Провадження №22-ц/801/563/2025
Провадження № 22-ц/801/826/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Іщук Т. П.
Доповідач:Оніщук В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2025 рокуСправа № 127/25889/24м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Оніщука В. В. (суддя-доповідач),

суддів: Голоти Л. О., Медвецького С. К.,

з участю секретаря судового засідання Кашпрук М. Г.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами адвоката Лавренчука Андрія Сергійовича в інтересах ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 29 листопада 2024 року та додаткове рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 06 січня 2025 року, ухвалені у складі судді Іщук Т. П. в залі суду,

встановив:

Короткий зміст вимог

У серпні 2024 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участі третіх осіб: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про визнання недійсним договору найму (оренди) квартири, усунення перешкод в користуванні майном шляхом виселення з квартири без надання іншого житлового приміщення.

Позов обґрунтовано тим, що двокімнатна квартира АДРЕСА_1 площею 49,5 кв.м, житловою площею 27,6 кв.м належить на праві спільної часткової власності: ОСОБА_2 , ОСОБА_4 по 1/3 частці кожному, ОСОБА_1 - 7/24, та ОСОБА_5 - 1/24.

У період відсутності ОСОБА_1 . 16 березня 2023 року ОСОБА_2 без його згоди, уклала договір оренди всієї квартири з ОСОБА_3 , яка вселилась в квартиру та на даний час проживає в ній і користується усіма житловими кімнатами. При цьому ОСОБА_3 веде аморальний спосіб життя, пиячить зі своїм співмешканцем, одного разу між ними виникла сварка, що призвела до вибиття вхідних дверей в квартирі, пошкодження дверного полотна та штукатурки, що стало підставою для звернення до органів поліції (заява вх.№2977 від 01.04.2024 року).

Отже, ОСОБА_2 не дотрималась режиму спільного володіння, розпорядження та користування спільним майном і без згоди ОСОБА_1 як співвласника квартири передала її в оренду ОСОБА_3 , чим порушила право власності позивача.

За викладених обставин ОСОБА_1 у заявленому позові просив суд визнати недійсним договір оренди квартири АДРЕСА_1 , укладений 16 березня 2023 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , усунути йому перешкоди у користуванні вищевказаною квартирою шляхом виселення із квартири ОСОБА_3 без надання їй іншого житлового приміщення, а також вирішити питання судових витрат.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 29 листопада 2024 року позов ОСОБА_1 було задоволено:

-визнано недійсним договір оренди квартир АДРЕСА_1 , укладений 16 березня 2023 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ;

-усунуто ОСОБА_1 перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_3 із цієї квартири без надання їй іншого житлового приміщення;

-стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір по 1 211,20 грн з кожного.

Суд першої інстанції встановив, що спірний договір оренди квартири був укладений без згоди позивача, який є одним із співвласників квартири. Вказані обставини сторонами у справі не заперечуються.

Твердження ОСОБА_2 про те, що вона здала в оренду лише одну кімнату, яка належить їй та сину, а тому права позивача жодним чином не порушенні, суд оцінює критично, оскільки спірна квартира перебуває у спільній частковій власності, незважаючи на те, що частка кожного співвласника визначена, однак порядок користування вказаною квартирою між її співвласниками не визначений та частки співвласників в натурі не виділялися, а тому в силу положень ч. 1 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. При цьому слід також звернути увагу, що договір не конкретизує індивідуальних ознак кімнати.

На підставі викладеного, перевіривши наявні у матеріалах справи докази, суд дійшов висновку, що оскільки ОСОБА_2 здала в оренду кімнату спірної квартири без згоди позивача, який є одним із співвласників квартири, що суперечить вимогам ЦК України, укладення оспорюваного договору оренди є незаконним, а відтак наявні підстави для задоволення позовних вимог щодо визнання вказаного договору недійсним.

Встановивши, що відповідачка ОСОБА_3 користується без законних підстав майном (квартирою), що належить на праві спільної часткової власності чотирьом особам, серед яких є позивач, чим перешкоджає останньому у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном, місцевий суд дійшов висновку, що права позивача у даному випадку підлягають захисту шляхом виселення відповідачки ОСОБА_3 зі спірної квартири без надання їй іншого житлового приміщення, відповідно до вимог статті 391 ЦК України. Вказаний спосіб захисту відповідає порушеному праву, про захист якого звернувся позивач.

