Провадження № 2/202/1654/2025
РІШЕННЯ

Іменем України

02 квітня 2025 року Індустріальний районний суд міста Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Мачуського О.М.

за участю секретаря судового засідання Карасьової Г.І.

представника позивача Требухи К.І.,

представника відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у судовому засіданні в залі суду м. Дніпро, в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат, 3 % річних за користування грошовими коштами,-

ВСТАНОВИВ:

19 грудня 2024 року представник ТОВ «Консалт Солюшенс» Коваленко С.О. за допомогою підсистеми ЄСІТС «Електронний суд» звернувся до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат, 3 % річних за користування грошовими коштами.

В обґрунтування позову зазначено, що 19 червня 2008 року між Акціонерним банком «Факторіал-Банк» та ОСОБА_2 укладено Договір кредиту № 084-В/52 на придбання нерухомого майна, за змістом якого Кредитодавець надає Позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру грошові кошти у сумі 60 000 доларів США, зі строком користування кредитними кошами до 18 червня 2015 року. З метою забезпечення своєчасного і повного виконання зобов`язань боржником, 19 червня 2008 року між Акціонерним банком «Факторіал-Банк» та ОСОБА_2 був укладений Іпотечний договір.

23 березня 2009 року на підставі рішення Загальних зборів Акціонерів Публічного акціонерного товариства «Фідобанк» був затверджений передавальний акт, у відповідності до якого до ПАТ «Фідобанк»(ПАТ «СЕБ Банк») були передані всі активи та зобов`язання Акціонерного банку «Факторіал-Банк».

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 08 липня 2011 року, з урахуванням ухвали про виправлення описки від 08.09.2011 року у справі № 0417/2-1109/2011 стягнуто зі ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «СЕБ Банк» заборгованість за кредитним договором № 084-В/52 від 19.06.2008 року у розмірі 665070,95 гривень та судові витрати по справі в розмірі 1820 гривень, а всього 666890,95 гривень.

Відповідач не виконував рішення суду й не сплачував наявну за ним заборгованість, а тому 27.11.2020 року на електронному аукціоні було реалізовано предмет іпотеки за Іпотечним договором від 19 червня 2008 року. Продаж даного майна здійснено за 157514,83 гривень. Отже, після 27 листопада 2020 року, сума боргу за Кредитним договором № 084-В/52 від 19.06.2008 року становила 507556,12 гривень, із розрахунку: 665070,95 грн. (заборгованість встановлена рішенням суду) 157514,83 грн. (ціна продажу предмета іпотеки).

За результатом електронного аукціону № UA-EA-2020-12-23-000001- b за лотом № GL1N019277, між ПАТ «Фідобанк» та ТОВ «Консалт Солюшенс» укладено договір № GL1N019277_205/1 про відступлення прав вимоги від 03.02.2021 року, відповідно до якого ТОВ «Консалт Солюшенс» набуло право вимоги до ОСОБА_2 за кредитним договором № 084- В/52 на придбання нерухомого майна від 19 червня 2008 року.

До теперішнього часу грошове зобов`язання є невиконаним у повному обсязі, відповідач ухиляється від повернення кредитних коштів, тобто безпідставно користується грошовими коштами, а тому в ТОВ «Консалт Солюшенс» виникло право на стягнення інфляційних втрат та 3 % річних. Відповідно до розрахунку загальна заборгованість складає 363525,34 гривень, з яких: за період з 02.04.2017 року по 26.11.2020 року на суму боргу 665070,95 гривень розмір інфляційного збільшення складає 199348,51 гривень, а 3% річних 72926,16 гривень; за період з 27.11.2020 року по 23.02.2022 року на суму боргу 507556,12 гривень розмір інфляційного збільшення складає 72315,17 гривень, а 3% річних 18935,50 гривень.

При цьому, представник позивача вказує, що звертаючись до суду з позовом, в частині вимог про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат за період з 02 квітня 2017 року до 23 лютого 2022 року, позивач дотримується строків позовної давності, які продовжувалися відповідно до Закону № 540-ІХ до 30.06.2023 року, а в подальшому, були зупинені на строк дії в Україні воєнного стану.

