Хазикової В.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу в порядку загального позовного провадження за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення та зобов`язати вчинити дії,
встановив:
ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення та зобов`язати вчинити дії.
Позовна заява мотивована тим, що в період перебування у шлюбі з ОСОБА_2 , на підставі договору купівлі-продажу від 18.11.2008 набуто у власність квартиру АДРЕСА_1 . Зазначає, що Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 22.02.2024 було вирішено визнати за ОСОБА_1 право власності на частину квартири за адресою: АДРЕСА_2 , як на частку в праві спільної сумісної власності подружжя, залишивши у власності ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_2 , в результаті поділу спільної сумісної власності подружжя. Наразі громадянка ОСОБА_2 чинить перешкоду у доступі до квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , що суперечить рішенню Київського районного суду м. Полтави від 22.02.2024 р., яке набрало законної сили 24.07.2024 року, яким було вирішено визнати за ОСОБА_1 право власності на частину квартири за адресою: АДРЕСА_2 , як на частку в праві спільної сумісної власності подружжя, залишивши у власності ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_2 , в результаті поділу спільної сумісної власності подружжя. Зазначає, що за адресою: АДРЕСА_2 ОСОБА_1 має намір вселитися на свою частину житла, але збоку ОСОБА_3 чиниться перешкода шляхом недопуску до такого житла.
Враховуючи той факт, що в досудовому порядку вирішити спір з відповідачкою не вдалося, просить суд ухвалити рішення, яким зобов`язати відповідача усунути перешкоди позивачу в користуванні вказаною житловою квартирою та заборонити відповідачці чинити будь-які дії, спрямовані на перешкоджання у відкриванні вхідних дверей, доступі до приміщення квартири та користуванні квартирою, зобов`язати відповідача передати позивачу ключі від запірних замків вхідних дверей вказаної квартири та вселити його у вказану квартиру.
Позивач та його представник у судове засідання не зявилась, однак представник позивача надіслав до суду заяву з проханням справу розглянути без його участі, позовні вимоги підтримує, проти винесення заочного рішення не заперечує..
Відповідач в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце судового засідання була повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила. Правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався.
Поштові повідомлення про вручення поштового відправлення повернулися з відміткою - адресат відсутній за вказаною адресою.
Довідка поштового відділення з позначкою про неможливість вручення судової повістки у зв`язку «відсутній за вказаною адресою» вважається належним повідомленням сторони про дату судового розгляду. Зазначене свідчить про умисне неотримання судової повістки.
Відповідно до пункту 3 частини восьмої статті 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.
Згідно частини третьої статті 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.
Відповідно до частини четвертої статті 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення), якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Отже, відповідач ОСОБА_2 про дату, час та місце судового засідання була повідомлена належним чином відповідно до вимог статті 128 ЦПК України.
Відповідно до вимог статті 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи.
У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають електронного кабінету, за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому суду адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає, не перебуває або не знаходиться.
Якщо учасник судового процесу повідомляє суду номери телефонів і факсів, адресу електронної пошти або іншу аналогічну інформацію, він повинен поінформувати суд про їх зміну під час розгляду справи.
Положення частини першої цієї статті застосовуються також у разі відсутності заяви про зміну номерів телефонів і факсів, адреси електронної пошти, які учасник судового процесу повідомив суду.
Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Причини неявки суду не повідомила, правом на подання відзиву не скористалася.
Докази того, що відповідач на виконання вимог статті 131 ЦПК України повідомляв суд про зміну адреси місцезнаходження, в матеріалах справи відсутні.
Таким чином, суд вважає, що відповідач ОСОБА_2 повторно не з`явилася в судове засідання без поважних причин, причину неявки суду не повідомила, про дату, час і місце судового засідання була повідомлена належним чином.
Відповідно до частини четвертої статті 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення), якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Відповідно до частини першої статті 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Враховуючи, що у справі маються достатні дані про права і взаємовідносини сторін, повідомлений належним чином про дату, час і місце розгляду справи відповідач в судове засідання не з`явився, відзив на позовну заяву не подав, суд постановив розглянути справу за відсутності відповідача та зі згоди позивача провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням статті 280 ЦПК України.
З цього приводу Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, як кожен окремо так і у їх сукупності, суд доходить таких висновків.
Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини.
Як встановлено із рішення Київського районного суду м. Полтави від 22.02.2024 року у справі № 642/3675/17, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, визначено, за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_2 , як на частку в праві спільної сумісної власності подружжя, залишивши у власності ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_2 , в результаті поділу спільної сумісної власності подружжя.
Таким чином встановлено, що ОСОБА_1 належить 1/2 частина квартири АДРЕСА_1 .
Зі змісту позовної заяви вбачаються обставини, які ніким не оспорюються, а саме, що у вказаній квартирі постійно проживає відповідач ОСОБА_2 , яка також є її співвласницею.
Як вказує позивач, відповідач чинить йому перешкоди у користуванні вказаним житловим приміщенням. Останній зазначає, що має намір зареєструвати своє право власності на квартиру для чого йому потрібно отримати технічний паспорт на нього. Однак відповідачка ігнорує прохання позивача, до квартири не пускає.
Таким чином, суд доходить висновку, що відповідач дійсно чинить перешкоди у здійсненні права власності позивача щодо вказаної квартири. Вирішуючи даний спір, суд виходить з такого.
Згідно з частинами першою, третьою статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно зі статтею 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Повага до права людини на житло закріплена також у статті 8 Конвенції. У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на державні органи зобов`язання "вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав" (рішення ЄСПЛ у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21 лютого 1990 року). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі Gillow v. the U. K. від 24 листопада 1986 року) так і наймача (рішення ЄСПЛ у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).
Згідно з частиною першою статті 383 ЦК України, статтею 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.
Частинами 1-3 ст. 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.
Відповідно до частини другої статті 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення, будинку або його частини, вимагати усунень порушень його права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі зазначеної норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.
Аналіз наведених норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права. Вказаний спосіб захисту може бути реалізований шляхом подання негаторного позову.
Негаторний позов це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.
Відповідно, власник у цьому випадку має право вимагати захисту свого права від особи, яка перешкоджає його користуванню та/або розпорядженню своїм майном. Підставою звернення за захистом в судовому порядку є вчинення третьою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження або/та користування належним йому майном, за умови відсутності між сторонами спірних договірних правовідносин відносин.
Відтак, враховуючи, що позивач є співвласником вказаної вище квартири та має право користуватись нею, створення перешкод з боку іншого співвласника, порушує його право. За таких обставин, порушене право позивача повинно бути захищено та поновлено шляхом задоволення позовних вимог.
Таким чином, керуючись, ст. ст. 317, 319, 321, 383, 358, 386, 391 ЦК України, ст.ст. 7, 150 ЖК УРСР, ст.ст. 263-265 ЦПК України, суд, -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення та зобов`язати вчинити дії - задовольнити повністю.
Зобов`язати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , усунути перешкоди ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в користуванні житловою квартирою за адресою: АДРЕСА_2 та заборонити відповідачці чинити будь-які дії, спрямовані на перешкоджання у відкриванні вхідних дверей, доступі до приміщення квартири та користуванні квартирою.
Зобов`язати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , передати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ключі від домофону та запірних замків вхідних дверей вказаної квартири.
Вселити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в житлову квартиру за адресою: АДРЕСА_2 .
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , (РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір в розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн. 20 коп.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду протягом 30 днів з дня виготовлення повного тексту рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Позивач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце проживання АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової кратки платника податків НОМЕР_2 ).

Відповідач: ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ).

Суддя С.С. Балабай