СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/12131/24

пр. № 2/759/482/25

28 березня 2025 року Святошинський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді - Журибеда О.М.

за участю секретаря - Хвостенко О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_1 , третя особа: П`ята Київська державна Нотаріальна контора, ОСОБА_2 , законний представник якого ОСОБА_1 , Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації про усунення від права на спадкування,-

ВСТАНОВИВ:

У червні 2024 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_1 , третя особа: П`ята Київська державна Нотаріальна контора, ОСОБА_2 , законний представник якого ОСОБА_1 , Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації в якому просить: усунути ОСОБА_1 від права на спадкування за законом спадщини, відкритої внаслідок смерті ОСОБА_3 , який є рідним батьком ОСОБА_1 , до складу якої увійшли всі його права та обов`язки, які існували на момент його смерті.

Посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько сторін - ОСОБА_3 , який на день смерті був зареєстрований та проживав за адресою: АДРЕСА_1 . В 1990 році батьки позивача розлучились, батько жив окремо, проте на початку квітня 2010 року позивач почала жити з померлим ОСОБА_3 . Вказує, що з кінця 2016 року відповідач не бачився з рідним батьком, не спілкувався з ним. На початку 2010 року у ОСОБА_3 почали виникати проблеми із серцем, а в кінці 2015 року виникли проблеми з ногами. Батько сторін не дуже любив лікарів і ходив до них не часто, особливо коли періодично по декілька тижнів, а іноді і місяців в нього виникала біль в колінах, в результаті чого він не міг самостійно пересуватись, в чому йому допомогала позивач. В кінці 2012 року ОСОБА_3 було ампутовано кінцівку на лівій руці, та з того часу відповідач дуже рідко став навідувати батька, а з кінця 2016 року взагалі перестав його відвідувати та жодного разу не запропонував допомогу, не надавав і матеріальної допомоги на лікування та утримання хворого батька. Таким чином вважає, що відповідач не надав допомоги померлому ОСОБА_3 , який через свій похилий вік, тяжку хворобу та каліцтво перебував у безпорадному стані. Окрім цього, перед тим, як поховати батька позивач зверталась до свого брата - відповідача ОСОБА_1 з проханням допомогти з похованням батька, але останній не мав бажання навіть зустрітись з позивачем.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 17.06.2024 року у справі відкрито провадження за загальними правилами позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 24.10.2024 року у справі закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду по суті.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 30.01.2025 року позовну заяву залишено без руху.

Позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_4 в судовому засіданні вимоги позову підтримали в повному обсязі та просили задовольнити з підстав зазначених у позовній заяві.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_5 заперечував проти задоволення позову, просив відмовити.

Законний представник третьої особи ОСОБА_2 - ОСОБА_6 в судовому засіданні заперечувала проти задволення позову в повному обсязі.

Представники П`ятої Київська державної нотаріальна контори, Служби у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації в судове засідання не з`явились.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 суду повідомила, що знає сторін та в дружніх відносинах з ними. Вказала, що з 2010 року коли у батька сторін був серцевий напад позивач почала з ним жити, оскільки останній потребував постійного догляду. Батько позивача розповідав йому, що син перестав до нього навідуватись.

Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні пояснила, що є дружиною відповідача та вказала, що в 2016 році батько чоловіка був в гарному стані здоров`я, навіть вживав алкогольні напої та курив сигарети. Зазначила, що позивач вже років як 10 не проживає де жив покійний.

Свідок ОСОБА_8 допитана в судовому засіданні суду пояснила, що приходиться сторонам та померлому знайомою, та чула розмови дорослих, що померлий страждає на болі в серці, та що через ці проблеми йому потрібно допомагати.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_9 пояснила, що знає батька сторін з 1997 року, оскільки її чоловік товаришував з ним. Знає, що померлий мав хворобу із серцем, а згодом з ногами.

Свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні пояснив, що був сусідом померлого та знає, що його сусід проживав з донькою ОСОБА_11 . Також вказав, що померлий скаржився на серце. Щодо сина то він його не бачив років 10.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 «Проніна проти України» § 23).

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 27.09.2023 року (а.с. 12).

Позивач та відповідач у справі ОСОБА_1 та ОСОБА_1 є дітьми померлого ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвами про народження серії НОМЕР_2 та серії НОМЕР_3 .

Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина на майно, а саме: - на квартиру АДРЕСА_2 , яка належала ОСОБА_3 на підставі свідцотва про право власності на житло, виданого Святошинською районною у місті Києві радою 06.12.2006 року, що вбачається з Інформаційної довідки КВ-2024 року №10501 від 01.04.2024 року; на квартиру АДРЕСА_3 , яка належала ОСОБА_3 на праві власності на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотарісом КМНО Лиюровою Л.О. 29.12.2004 року.

На підставі заяви відповідача ОСОБА_1 від 29.09.2023 року про прийняття спадщини, П`ятою київською державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу №552/2023 року після померлого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно матріалів спадкової справи, ОСОБА_3 07.10.2023 року заявою №1653 до П`ятої київської державної ноатріальної контори, на підставі ч. 6 ст. 1273 ЦК України відкликав попередню заяву про прийняття спадщини.

Згідно заяви від 07.10.2023 року №1654, відповідач відмовився від прийняття спадщини за всіма підставами на користь онука померлого ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Як вбачається із копії спадкової справи, крім заяв ОСОБА_1 , до П`ятої київської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини звернулась позивач ОСОБА_1 та в інтересах малолітнього ОСОБА_2 його мати ОСОБА_6 .

Відповідно до довідки від 10.04.2024 року №1098/02-14, спадкоємцями за законом в рівних частках є донька померлого - ОСОБА_1 та онук померлого - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Судом встановлено, що за життя ОСОБА_3 мав проблеми зі здоров`ям, а саме: хворе серце, а також у померлого ампутована кінцівка на лівій руці (палець мізинець).

Також, на підтвердження своїх позовних вимог, позивач надала, як доказ того, що остання здійснювала поховання батька самостійно - договір-замовлення №4.212159К на організацію поховання від 28.09.2023 року, скріншот із месенджер «Вайбер», чек №10364.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів України.

Правовідносини пов`язані із захистом права власності та спадкуванням врегульовані Цивільним кодексом України (Книга шоста). Також Законами України «Про нотаріат». Крім того, у судовій практиці застосовується Постанова Пленуму ВСУ № 7 від 30.05.2008року «Про судову практику у справах про спадкування» та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).

Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Частиною першою статті 1220 ЦК України передбачено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Відповідно до частини першої статті 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Згідно з частиною другою статті 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно з положеннями статті 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ч.ч.5,6 ст.1224 ЦК України, встановлено, що за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані, при цьому вказані обмеження стосуються всіх спадкоємців, у тому числі й на тих, хто має право на обов`язкову частину у спадщині, а також на осіб, на користь яких зроблено заповідальний відказ.

Вирішення питання щодо усунення права на спадкування з підстав, передбачених ст.1224 ЦК України, можливо за умови , якщо таке право на спадкування існує.

Відповідно до ч.2 ст. 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.ст. 1261-1265 цього Кодексу.

Статтею 1258 ЦК України передбачено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

У пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснено, що під безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Позбавлення особи права спадкувати - це захід, що має застосовуватися лише в крайньому випадку з урахуванням передусім характеру поведінки відповідача.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребував допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій.

Крім того, підлягає з`ясуванню судом питання, чи потребував спадкодавець допомоги саме від спадкоємця-відповідача, за умови отримання її від інших осіб, чи мав цей спадкоємець матеріальну та фізичну змогу надавати таку допомогу.