З урахуванням наведеного, актуальної судової практики та обставин у вигляді невиконання відповідачем у повному обсязі свого грошового зобов`язання, яке виникло на підставі кредитного договору та було підтверджене рішенням суду, позивач має законне право на застосування наслідків порушення відповідачем грошового зобов`язання відповідно до статті 625 ЦК України, а тому просить стягнути зі ОСОБА_2 на користь ТОВ «Консалт Солюшенс» заборгованість у розмірі 363525,34 гривень, з яких: 271663,68 грн. - інфляційне збільшення; 91861,66 грн. 3% річних за користування грошовими коштами, а також вирішити питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24 грудня 2024 року позов прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження.

Заперечення від учасників справи проти розгляду справи в спрощеному позовному провадженні до справи не подавались.

11 березня 2025 року представник ОСОБА_2 адвокат Муравський В.В. за допомогою підсистеми ЄСІТС «Електронний суд» подав до суду відзив на позовну заяву в якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог ТОВ «Консалт Солюшенс». Зазначає, що заборгованість за кредитним договором № 084-В/52 від 19.06.2008 року, стягнуто рішенням суду від 08.11.2011 року. При цьому, ст. 257 ЦК України встановлюється строк позовної давності у три роки, тобто, позивач мав право до 09.07.2014 року звернутись до суду з позовною заявою про захист своїх прав, оскільки позивач не скористався своїм правом у визначений цивільним законодавством строк і звернувся до суду після закінчення визначеного строку, то дане право позивач втратив. Між тим, відповідно до ст.262 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності.

Крім того, відповідно до довідки архіваріуса Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 березня 2022 року за вих. № 0417/2-1109/2011/3412/2022 позивачем 20.01.2012 року було отримано виконавчі листи у даній справі. Водночас, жодного доказу щодо виконавчого провадження по справі, а саме знаходження на виконанні виконавчого листа чи закриття виконавчого провадження, позивачем не надано. При цьому, ухвалами Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19.05.2023 року та від 08.12.2023 року ТОВ «Консалт Солюшенс» відмовлено у задоволенні заяв про заміну сторони її правонаступником у виконавчому документі, поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання та видачі дубліката виконавчого документа.

З урахуванням наведеного, відповідач вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що підлягають відхиленню. Відсутність належних доказів, порушення процедур і пропуск строку позовної давності є підставами для ухвалення рішення на користь відповідача.

20 березня 2025 року представник ТОВ «Консалт Солюшенс» Теребуха К.І. за допомогою підсистеми ЄСІТС «Електронний суд» подала до суду відповідь на відзив на позовну заяву в якій просить задовольнити позовні вимоги та зазначає, що доводи та міркування, викладені у відзиві на позовну заяву є такими, що суперечать об`єктивному стану речей. Так, невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками. При цьому, строк загальної позовної давності, встановлений статтею 257 ЦК України було продовжено на строк дії воєнного стану, який введено в Україні з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року та зберігається до теперішнього часу. Отже, твердження відповідача щодо пропуску позивачем строку позовної давності, який мав сплинути 09.07.2014 року є недоцільним. Позивач, звертаючись до суду з позовом, в частині вимог про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат за період з 02 квітня 2017 року до 23 лютого 2022 року, дотримується строків позовної давності, які продовжувалися відповідно до Закону № 540-ІХ (до 30.06.2023 року), а в подальшому, згідно п. 18,19 ПП ЦПК, були зупинені на період дії воєнного стану (починаючи з 24.02.2022 року).

Враховуючи зазначене, звертаючись до суду з позовом, сторона позивача правомірно здійснила розрахунок заборгованості за період з 02.04.2017 року до 23.02.2022 року. Відповідно, заборгованість відповідача перед позивачем - підтверджена рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 08 липня 2011 року у справі № 0417/2-1109/2011, яке не оскаржувалось та набрало законної сили, тим самим ОСОБА_2 не оспорює факт невиконання рішення суду щодо повернення грошової заборгованості, яка є зобов`язанням відповідно до норм цивільного права, що і стало подальшою причиною звернення ТОВ «Консалт Солюшенс» до суду за захистом свої прав.

