Номер провадження: 22-ц/813/3839/25
Головуючий у першій інстанції Донцов Д.Ю.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.03.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Таварткіладзе О.М.,

суддів: Погорєлової С.О., Драгомерецького М.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження в залі суду в м. Одеса апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє представник ОСОБА_2 , на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 26 грудня 2024 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» про визнання відсутнім права вимоги, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2024 року ОСОБА_1 через представника ОСОБА_2 звернулись до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» (далі - ТОВ «Споживчий центр») про визнання відсутнім права вимоги.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 26 грудня 2024 року вказану цивільну справу передано на розгляд за підсудністю до Шевченківського районного суду м. Києва.

Не погоджуючись з такою ухвалою суду, ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Кобильник Денис Олегович, подала до суду апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 26 грудня 2024 року і направити справу для продовження розгляду до Приморського районного суду м. Одеси, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції обмежив право позивачки на свободу вибору суду, до якого звертатися із позовом, що визначене ч. 5 ст. 28 ЦПК України. На думку позивачки, з предмету та підстав позову видно, що оскаржуваний правочин зачіпає її права як споживача послуг, а тому захист порушеного права відбувається за допомогою способів, що передбачені Законом України «Про захист прав споживачів». Апелянт також наголошує, що суд першої інстанції на стадії відкриття провадження у справі не вправі робити висновок про те, чи порушенні права та інтереси позивача як споживача та чи поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів» на спірні правовідносини. Такі висновки суд може зробити лише після розгляду справи.

На вказану апеляційну скаргу відповідачем ТОВ «Споживчий центр» надано до суду апеляційної інстанції відзив, згідно якого відповідач просить ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 26 грудня 2024 року залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Відповідач заперечує проти наявності у позивачки права виборної підсудності та зазначає, що з позову не вбачається, що підставою звернення позивачки з позовом до суду є порушення відповідачем Закону України «Про захист прав споживачів», позов не містить жодного посилання на порушення прав позивачки саме як споживача та способи їх захисту, передбачених цим Законом. Зі змісту позовної заяви виходить, що на спірні правовідносини поширюється дія спеціального Закону України «Про споживче кредитування», що з 10.06.2017 року регулює відносини між кредитодавцями, кредитними посередниками та споживачами під час надання послуг споживчого кредитування регулюються. Відтак, правовідносини, що виникли між сторонами за вищевказаним позовом, не є захистом прав споживача, а тому на них не поширюються вимоги щодо звільнення від сплати судового збору та позивачка немає права подавати позов за своїм місцезнаходженням, а повинна була подати позов у відповідності до положення ч. 2 ст. 27 ЦПК України до Шевченківського районного суду м. Києва, за місцезнаходженням ТОВ «Споживчий центр».

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Згідно ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 ч. 1 ст. 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи, що предметом апеляційного оскарження є ухвала суду про передачу справи на розгляд іншого суду, право на апеляційне оскарження якої передбачено п. 9 ч. 1 ст. 353 ЦПК України, та оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали цивільної справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з огляду на таке.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1 п. 6 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Відповідно до ч. 1 - 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція 1950 року) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Передаючи справу на розгляд до іншого суду за підсудністю, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні підстави для висновку про підсудність даної справи Приморському районному суду м. Одеси на підставі ч. 5 ст. 28 ЦПК України, оскільки позивачем у позовній заяві не зазначено про те, яке право його саме як споживача порушено у відповідності до ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», а тому підсудність даної справи повинна визначатися за загальним правилом, встановленим ч. 2 ст. 27 ЦПК України.

Проте, колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції.

Судом встановлено, що 23 грудня 2024 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ТОВ «Споживчий центр» про визнання відсутнім права вимоги.

Місцезнаходженням відповідача ТОВ «Споживчий центр» є м. Київ, вул. Саксаганського, 133-А, що належить до Шевченківського району м. Києва.

Також, матеріалами справи встановлено, що позивачка у позові просить суд визнати відсутнім право вимоги відповідача до неї за кредитним договором від 14.11.2024 року № 14.11.2024-100000161.

До матеріалів справи приєднано копію кредитного договору від 14.11.2024 року № 14.11.2024-100000161, згідно якого позичальником визначена ОСОБА_1 та кредит надається на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою діяльністю, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Позичальник зобов`язується не використовувати кредит для участі в азартних іграх та не перераховувати кредит на рахунки організатора азартних ігор (пункт 3.2 вказаного договору).

Колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції 1950 року кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

ЄСПЛ у п. 24 рішення від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» зазначив, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Стаття 125 Конституції України встановлює, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Принцип територіальності реалізується через правила територіальної юрисдикції (підсудності) справ, що визначають розмежування компетенції судів першої інстанції щодо розгляду справ, підвідомчих загальним судам, за територіальною ознакою. Тобто, правила територіальної підсудності дають можливість визначити конкретний місцевий суд, який повинен розглядати справу як суд першої інстанції.

Порушення судами правил територіальної юрисдикції має наслідком обов`язкове скасування судових рішень з направленням справи на новий розгляд (ст. 378, п. 6 ч. 1 ст. 411 ЦПК України).

Суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду (п. 1 ч. 1 ст. 31 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 32 ЦПК України спори між судами про підсудність не допускаються.

