Провадження № 2/378/27/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" квітня 2025 р. Ставищенський районний суд Київської області в складі:

головуючого - судді: Марущак Н. М.

за участю секретаря: Замші В. С.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши в порядку загального провадження справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особя, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_5 , про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення дорожньо-транспортної пригоди,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернувся з вищевказаним позовом до ОСОБА_4 до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області, який ухвалою від 30.09.2024 передав вказану справу за підсудністю до Ставищенського районного суду Київської області.

22.10.2024 до Ставищенського районного суду надійшла вказана справа від Білоцерківського міськрайонного суду Київської області.

Позивач ОСОБА_3 , обгрунтовуючи позов, посилається на те, що 6 липня 2024 року ОСОБА_4 , керуючи в стані алкогольного сп`яніння транспортним засобом Honda CR-V, державний номерний знак НОМЕР_1 , який належить йому (позивачеві), не був уважний та не стежив за дорожньою обстановкою, не дотримався безпечного інтервалу, внаслідок чого здійснив наїзд на металеву огорожу. В результаті ДТП вказаний транспортний засіб отримав механічні пошкодження.

З метою визначення розміру матеріальної шкоди ОСОБА_3 звернувся до суб`єкта оціночної діяльності ТОВ «Сател Груп», яким складено звіт № 9189/07/24 про оцінку пошкодженого під час ДТП автомобіля. Згідно звіту вартість відновлювального ремонту вказаного автомобіля складає: 1 497 723,81 грн. Вартість матеріального збитку складає 416 973,01 грн.

7 серпня 2024 року постановою Солом`янського районного суду м. Києва в справі № 760/16749/24 визнано ОСОБА_4 винуватим у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ст. 124-та ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Він (позивач) є ветераном російсько-української війни, учасником бойових дій та інвалідом І групи, нагальна потреба в власному - транспорті та неможливість користуватись ним внаслідок неправомірних дій відповідача, призвело до сильних його моральних страждань, які полягали, зокрема, у стражданнях з приводу пошкодження належного йому майна, душевних страждань і стресу, вартість яких він оцінює в розмірі 100 000,00 грн..

Попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які він (позивач) поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, на момент подання позову, складається із витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 40 000,00 гривень та витрат на оцінку матеріального збитку транспортному засобу легкового автомобіля Honda моделі CR- V реєстраційний номер НОМЕР_1 в розмірі 3690,00 гривень.

Позивач просить суд стягнути з ОСОБА_4 на його користь матеріальну шкоду в розмірі 416 973,01 грн., моральну шкоду в розмірі 100 000,00 грн. та судові витрати по справі.

Ухвалою Ставищенського районного суду від 25.10.2024 відкрито провадження по даній справі, постановлено розгляд справи проводити в порядку загального провадження з призначенням підготовчого судового засідання (т. 1 а. с. 102).

Ухвалою Ставищенського районного суду від 16.12.2024 постанови, долучені до клопотання представника відповідача ОСОБА_2 від 15 грудня 2024 року про допит свідків, визнано такими, що не підлягають дослідженню при розгляді справи. В задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_2 від 15 грудня 2024 року про допит свідків - відмовлено (т. 1 а. с. 202-203).

Ухвалою Ставищенського районного суду від 16.12.2024 закрито підготовче судове засідання, призначено розгляд справи (т. 1 а. с. 204).

Ухвалою суду від 15 січня 2025 року постановлено повернутися на стадію підготовчого провадження в даній цивільній справі (т. 2 а. с. 30).

Ухвалою суду від 31 січня 2025 року, постановленою без виходу в нарадчу кімнату, за клопотанням представника позивача прийнято звіт експерта про оцінку транспортного засобу (т. 2 а. с. 116).

Ухвалою суду від 31 січня 2025 року частково задоволено клопотання представника відповідача про приєднання доказів, відмовлено в залученні клопотання представника відповідача про залучення до участі в справі в якості співвідповідача ОСОБА_5 та залучено останнього в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору (т. 2 а. с. 121-122).

Ухвалою Ставищенського районного суду від 13.02.2025 закрито підготовче судове засідання, призначено розгляд справи (т. 2 а. с. 148).

Позивач ОСОБА_3 в судове засідання не прибув, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином (т. 2 а. с. 198, 207).

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, підтвердив обставини, викладені в позові, проти доводів представника відповідача щодо наявності вини у вчиненні ДТП не лише відповідача, а і третьої особи ОСОБА_5 , який передав право керування транспортним засобом відповідачу, заперечив, зазначивши, що обов`язок відшкодувати завдану шкоду покладається саме на відповідача, якого постановою суду визнано винним у скоєнні ДТП, оскільки саме дії останнього були неправомірними, між його діями і шкодою наявний безпосередній причинний зв`язок.