26 березня 2025 року представник ОСОБА_2 адвокат Муравський В.В. за допомогою підсистеми ЄСІТС «Електронний суд» подав до суду заперечення на відповідь на відзив в яких зазначає, що період карантину та період військового стану накладаються частково один на одного, а тому позивач вважає, що позовні вимоги про стягнення інфляційних та 3% річних за три роки, що передували початку зупинення строків позовної давності, а саме періоду з 12.03.2017 по 11.03.2020, є обґрунтованими, так як, строк позовної давності досі є зупиненим та за весь період карантину та військового стану який на сьогодні триває. Однак, позивач звернувся до суду з позовом 19 грудня 2024 року, тобто, в той час, коли карантин на території України був скасований (з 30 червня 2023 року, на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року N 651), тому позивач, максимум, що міг заявити до стягнення 3% річних та інфляційних втрат це період з 19.12.2021 року по 23.02.2022 року. Крім того, строк пред`явлення виконавчого листа, закінчився, тому позивач не наділений правом стягувати з відповідача інфляційні втрати та 3 % річних за період невиконання рішення суду. З урахуванням наведеного, представник позивача просить в повному обсязі відмовити у задоволенні позовних вимог ТОВ «Консалт Солюшенс» до ОСОБА_2 ..

В судовому засіданні представник позивача ТОВ «Консалт Солюшенс» Теребуха К.І. підтримала позовні вимоги та зазначила, що рішення суду з відповідача було стягнуто заборгованість за кредитним договором, який було забезпечено іпотечним договором. Оскільки відповідач не виконував рішення суду, то стягувачем було реалізовано предмет іпотеки. Після цього борг відповідача складає 507556,12 гривень. Відповідач не погашає заборгованість, тому на дану суму позивач, як правонаступник кредитодавця, нарахував 3% річних та інфляційні втрати.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Муравський В.В. в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог та зазначив, що під час воєнного стану за кредитним договором неможливе нарахування 3% річних та інфляційних втрат. Також представник відповідача вказав що, на його думку, позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки в момент звернення до суду з даним позовом, вже було скасовано карантин.

Заслухавши думку учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги у їх сукупності та взаємозв`язку, об`єктивно оцінивши усі наявні докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення заяв по суті, суд доходить наступного висновку.

Судом встановлено, що 19 червня 2008 року між Акціонерним банком «Факторіал-Банк» та ОСОБА_2 , було укладено Договір кредиту № 084-В/52 на придбання нерухомого майна (далі Кредитний договір), відповідно до якого АТ «Факторіал-Банк» надало ОСОБА_2 у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру грошові кошти в сумі 60000 доларів США, зі строком користування кредитними кошами до 18 червня 2015 року.

Також, 19 червня 2008 року між Акціонерним банком «Факторіал-Банк» та ОСОБА_2 був укладений Іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Чалою В.О., предметом іпотеки якого є: вбудоване нежитлове приміщення ЖЕУ № 1-2, загальною площею 170,70 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

23 березня 2009 року на підставі рішення Загальних зборів Акціонерів Публічного акціонерного товариства «Фідобанк» був затверджений передавальний акт, у відповідності до якого всі активи та зобов`язання Акціонерного банку «Факторіал-Банк», передані ПАТ «Фідобанк», яке створено створеною внаслідок зміни найменування Публічного акціонерного товариства «СЕБ Банк».

ПуАТ «СЕБ банк» на адресу ОСОБА_2 було направлено повідомлення про наявність заборгованості за кредитним договором №084-В/52 від 19.06.2008 року в розмірі 17108,16 доларів США та вимогою про повернення всієї суми в повному обсязі у семиденний строк з моменту, а надалі ініційовано позов щодо відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 08 липня 2011 року у справі № 0417/2-1109/2011 стягнуто зі ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «СЕБ БАНК» заборгованість за кредитним договором № 084-В/52 від 19.06.2008 року в розмірі 665070 грн. 95 коп. та судові витрати по справі в розмірі 1820 грн. 00 коп., а всього 666 890 грн. 95 коп.