Додатковим рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 06 січня 2025 року з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 стягнуто по 5 449,50 грн з кожного у відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

При цьому місцевий суд проаналізував надані послуги, взяв до уваги рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин у справі, обсяг та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду адвокатом документів, їх значення для спору, та дійшов висновку, що відображена у наданих доказах інформація щодо характеру та обсягу виконаної адвокатом роботи (наданих послуг) відповідає критерію розумності, заявлений розмір витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10 899 грн є співмірним із складністю справи, виконаними адвокатом роботами (наданими послугами, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт. Також суд врахував відсутність заяв іншої сторони щодо неспівмірності таких витрат.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погодившись із такими рішеннями, представник ОСОБА_2 - адвокат Лавренчук А. С. подав апеляційні скарги, в яких посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить основне та додаткове рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю та відповідно змінити розподіл судових витрат.

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 23 січня 2025 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: головуючий суддя - Оніщук В. В., судді: Голота Л. О., Медвецький С. К.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 29 січня 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою на рішення від 29 листопада 2024 року, надано строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 26 лютого 2025 року справу призначено до розгляду на 13 березня 2025 року о 10 год. 00 хв.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 05 березня 2025 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою на додаткове рішення від 06 січня 2025 року.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 17 березня 2025 року розгляд справи призначено на 27 березня 2025 року о 09 год. 30 хв.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

У апеляційних скаргах представник ОСОБА_2 зазначає, що судом першої інстанції не було враховано рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 29 липня 2019 року у справі №127/19388/19, відповідно до якого було задоволено позов ОСОБА_2 , ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , законним представником якого є ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору на стороні відповідача - Служби у справах дітей Вінницької міської ради, про встановлення порядку користування житловою квартирою; усунуто ОСОБА_2 та ОСОБА_4 перешкоди у користуванні житловою квартирою АДРЕСА_1 , шляхом встановлення порядку користування вказаною квартирою, яким:

- ОСОБА_2 та ОСОБА_4 виділено в користування житлову кімнату, площею 15,8 кв.м.;

- ОСОБА_1 та ОСОБА_5 виділено в користування кімнату, площею 11,8 кв.м.;

- кухню, площею 6,7 кв.м., вбиральню, площею 1,2 кв.м., ванну кімнату, площею 2,5 кв.м., коридор, площею 8,2 кв.м., вбудовану шафу, площею 0,4 кв.м. залишено у спільному користуванні ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 .

Зі змісту договору оренди від 16 березня 2023 року ОСОБА_2 здала у найм саме кімнату, виділену їй та сину в користування відповідно до вказаного рішення, а тому права позивача жодним чином не були порушені.

Крім того позивач приховав той факт, що свою частину квартири (кімнату) він також здавав у оренду ОСОБА_7 , що свідчить про те, що між сторонами було досягнуто згоди щодо здачі в оренду кожним із них своєї кімнати.

Також скаржник зазначає, що додаткове рішення суду ухвалене із порушеннями норм процесуального права. Так, ОСОБА_1 у позовній заяві не зазначив попереднього розрахунку витрат на правничу допомогу. Заявлений розмір витрат є завищеним та неспівмірним зі складністю справи, предметом позову, відсутні належні докази оплати гонорару адвоката.

Доводи особи, яка подала відзив на апеляційну скаргу

У додаткових поясненнях у справі представник ОСОБА_1 - адвокат Куций Р. А. зазначає, що договір оренди квартири між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 від 16 березня 2023 року не конкретизує індивідуальних ознак кімнати, яка здається в оренду.

