31.03.2025
Справа № 331/1275/25
Провадження № 2-з/331/18/2025
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2025 року м. Запоріжжя

Жовтневий районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Жукової О.Є.

за участю секретаря Мироненко О.В.

розглянув в відкритому судовому засіданні заяву ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 про забезпечення позову по справі за позовом ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсним свідоцтва про право власності на частку квартири, скасування державної реєстрації права власності,

ВСТАНОВИВ:

Позивач в особі представника ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просить визнати недійсним Свідоцтво № 2750 про право власності на частку квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ( реєстраційний номер нерухомого майна 060), виданого ОСОБА_3 17.12.2024 приватним нотаріусом ЗМНО Масловець Л.С., скасувати державну реєстрацію права власності, проведену на підставі Свідоцтва № НОМЕР_1 про право власності на частку квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ( реєстраційний номер нерухомого майна 060), виданого ОСОБА_3 17.12.2024 приватним нотаріусом ЗМНО Масловець Л.С., зареєстрованого за № 58055189.

Ухвалою суду від 12 березня 2025 року провадження по справі відкрите.

28 березня 2025 року позивач надав суду заяву про забезпечення позову, в якій просить суд вжити такі заходи забезпечення позову: накласти арешт на частину квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер нерухомого майна 060), що належить відповідачу на підставі свідоцтва про право власності 2750, виданого 17.12.2024 р. приватним нотаріусом Масловець Л.С. Запорізького міського нотаріального округу; заборонити відповідачу надавати в оренду чи у користування частину квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер нерухомого майна 060), що належить відповідачу на підставі свідоцтва про право власності 2750, виданого 17.12.2024 р. приватним нотаріусом Масловець Л.С. Запорізького міського нотаріального округу; заборонити відповідачу реєструвати на себе чи надавати згоду на реєстрацію місця проживання третім особам за вказаною квартирою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер нерухомого майна 060); заборонити відповідачу вселятися (користуватися) частиною квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер нерухомого майна060), що належить відповідачу на підставі свідоцтва про право власності 2750, виданого 17.12.2024 р. приватним нотаріусом Масловець Л.С. Запорізького міського нотаріального округу.

Заява обґрунтована тим, що відповідачем вчиняються дії щодо зламу вхідної двері спірної квартири, де він проживає на законних підставах з 2011 р. (на підставі реєстрації місця проживання). Такі дії мають системний характер та мали місце 15.03.2025 р., 26.03.2025 р. та 27.03.2025 р.. Одразу через вказані дії 15.03.2025 р. він викликав працівників поліції, які зупинили дії відповідача, але це не зупинило відповідача в цілому у майбутньому. Відповідач мотивує свої дії тим, що він є власник частини квартири, проте його не цікавить, що позивач там живе і там знаходяться його речі. 26.03.2025 р. відповідач пошкодив замок до вхідно двері, через-що він змушений був в черговий раз звертатися до поліції.

Згідно ч.1 ст. 153 ЦПК України заява розглянута без повідомлення учасників справи.

Суддя, дослідивши матеріали заяви , приходить до наступних висновків.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст.. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Відповідно до ч.2 ст. 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів заявника від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Відповідно до ч.1 ст. 150 ЦПК України, позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; встановленням обов`язку вчинити певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1 - 9 цієї частини.

Види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ч.3 ст. 150 ЦПК України).

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Як убачається з роз`яснень, викладених у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 2 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності заявлених вимог щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками судового процесу.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Однією з підстав задоволення заяви про забезпечення позову є спроможна вірогідність повідомлення обставин, що можуть перешкодити виконанню судового рішення.

При вжитті заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.

Враховуючи викладене, заходи забезпечення позову застосовуються судом у випадку наявності для цього умов та підстав, передбачених процесуальним законом, при цьому, такі заходи повинні відповідати критеріям адекватності та співмірності.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) зазначено, що «умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача».

Як вбачається з роз`яснень, викладених у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 2 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Жовтневого районного суду м. Запоріжжя з позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсним свідоцтва про право власності на частку квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

В заяві про забезпечення позову позивач зазначає, що ОСОБА_1 може здійснити дії щодо відчуження спірного нерухомого майна, а також ьвідповідачем вчиняються дії щодо зламу вхідної двері спірної квартири, де він проживає на законних підставах з 2011 р. Крім того, позивач зауважив, що заявлені способи забезпечення позову є співмірними заявленим позовним вимогам.