27 листопада 2020 року за договором купівлі-продажу нерухомого майна, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пономарьовою Д.В. здійснено продаж нерухомого майна (предмет іпотеки) - вбудоване нежитлове приміщення ЖЕУ № 1-2, загальною площею 170,70 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , за грошові кошти в сумі 157514, 83 гривень, які зараховано в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором 084-В/52 від 19.06.2008 року.

03 лютого 2021 року між Публічним акціонерним товариством «Фідобанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» укладено Договір №GL1N019277_205/1 про відступлення прав вимоги, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Толочко Я.М., зареєстрованого в реєстрі за № 28. Відповідно до якого ПАТ «Фідобанк», який є повним правонаступником Акціонерного банку «Факторіал Банк», Відкритого акціонерного товариства «СЕБ Банк» відступає ТОВ «Консалт Солюшенс», а останній набуває права вимоги, за кредитним договорами, зазначеними в Реєстрі договорів, що є Додатком 1 до Договору.

Згідно з Реєстром договорів, права вимоги за якими відступаються, та боржників за такими договорами, оформленого додатком № 1 до договору № GL1N019277_205/1 про відступлення прав вимоги від 03.02.2021 року, підтверджується перехід до нового кредитора ТОВ «Консалт Солюшенс» права вимоги до ОСОБА_2 за кредитним договором №084-В/52 від 19.06.2008 року.

Згідно до п.4 Договору сторони домовились, що за відступлення прав вимоги за Основними договорами, відповідно цього Договору новий кредитор сплачує Банку грошові кошти у сумі 1805235,04 грн. Відповідно до платіжного доручення №55 від 28 січня 2021 року ТОВ «Консалт Солюшенс» сплатило ПАТ «Фідобанк» 1 837 092,44 грн..

Згідно витягу з витягу з Акту прийому-передачі оригіналів документів до договорів від 03.02.2021. ПАТ «Фідобанк» передало ТОВ «Консалт Солюшен» кредитну справу №084-в/52 за ОСОБА_2 у вигляді договору кредиту на придбання нерухомого майна №084-В/52 від 19.06.2008 року з Додатком №1 та Додатком №2.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 08 грудня 2023 року у цивільній справі №0417/2-1109/2011, яку залишено без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 19.03.2024 року, ТОВ «Консалт Солюшенс» відмовлено у задоволенні заяви про заміну сторони її правонаступником у виконавчому документі, поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання та видачу дубліката виконавчого документа. Відмовляючи у задоволенні заяви ТОВ «Консалт Солюшенс», суд першої інстанції виходив із того, що за відсутності підстав для відновлення закінченого виконавчого провадження відсутні підстави для процесуального правонаступництва.

При вирішені питання про видачу дубліката виконавчого документу та поновлення пропущеного строку на його пред`явлення, судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що строк для пред`явлення до виконання виконавчого документу у справі № 0417/2-1109/2011, сплив через три роки після повернення виконавчого документа стягувачу, тобто 13.01.2019 року.

Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Зважаючи на те, що рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 08 липня 2011 року у справі № 0417/2-1109/2011 в повному обсязі не виконане, ТОВ «Консалт Солюшенс» 19.12.2024 року звернулось до суду з позовом про стягнення суми 3% річних та інфляційних витрат, вказавши при цьому, що розмір заборгованості відповідачів визначено судом у національній валюті гривні і саме на цей розмір заборгованості здійснено нарахування 3% річних та інфляційних витрат, що передбачено ст.625 ЦК України.

Предметом позову у цій справі є стягнення на підставі статті 625 ЦК України 3 % річних та інфляційних втрат, в сумі 363525,34 гривень, з яких: за період з 02.04.2017 року по 26.11.2020 року на суму боргу 665070,95 гривень розмір інфляційного збільшення складає 199348,51 гривень, 3% річних 72926,16 гривень; за період з 27.11.2020 року по 23.02.2022 року на суму боргу 507556,12 гривень розмір інфляційного збільшення складає 72315,17 гривень, а 3% річних 18935,50 гривень.

Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Отже, завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим.

Відповідно до ч.1 ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч.1 ст.598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.599 ЦК України).