При цьому відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України має значення сукупність обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані, потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів в їх сукупності спадкоємець може бути усунутий від спадкування.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 17 березня 2020 року у справі № 676/6852/17 (провадження № 61-17477св19), від 02 березня 2020 року у справі № 133/1625/18 (провадження № 61-1419св20), від 19 лютого 2020 року у справі № 205/5168/18 (провадження № 61-18878св19), від 19 червня 2019 року у справі № 491/1111/15-ц (провадження № 61-14655св18), від 04 липня 2018 року у справі № 404/2163/16-ц (провадження № 61-15926св18), від 01 лютого 2022 року у справі № 759/18917/17 (провадження № 61-12894св20), від 18 лютого 2022 року у справі № 756/415/21 (провадження № 61-18138в21).

Звертаючись з позовом до суду, позивач посилається як на підставу усунення відповідача від права на спадкування на наявність обставин, визначених у ч. 5 ст. 1224 Цивільного кодексу України, мотивує тим, що відповідач, син спадкодавця, проживав окремо від батька, життям та здоров`ям батька не цікавився, будучи обізнаним про стан здоров`я батька, який перебував в безпорадному стані, не виконував своїх обов`язків, передбачених Сімейним кодексом України, що дає підстави для усунення відповідача, як спадкоємця першої черги за законом, від права на спадкування майна після смерті батька.

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц зазначила, що пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

Як вбачається із копії спадкової справи №552/2023 після померлого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідач у справі ОСОБА_1 подав заяви про відкликання попередньої заяви про прийняття спадщини та про відмову від прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_3 на користь онука померлого ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , законний представник якого ОСОБА_6 прийняла спадщину згідно заяви від 07.10.2023 року №1655.

Згідно із статтею 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача суд замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача.

Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд починається спочатку.

З аналізу наведеної статті слідує, що законодавець поклав на позивача обов`язок визначити відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас, якщо позивач подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Тобто ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї обставини є підставою для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Для визнання відповідача неналежним, крім названої обставини, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Визнати відповідача неналежним суд може тільки в тому випадку, коли можливо вказати на особу, що повинна виконати вимогу позивача, тобто належного відповідача.

Відповідно до частин першої та третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Статтею 175 ЦПК України встановлено, що викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги.

За теоретичним визначенням «відповідач» - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.

Отже, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зробила правовий висновок про те, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо неналежного відповідача. Тобто визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Отже, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

У даній справі позивач пред`явила позовні вимоги про усунення спадкоємця від права на спадування спадщини за законом до ОСОБА_1 .

Однак, зігдно матеріалів спадкової справи, відповідач у справі ОСОБА_1 відмовився від прийняття спадщини на користь онука померлого ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який прийняв спадщину згідно заяви законного представника ОСОБА_6 , який і має бути належним відповідачем у справі.

Клопотання про залучення належного відповідача позивач не заявляла.

Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

З урахуванням принципу диспозитивності суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи.

За таких обставин, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Наведене узгоджується з висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 09 червня 2021 року у справі № 199/1492/20 (провадження № 61-18880св20), Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (провадження № 14-178цс18), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (провадження № 14-392цс18), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (провадження № 14-512цс18), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18), від 15 травня 2019 року у справі № 554/10058/17 (провадження № 14-20цс19).

При цьому позивач не позбавлена права на судовий захист шляхом подання позову до належного відповідача за своїми позовними вимогами.

Оскільки ОСОБА_1 є неналежним відповідачем у даній справі про усунення спадкоємця від права на спадкування за законом у задоволенні позову слід відмовити з підстав пред`явлення позову до неналежного відповідача.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати, понесені ОСОБА_1 по сплаті судового збору слід залишити за нею.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 133, 141, 263, 264, 265, 354 ЦПК України суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_1 , третя особа: П`ята Київська державна Нотаріальна контора, ОСОБА_2 , законний представник якого ОСОБА_1 , Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації про усунення від права на спадкування- відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; 2) на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя О.М. Журибеда