З листа Відділення поліції №1 Вінницького районного управління поліції Головного управління Національної поліції у Вінницькій області №1012м/г/231-24 від 19 квітня 2024 року слідує, що 01 квітня 2024 року в ІКС ІПНП відділенні №1 Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області за №2977 зареєстроване звернення Берник щодо проведення перевірки стосовно пошкодженого майна, а саме дверної рами, вхідних дверей та вибитого скла дверей до вбиральні за адресою: АДРЕСА_2 . Під час розгляду матеріалів встановлено, що викладені факти у зверненні кваліфікуються як цивільно-правові і можуть бути вирішені в результаті переговорів між сторонами або виключно в порядку приватного звернення потерпілого до Вінницького міського суду Вінницької області.

Отже, фактично орендар ОСОБА_8 одноосібно користувалась квартирою в цілому, змінила замки вхідних дверей, усунула від користування квартирою позивача ОСОБА_1 .

В судовому засіданні, проведеному в режимі відеоконференції, ОСОБА_2 та її представник апеляційні скарги підтримали з посиланням на викладені у них обставини.

Представник ОСОБА_1 в судовому засіданні щодо задоволення апеляційних скарг заперечував.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, причин неявки не повідомили, а тому згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

ОСОБА_1 є власником 7/24 частки квартири АДРЕСА_1 . Право власності зареєстровано 24 червня 2024 року на підставі свідоцтва про право на спадщину від 19 вересня 2008 року, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав №384742416 від 28 червня 2024 року (а. с. 6, 7, том 1).

ОСОБА_2 є власницею 1/3 частки квартири АДРЕСА_1 . Право власності зареєстровано 25 листопада 2016 року на підставі рішення суду від 01 березня 2016 року у справі №127/19755/15-ц, що підтверджується довідкою із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 376671266 від 30 квітня 2024 року (а. с. 8-9, том 1).

Також власниками 1/3 та 1/24 частки вказаної квартири є ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відповідно що підтверджується довідкою із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 376671266 від 30 квітня 2024 року (а. с. 8-9, том 1).

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 29 липня 2019 року у справі №127/19388/19 було задоволено позов ОСОБА_2 , ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , законним представником якого є ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору на стороні відповідача - Служби у справах дітей Вінницької міської ради, про встановлення порядку користування житловою квартирою; усунуто ОСОБА_2 та ОСОБА_4 перешкоди у користуванні житловою квартирою АДРЕСА_1 , шляхом встановлення порядку користування вказаною квартирою, яким:

- ОСОБА_2 та ОСОБА_4 виділено в користування житлову кімнату, площею 15,8 кв.м.;

- ОСОБА_1 та ОСОБА_5 виділено в користування кімнату, площею 11,8 кв.м.;

- кухню, площею 6,7 кв.м., вбиральню, площею 1,2 кв.м., ванну кімнату, площею 2,5 кв.м., коридор, площею 8,2 кв.м., вбудовану шафу, площею 0,4 кв.м. залишено у спільному користуванні ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 (а. с. 173-178, том 1).

16 березня 2023 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір оренди, відповідно до умов якого ОСОБА_2 передала в оренду 1 кімнату у квартирі АДРЕСА_1 на 18 місяців (а. с. 12, том 1).

З листа Відділення поліції №1 Вінницького районного управління поліції Головного управління Національної поліції у Вінницькій області №1012м/г/231-24 від 19 квітня 2024 року слідує, що 01 квітня 2024 року в ІКС ІПНП відділенні №1 Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області за №2977 зареєстроване звернення ОСОБА_6 щодо проведення перевірки стосовно пошкодженого майна, а саме дверної рами, вхідних дверей та вибитого скла дверей до вбиральні за адресою: АДРЕСА_2 . Під час розгляду матеріалів встановлено, що викладені факти у зверненні кваліфікуються як цивільно-правові і можуть бути вирішені в результаті переговорів між сторонами або виключно в порядку приватного звернення потерпілого до Вінницького міського суду Вінницької області (а. с. 14, том 1).

Позиція суду апеляційної інстанції

Апеляційний суд у складі судової колегії, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційних скарг, дійшов таких висновків.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За змістом частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Указаним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 як на підставу своїх вимог про визнання недійсним договору оренди квартири, 7/24 частки якої належить йому на праві власності, та виселення з неї ОСОБА_3 покликався на те, що інший співвласник 1/3 частки квартири - ОСОБА_2 - без його згоди передала квартиру в оренду ОСОБА_3 , яка користується усіма житловими кімнатами, чим порушує право власності позивача.