Статтею 105 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Частиною 2 ст.625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Таким чином, статтею 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Саме такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладений у постанові від 01.10.2014 року у справі № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.05.2018 року у справі № 686/21962/15-ц.

Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12 від 04.07.2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 31.10.2018 року у справі № 202/4494/16-ц, якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі ст.1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 310/11534/13-ц).

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Тлумачення як ст.3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер, й інші джерела правового регулювання, насамперед, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, виявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

У постановах від 23 листопада 2022 року у справі № 285/3536/20, від 18 березня 2020 року у справі № 442/398/15-ц Верховний Суд зазначив, що натуральним зобов`язанням (obligatio naturalis) є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку (оскільки боржник заявив про застосування позовної давності та вона застосована судом), але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Конструкція статті 625 Цивільного кодексу України щодо нарахування 3% річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Кредитор в натуральному зобов`язанні не має права нараховувати 3% річних та інфляційні втрати, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі № 757/44680/15-ц).

Особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності (ч.1 ст.267 ЦК України).

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений законом або договором (ст.625 ЦК України).

Не допускається зарахування зустрічних вимог у разі спливу позовної давності (п.4 ч.1 ст.602 ЦК України).

Тлумачення вказаних норм, з урахуванням принципу розумності свідчить, що:

- натуральним зобов`язанням (obligatio naturalis) є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, оскільки боржник заявив про застосування позовної давності і яка застосована судом, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном;

- натуральним є зобов`язання вимога в якому, не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набути майном. Конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку;

- кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку

- задавненим зобов`язанням є зобов`язання, в якому стосовно задавненої вимоги спливла позовна давність, кредитор не пред`являє в судовому порядку позову про захист задавненої вимоги і боржник відповідно не заявив про застосування до неї позовної давності.

Законодавець в пункті 4 частини першої статті 602 ЦК України передбачає заборону для зарахування зустрічних вимог у разі спливу позовної давності в задавненому зобов`язанні для охорони інтересів боржника. Сплив позовної давності при пред`явленій позовній вимозі кредитором в судовому порядку про стягнення боргу, за яким сплинула позовна даність, дозволяє боржнику заявити про застосування позовної давності. Зарахування, яке є по своїй суті замінником належного виконання зобов`язання, не має створювати механізм обходу заборони передбаченої в пункті 4 частини першої статті 602 ЦК України. Така заборона стосується випадку, коли кредитор ініціює зарахування за задавненою вимогою. У такому разі кредитор за допомогою зарахування може обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору в межах пред`явленої позовної вимоги кредитором в судовому порядку про стягнення боргу, за яким сплинула позовна даність, і яка дозволяє боржнику заявити про застосування позовної давності;

Очевидно, що аналогічний підхід для охорони інтересів боржника при задавненому зобов`язанні має бути й стосовно 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих на задавнену вимогу в задавненому зобов`язанні. Пред`явлення кредитором, при існуванні задавненої вимоги, тільки позову про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються 3 % річних та інфляційних втрат, дозволяє кредитору обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору при пред`явленні позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, і яка забезпечує можливість боржнику заявити про застосування до неї позовної давності. Тобто складається доволі нерозумна ситуація: зі спливом позовної давності і неможливістю захисту задавненої вимоги кредитор зберігає можливість постійно подавати вимоги про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих на задавнену вимогу, що означає по суті виконання задавненої вимоги і без можливості боржнику заявити про застосування позовної давності до задавненої вимоги.

Як встановлено судом, кредитним договором № 084-В/52 від 19.06.2008 року було визначено строк його дії до 18 червня 2015 року. Однак, кредитор використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту та на власний розсуд, змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії кредитного договору № 084-В/52 від 19.06.2008 року, шляхом направлення вимоги про дострокове повернення коштів й пред`явлення позову про стягнення заборгованості.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 08 липня 2011 року у справі № 0417/2-1109/2011 стягнена заборгованість за даним договором.

Водночас, можливість примусового стягнення кредитором заборгованості, про стягнення якої ухвалено рішення суду, вичерпується після закінчення строку пред`явлення до виконання виконавчого документа на виконання вказаного рішення, якщо такий строк не було поновлено в установленому законом порядку.