Відповідач ОСОБА_6 в судове засідання не прибув, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином (т. 2 а. с. 222, 223), 08.11.2024 до суду від відповідача надійшов відзив на позов, поданий його представником Чутченком через систему «Електронний суд» (т. 1 а. с. 111, 119 127), в якому відповідач просить в задоволенні позову відмовити, посилаючись на наступне. Згідно зі статтею 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон) обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників. Страховим випадком відповідно Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно- правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон) є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого (стаття 6 Закону). Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (частина перша статті 1187 ЦК України). У пункті 55.2. постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року у справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс2Г) зазначено, що іншою особою, якій завдано шкоди, є будь-яка третя особа. Вона може бути, зокрема, пішоходом або пасажиром транспортного засобу. Іншою, ніж та, яка завдала шкоди, особою може бути і власник транспортного засобу, який передав право керування, а сам був пасажиром. Особою, якій завдано шкоди забезпеченим транспортним засобом може бути страхувальник (власник транспортного засобу). Такий висновок у постанові від 1 серпня 2024 року у справі № 950/2479/22 (провадження М 61-11260св23) зробив Верховний Суд. Позивач являється учасником бойових дій, а тому закон звільняє його від обов`язку страхувати авто. Отже, позивач міг покрити шкоду завдану ДТП через страхову виплату. Звернення до МТСБУ з метою отримання страхової виплати було 6 ефективним та швидким способом захисту порушеного права позивача. Розмір моральної шкоди, заявленої позивачем в сумі 100000 грн., нічим необгрунтований та непропорційний до завданої майнової шкоди. Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволения потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення, Позивачем не надано доказів на обгрунтування розміру заподіяної моральної шкоди.

Представник відповідача ОСОБА_7 - Чутченко С. О. в судовому засіданні проти задоволення позову заперечив, посилаючись на те, що фактичним володільцем автомобіля, який потрапив у ДТП під керуванням відповідача на той момент був батько позивача ОСОБА_5 , якому позивач доручив свій автомобіль, і якого слід було залучити по даній справі як співвідповідача. Постановою Солом`янського районного суду м. Києва від 29 серпня 2024 року по справі №760/16762/24 ОСОБА_5 притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною 2 статті 130 КУпАП за те, що він будучи особою, яку позбавлено права керування ТЗ, 06 липня 2024 року о 00 год. 02 хв. передав керування відповідачу, який не мав права керування ТЗ та перебував в стані алкогольного сп`яніння. Постановою Київського апеляційного суду від 09 грудня 2024 року зазначену постанову Солом`янського районного суду в частині встановлених фактичних обставин залишено в силі, змінено лише в частині накладення адміністративного стягнення. В постанові апеляційного суду наявне посилання як на доказ на відеозапис працівників поліції з місця ДТП, яким зафіксовано факт оформлення ДТП з зазначенням, що ОСОБА_5 є фактичним володільцем автомобіля та знаходився на пасажирському місці автомобіля під час ДТП.

Третя особа ОСОБА_5 в судове засідання, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином (а. с. 228), подав до суду письмові пояснення (т. 2 а. с. 158-161), просить розгляд справи просить здійснювати без його участі, та зазначивши наступне. 05.07.2024 ОСОБА_4 затримався на роботі і звернувся до нього з проханням підвезти його додому, оскільки наближалась комендантська година, на що він повідомив, що транспортний засіб належить його синові, а він позбавлений права керувати транспортними засобами. Проте, той почав наполегливо просити, щоб він дозволив йому поїхати, запевняючи, що сам може керувати автомобілем. Денис не повідомив йому про те, що не має права керувати транспортними засобами. У той час він перебував в автомобілі як пасажир, не маючи жодних підстав сумніватися в здатності відповідача безпечно керувати транспортним засобом. Вищезазначене повністю підтверджується відеозаписом з нагрудної камери працівника патрульної поліції, зі змісту якого вбачається, що на запитання поліцейського про отримання посвідчення водія ОСОБА_4 відповів, що не отримував. Останній також зазначив, що не хоче, щоб були претензії до власника машини, та зазначив, що готовий за все відповідати, та пояснив. що він ( ОСОБА_5 ) за кермом не був взагалі. В письмових поясненнях від 06.07.2024, наданих ним працівнику поліції після скоєння ДТП. ОСОБА_4 зазначив, що керуючи ТЗ, здійснив наїзд на відбійник через неуважність, не усвідомлюючи цього, зобов`язється більше не сідати за кермо. В постанові Верховного Сулу віл 05.08.2020 у справі № 456/881/17 вказано, що: «Результат аналізу частини четвертої статті 1187 ЦК України дає можливість стверджуватп, що умовою застосування частини четвертої статті 1187 ЦК України є заволоділим транспортним засобом внаслідок протиправних дій іншої особи (осіб), тобто поза волею його власника (володільця). При цьому передання власником транспортного засобу з порушенням публічних норм (зокрема, особі, яка перебуває в стані алкогольного сп`яніння) не є його неправомірним заволодінням, з огляду на наявність волі власника.». З урахуванням викладено вина за скоєння ДТП повністю лежить на ОСОБА_4 й відповідно, останній повинен відшкодовувати матеріальну та моральну шкоду в повному обсязі (т. 2 а. с. 158-161)

Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 позивач ОСОБА_3 є власником автомобіля Honda CR-V, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 (т. 1 а. с. 19-20).

Постановою Солом`янського районного суду м. Києва від 07.08.2024 по справі № 760/16749/24 відповідача ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, що сталась 06.07.2024 року та притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 124, ч. 1 ст. 130 КУпАП з накладенням адміністративного стягнення у виді штрафу у розмірі 17000 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами на 1 рік. Вказаною постановою встановлено, що 06.07.2024 о 00 годині 05 хвилин у м. Київ по вул. Велика кільцева дорога, біля 104 а, водій ОСОБА_4 керував транспортним засобом Honda CR-V державний номерний знак НОМЕР_1 , не був уважний та не стежив за дорожньою обстановкою, не дотримався безпечного інтервалу, внаслідок чого здійснив наїзд на металеву огорожу, в результаті ДТП транспортний засіб отримав механічні пошкодження, чим порушив вимоги п.п. 2.3 «б», 12.1, 13.1 Правил дорожнього руху, при цьому останній перебував в стані алкогольного сп`яніння, чим порушив вимоги п.2.9 Правил дорожнього руху (т. 1 а. с. 21-25). Відповідно до мотивувальної частини вказаної постанови відповідач ОСОБА_4 за керування автомобілем на час ДТП як особою, яка не мала права керування таким ТЗ, був притягнутий постановою серії ЕНА № 2545816 від 06.07.2024 до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 126 КУпАП , яку останній не оскаржував.

Постановою Солом`янського районного суду міста Києва від 29 серпня 2024 року по справі ЄУН 760/16762/24 ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 130 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 2000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 34000 грн., з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки. Встановлено, що 06 липня 2024 року о 00 год. 02 хв. ОСОБА_5 , будучи особою, яка протягом року піддавалася адміністративному стягненню за порушення частини 1 статті 130 КУпАП, в м. Києві по вулиці Велика кільцева, 104-А, передав керування транспортним засобом «Honda CR-V», д.н.з НОМЕР_1 , ОСОБА_4 , який керував зазначеним транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння (т. 2 а. с. 14-15).

Постановою Київського апеляційного суду від 09 грудня 2024 року вищевказану постанову Солом`янського районного суду міста Києва від 29 серпня 2024 року змінено дише в частині накладення адміністративного стягнення, зокрема, виключено накладення на ОСОБА_5 адміністративного стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами на строк три роки (т. 2 а. с. 16 - 21).

В мотивувальній частині даної постанови апеляційний суд послався як на доказ вини ОСОБА_5 у передачі ним керування ТЗ відповідачу, який керував зазначеним транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння на відеозапис з портативних відеореєстраторів працівників поліції, яким зафіксований факт оформлення ДТП за участю транспортного засобу «Honda CR-V», д.н.з НОМЕР_1 , який фактично належить ОСОБА_5 та який знаходився на пасажирському місці автомобіля під керуванням водія ОСОБА_4 .

Вищевказані постанови є обов`язковою при ухваленні рішення в іншій справі при розгляді питання про обставини, які стали причиною ДТП, її наслідки та підстави для відшкодування спричинених ДТП збитків.

Згідно звіту №9189/07/24 про оцінку транспортного засобу легкового автомобіля Honda CR-V, реєстраційний номер НОМЕР_1 , складеного суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «Сател Груп» ОСОБА_8 22 липня 2024 року за замовленням ОСОБА_3 , вартість відновлювального ремонту автомобіля Honda CR-V, реєстраційний номер НОМЕР_1 , складає 1497723,81 грн., вартість матеріального збитку, завданого власникові вказаного автомобіля в результаті його пошкодження при ДТП становить 416973,01 грн. (т. 1 а. с. 26 49, 50 - 82). Вказана сума стороною відповідача не оспорюється.