Таким чином, вирішуючи питання про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі, суд повинен перевірити належність справ до його юрисдикції (предметної та суб`єктної) та підсудності (територіальної юрисдикції).

За загальним правилом, позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань (ч. 2 ст. 27 ЦПК України).

У той же час, законодавець визначив підсудність справ за вибором позивача (альтернативна підсудність), зокрема, ч. 5 ст. 28 ЦПК України, на яку міститься посилання в апеляційній скарзі, передбачає, що позови про захист прав споживачів можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору.

Відповідно до ч. 16 ст. 28 ЦПК України позивач має право на вибір між кількома судами, яким згідно з цією статтею підсудна справа, за винятком виключної підсудності, встановленої ст. 30 цього Кодексу.

За приписами ч. 2 ст. 31 ЦПК України справа, прийнята судом до свого провадження з додержанням правил підсудності, повинна бути ним розглянута і в тому випадку, коли в процесі розгляду справи вона стала підсудною іншому суду, за винятком випадків, коли внаслідок змін у складі відповідачів справа належить до виключної підсудності іншого суду.

Отже, законодавець передбачив юридичну можливість для особи, яка звертається до суду із позовом про захист прав споживачів, обрати на власний розсуд, якими правилами територіальної підсудності керуватися при зверненні до суду за захистом своїх порушених прав. У процесуальному законодавстві запроваджено для такої категорії справ правило альтернативної підсудності, що надає право саме позивачу обирати уповноважений суд з-поміж тих, що визначені або загальними правилами підсудності цивільних справ, або спеціальним правилом альтернативної підсудності.

Укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Споживчий Центр» кредитний договір від 14.11.2024 року відноситься до типу кредитного договору: на інші споживчі цілі (а. с. 18).

Договір про споживчий кредит - вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором (пункт 1-1 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування»)

Споживчий кредит - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Споживач - фізична особа, яка уклала або має намір укласти договір про споживчий кредит.

Держава забезпечує споживачам захист їх прав, надає можливість вільного вибору продукції, здобуття знань і кваліфікації, необхідних для прийняття самостійних рішень під час придбання та використання продукції, і гарантує придбання або одержання продукції іншими законними способами в обсязі, що забезпечує рівень споживання, достатній для підтримання здоров`я і життєдіяльності (ч. 1 ст. 5 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про споживче кредитування» метою цього Закону є захист прав та законних інтересів споживачів і кредитодавців, створення належного конкурентного середовища на ринках фінансових послуг та підвищення довіри до нього, забезпечення сприятливих умов для розвитку економіки України, гармонізація законодавства України із законодавством Європейського Союзу та міжнародними стандартами.

Згідно з ч.1 ст. 3 цього ж Закону цей Закон регулює відносини між кредитодавцями, кредитними посередниками та споживачами під час надання послуг споживчого кредитування, а також відносини, що виникають у зв`язку з врегулюванням простроченої заборгованості за договорами про споживчий кредит та іншими договорами, передбаченими частиною другою цієї статті.

Отже захист прав споживачів не охоплюється виключно одним законом «про захист прав споживачів», Зокрема після набуття чинності з 10.06.2017 року Законом України «Про споживче кредитування» захист прав споживачів кредитних послуг регламентується цим Законом. До цієї дати таке регулювання здійснювалось Законом України 1апро захист прав споживачів».

Згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація учасниками справи спірних правовідносин або недостатність такої кваліфікації чи взагалі її відсутність у позовній заяві, не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм».

Тому само по собі не обґрунтування позивачем заявленого позову нормами законодавства, якими регламентовано захист прав споживачів не звільняє суд від обов`язку визначитись із законодавством, яке регулює спірні правовідносини, які виникли між сторонами справи і застосувати їх.

Твердження відповідача у відзиві на апеляційну скаргу, що на спірні правовідносини поширюється дія Закону України «Про споживче кредитування», а відтак правовідносини, що виникли між сторонами за вищевказаним позовом, не є захистом прав споживача, апеляційним судом не приймаються з огляду на правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року в справі №755/11648/15-ц (провадження № 14-336цс18), згідно якої, якщо договір, у тому числі кредитний, укладений на задоволення особистих потреб фізичної особи і не пов`язаний з підприємницькою діяльністю такої фізичної особи чи виконанням ним обов`язків як найманим працівником, такий договір є споживчим і наявність судового спору щодо цього договору не впливає на його характер, як споживчого, відтак і сам спір у будь-якому випадку стосується прав сторони договору, як споживача, а вирішення такого спору, незалежно від його ініціатора, має ґрунтуватися та враховувати і вимоги Закону № 1023-XII. Тобто незалежно від предмета і підстав позову та незважаючи на те, хто звертається з позовом до суду (банк або інша фінансова установа чи споживач), на правовідносини, що виникають зі споживчого кредиту, поширюється дія Закону № 1023-XII.

Зазначені обставини та норми права судом враховані не були, що призвело до помилкового висновку про непідсудність справи Приморському районному суду м. Одеси та передачу її за підсудністю за місцезнаходженням відповідача до іншого суду.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання, а тому ухвала суду підлягає скасуванню, а справа направленню до суду першої інстанції для продовження розгляду.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 379, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє представник ОСОБА_2 , - задовольнити частково.

Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 26 грудня 2024 року - скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий: О.М. Таварткіладзе

Судді: С.О. Погорєлова

М.М. Драгомерецький