Ігнорування кредитором обставин закінчення строку пред`явлення рішення суду до виконання щодо стягнення заборгованості призвело б до надання стягувачу можливості безпідставно уникнути законодавчої вимоги щодо встановлених законом строків та призвело б до безпідставного перебування боржника у невизначеному стані понад встановлений Законом час, та порушило б принцип правової визначеності, як одного із основоположних аспектів верховенства права.

На час звернення до суду з даним позовом, рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 08 липня 2011 року у справі № 0417/2-1109/2011, на виконанні не знаходиться. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 08 грудня 2023 року у цивільній справі №0417/2-1109/2011, яку залишено без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 19.03.2024 року, ТОВ «Консалт Солюшенс» відмовлено у задоволенні заяви про заміну сторони її правонаступником у виконавчому документі, поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання та видачу дубліката виконавчого документа.

Тобто, рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 08 липня 2011 року у справі № 0417/2-1109/2011, не може бути виконане.

Отже, позивач, як правонаступник кредитодавця, не реалізував своїх прав на звернення у встановлені законом строки до примусового виконання рішення суду щодо стягнення заборгованості за кредитом, втратив своє право вимоги на примусове виконання відповідачем своїх зобов`язань за кредитним договором та рішенням суду (сплив строк пред`явлення до виконання виконавчого листа, виданого з метою примусового виконання рішення суду).

У даному випадку, зобов`язання відповідача за кредитним договором № 084-В/52 від 19.06.2008 року є задавненим, у зв`язку з чим набуло характеру натурального зобов`язання. Тобто, заборгованість в порядку ст. 625 ЦК України, була нарахована позивачем на вимогу, яка на даний час існує в натуральному зобов`язанні.

При цьому, приватне право не може допускати ситуацію за якої кредитор, при існуванні задавненої вимоги, пред`являє тільки позов про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються 3 % річних та інфляційних втрат. Оскільки це позбавляє боржника можливості заявити про застосування до задавненої вимоги позовну давність, а кредитору надає можливість обійти застосування до задавненої вимоги позовної давності. Тому кредитор, для охорони інтересів боржника, може пред`явити позов про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги.

У позивача, як правонаступника кредитодавця, для охорони інтересів боржника, була можливість пред`явити позов про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги, або після відкриття виконавчого провадження.

Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 23.11.2022 року у справі № 285/3536/20.

Звертаючись до суду з даним позовом, ТОВ «Консалт Солюшенс» не заявлено вимог про стягнення задавненої вимоги, що з урахуванням вищенаведених норм законодавства та практики Верховного Суду у спірних правовідносинах, вказує на необґрунтованість позовних вимог про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат.

Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Seryavin and others v. Ukraine, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2011 року, остаточне 10.05.2011).

Судом висвітлено істотні аспекти доводів сторін та не надається детальна відповідь інші аргументи, наведені сторонами, оскільки вони самі по собі, або в сукупності з іншими аргументами та доказами у справі, не впливають на вищезазначені висновки суду.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат, 3 % річних за користування грошовими коштами, не підлягають задоволенню.

При цьому, суд не вирішує питання щодо застосування строку позовної давності, оскільки наявні самостійні підстави для відмови у позові.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Згідно з платіжною інструкцією № 620 від 19.12.2024 року, за звернення до суду із даним позовом, ТОВ «Консалт Солюшенс» понесені витрати з оплати судового збору в сумі 4362,30 гривень.

Доказів фактичного понесення сторонами інших судових витрат, зокрема, на професійну правову допомогу, на час розгляду справи суду не надано.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України).

Враховуючи, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, то понесені позивачем витрати з оплати судового збору в сумі 4362,30 гривень, у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, покладаються на ТОВ «Консалт Солюшенс».

Керуючись ст.ст. 11, 509, 526, 610, 625 ЦК України, ст. ст. 2, 4, 5, 13, 81, 82, 141, 265, 430 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат, 3 % річних за користування грошовими коштами відмовити.

Рішення може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку, шляхом подачі апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду в 30-денний строк з дня проголошення рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.М. Мачуський