Відповідно до ст. 319, 391 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Визначальним для захисту права на підставі ст. 391 ЦК України є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

Позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Відповідно до ст. 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Статтею 315 ЖК України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 810 ЦК України, за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату.

Згідно ст. 812 ЦК України предметом договору найму житла можуть бути помешкання, зокрема квартира або її частина, житловий будинок або його частина.

Крім того, із зі змісту ч. 3 ст. 825 ЦК України вбачається правомірність укладання договору найму, зокрема, кімнати або ж частини кімнати.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Статтею 204 ЦК України встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Зі змісту ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1- 3, 5 та 6 статті 203 Цього Кодексу.

Згідно із ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Як встановлено із матеріалів справи, рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 29 липня 2019 року у справі №127/19388/19 було усунуто ОСОБА_2 та ОСОБА_4 перешкоди у користуванні житловою квартирою АДРЕСА_1 , шляхом встановлення порядку користування вказаною квартирою, яким ОСОБА_2 та ОСОБА_4 з одного боку та ОСОБА_1 і ОСОБА_5 з іншого боку було виділено у користування по окремій кімнаті, а решту квартири (кухню, вбиральню, ванну кімнату, коридор, вбудовану шафу) було залишено у спільному користуванні ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 .

Відтак, враховуючи, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був встановлений порядок користування квартирою АДРЕСА_3 , відповідачка мала право розпоряджатися своєю часткою у спільному майні, зокрема, шляхом передання у оренду виділеної їй кімнати, а також решти квартири, що виділена у спільне користування, без згоди ОСОБА_1 .

Варто зауважити, що зміст рішення суду достеменно був відомий ОСОБА_1 при зверненні до суду із цим позовом.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статей 77, 78 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.

Відповідно до положень ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Таким чином, обов`язок по доказуванню позовних вимог і обставин, на які позивач посилається в обґрунтування своїх вимог, покладається на нього.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Апеляційний суд констатує, що матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів того, що орендар ОСОБА_3 користувалася кімнатою, яка виділена у користування ОСОБА_1 .

Зі змісту наданого позивачем листа ВП №1 Вінницького РУП ГУ НП у Вінницькій області №1012м/г/231-24 від 19 квітня 2024 року вбачається лише, що до ІКС ІПНП було зареєстровано звернення ОСОБА_6 щодо проведення перевірки стосовно пошкодженого майна за адресою АДРЕСА_2 . Жодних інших відомостей лист не містить.

Також у матеріалах справи відсутні докази вчинення відповідачами перешкод ОСОБА_1 у користуванні його часткою квартири.

Відтак, враховуючи принцип диспозитивності та змагальності сторін у судовому процесі, колегія суддів вважає, що під час розгляду справи позивачем не було доведено належними та допустимими доказами обставини, на які він посилався у позовній заяві, на що суд першої інстанції уваги не звернув, а тому дійшов помилкового висновку про задоволення позову.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Отже, доводи апеляційної скарги частково знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 1 ст. ст. 376 ЦПК України).

З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції слід скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, і що відповідно є підставою для скасування додаткового рішення у справі, яким було здійснено розподіл судових витрат на правничу допомогу.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено, понесені судові витрати слід залишити за ним.

У зв`язку із задоволенням апеляційних скарг ОСОБА_2 з ОСОБА_1 на її користь слід стягнути понесені судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 3 633,60 грн за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів,

постановив:

Апеляційні скарги адвоката Лавренчука Андрія Сергійовича в інтересах ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 29 листопада 2024 року та додаткове рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 06 січня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участі третіх осіб: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про визнання недійсним договору найму (оренди) квартири, усунення перешкод в користуванні майном шляхом виселення з квартири без надання іншого житлового приміщення, відмовити.

Судові витрати, понесені ОСОБА_1 у суді першої інстанції, залишити за ним.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 3 633,60 грн (три тисячі шістсот тридцять три грн 60 коп) сплаченого нею судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Повна постанова складена 01 квітня 2025 року.

Головуючий В. В. Оніщук

Судді Л. О. Голота

С. К. Медвецький