Частиною 1 ст. 150 ЦПК України передбачено такий вид забезпечення позову як накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Враховуючи те, що між сторонами виник спір, який має майнових характер, без вказаного забезпечення позову може утруднитись виконання можливого рішення суду, суд приходить до висновку про наявність підстав для забезпечення позову у вигляді накладення арешту на частину квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер нерухомого майна 060), що належить відповідачу.

При цьому, такий вид забезпечення позову, як накладення арешту на майно, не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача ОСОБА_3 , оскільки слугуватиме заходом запобігання можливих порушень прав позивача.

Заходи забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті, їх значення полягає в тому, що ними захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення.

Також, в заяві про забезпечення позову позивач просить суд: заборонити відповідачу надавати в оренду чи у користування частину квартири; заборонити відповідачу реєструвати на себе чи надавати згоду на реєстрацію місця проживання третім особам за вказаною квартирою: АДРЕСА_1 ; заборонити відповідачу вселятися (користуватися) частиною квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Однак заява ОСОБА_1 про забезпечення позову в цій частині не містить належного обґрунтування співмірності таких заходів із заявленими вимогами про визнання недійсним свідоцтва про право власності на частку квартири.

Так, з матеріалів справи вбачається , що позивач на підтвердження своїх вимог до позову окрім Інформації з «Реєстру нерухомості» не надав жодних доказів , а відповідач в свою чергу є співвласником частини спірної квартири , а тому забезпечення позову шляхом заборони відповідачу надавати в оренду чи у користування частину квартири, заборони відповідачу реєструвати на себе чи надавати згоду на реєстрацію місця проживання третім особам за вказаною квартирою: АДРЕСА_1 , заборони відповідачу вселятися (користуватися) частиною квартири, порушує права останнього як співвласника спірного об`єкта нерухомості . До того ж, відсутні докази на підтвердження того, що відповідач намагається передати спірне житло в оренду чи користування інших осіб, чи здійснити реєстрацію третіх осіб у спірному житлі.

Також, суд зазначає, що наданий позивачем до заяви про забезпечення позову відеозапис , не може бути належним доказом на підтвердження обставин викладених у заяві про забезпечення позову, з огляду на наступне.

Відповідно до приписів ч.1 ст. 100 ЦПК України електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет).

Надані позивачем на диску відео файли є електронними доказами відповідно до положень статті 100 ЦПК України.

Згідно з ч. 2 ст. 100 ЦПК України електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, на яку накладено кваліфікований електронний підпис відповідно до вимог законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги". Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронні довірчі послуги».

Оскільки надані позивачем матеріали на оптичному диску підпадають під визначення електронного доказу, встановленого ст. 100 ЦПК України, отже, копії зазначених доказів мають бути засвідчені електронним цифровим підписом або мають бути надані суду в оригіналі, що також передбачає наявність на них, серед іншого ознак цифрового підпису автора.

Як встановлено судом, шляхом огляду змісту оптичного диску, на відеозаписах відсутній цифровий підпис як їх автора так і особи, уповноваженої на виготовлення даних копій.

Таким чином, наданий суду відеозапис не є допустимим доказом в розумінні ст. 78 ЦПК України.

Врнаховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку про часткове задоволення заяви про забезпечення позову.

Керуючись ст. ст. 149-153 ЦПК України, суддя

У Х В А Л И В:

Заяву ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 про забезпечення позову по справі за позовом ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсним свідоцтва про право власності на частку квартири, скасування державної реєстрації права власності задовольнити частково.

Накласти арешт на частину квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_3 .

Стягувач: ОСОБА_1 ( зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ).

Боржник: ОСОБА_3 (останнє відоме місце проживання : АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ).

Ухвала підлягає негайному виконанню, оскарження ухвали не зупиняє її виконання та не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ч.2 ст. 157 ЦПК України примірник ухвали про забезпечення позову одночасно з направленням заявнику направити для негайного виконання сторонам по справі .

Ухвала може бути пред`явлена до виконання в порядку Закону України «Про виконавче провадження» до закінчення розгляду справи .

Ухвала (повний текст) підписана 31 березня 2025 року без її проголошення відповідно до вимог ч. 4 ст. 268 ЦПК України.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена в день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя: О.Є. Жукова