Відповідно до платіжної інструкції № 0.0..1 вартість проведення оцінки пошкодженого майна становить 3690 грн., вказана сума сплачена позивачем на рахунок ТОВ «Сател Груп» (т. 1 а.с.83).

Відповідно до звіту № 9352/01/25 про оцінку транспортного засобу, складеного суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «Сател Груп» ОСОБА_8 22 липня 2024 року за замовленням ОСОБА_3 , вартість пошкодженого автомобіля Honda CR-V, реєстраційний номер НОМЕР_1 , дорівнює його утилізаційній вартості, що складає 69636,37 грн. (т. 2 а. с. 44-69, 70 86, 87). Вказана сума стороною відповідача також не оспорюється.

Порядок відшкодування шкоди, пов`язаної з фізичним знищенням транспортного засобу, регламентовано статтею 30 Закону «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № 1961-IV від 1 липня 2004 року (надалі Закону № 1961-IV), який згідно зі статтею 8 ЦК (аналогія закону) може застосовуватись не лише страховиком, а й іншими особами, які здійснюють діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, та відповідають за завдану шкоду. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з експертизою, проведеною відповідно до вимог законодавства, витрати на ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди.

Згідно з положеннями ст. 30 Закону № 1961-IV транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з аварійним сертифікатом (рапортом), звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним аварійним комісаром, оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди.

В свою чергу, згідно з роз`ясненнями ч. ч. 2-3 п. 9 Постанови Пленум Верховного Суду України від 27.03.1992 за № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», при визначенні розміру відшкодування шкоди, заподіяної майну, незалежно від форм власності, судам слід враховувати, що відшкодування шкоди шляхом покладення на відповідальну за неї особу обов`язку надати річ того ж роду і якості, виправити пошкоджену річ, іншим шляхом відновити попереднє становище в натурі, застосовується, якщо за обставинами справи цей спосіб відшкодування шкоди можливий. Коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості на час розгляду справи втраченого майна, робіт, які необхідно провести, щоб виправити пошкоджену річ, усунути інші негативні наслідки неправомірних дій заподіювача шкоди. Як при відшкодуванні в натурі, так і при відшкодуванні заподіяних збитків грішми потерпілому на його вимогу відшкодовуються неодержані доходи у зв`язку з заподіянням шкоди майну. Постановляючи рішення про стягнення на користь потерпілого відшкодування вартості майна, що не може використовуватись за призначенням, але має певну цінність, суд одночасно повинен обговорити питання про передачу цього майна після відшкодування збитків особі, відповідальній за шкоду.

Як зазначено вище, згідно звіту №9189/07/24 про оцінку транспортного засобу легкового автомобіля Honda CR-V, реєстраційний номер НОМЕР_1 , складеного суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «Сател Груп» ОСОБА_8 22 липня 2024 року за замовленням ОСОБА_3 , вартість відновлювального ремонту автомобіля Honda CR-V, реєстраційний номер НОМЕР_1 , складає 1497723,81 грн., вартість матеріального збитку, завданого власникові вказаного автомобіля в результаті його пошкодження при ДТП визнається розміром ринкової вартості на момент пошкодження та становить 416 973,01 грн. (т. 1 а. с. 46).

Таким чином, оскільки витрати на ремонт автомобіля перевищують його вартість до дорожньо-транспортної пригоди, а отже ремонт автомобіля є економічно необґрунтованим, в порядку ст. 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», автомобіль позивача має вважатися фізично знищеним.

Під час розгляду справи представник позивача Педенко Д. В. зазначив, що позивач не надає суду згоди на передачу залишків автомобіля особі, на яку буде покладено обов`язок з відшкодування шкоди.

Встановивши дані обставини, суд приходить до висновку про визначення розміру шкоди, завданої позивачу ОСОБА_3 , як власнику пошкодженого транспортного засобу, виходячи з суми 416973,01 грн., що є ринковою вартістю транспортного засобу на момент пошкодження, за мінусом 69636,37 грн. (вартість залишків пошкодженого транспортного засобу) та визначає її сумою 347336,64 грн., що узгоджується з положеннями ст. 30 вищевказаного Закону.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частинами першою, другою статті 22 ЦК України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування, а збитками є витрати, які особа зробила для відновлення свого порушеного права.

Відповідно до вимог статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана майну фізичної особи, відшкодовується у повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з частиною першою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Згідно з підпунктами «г» та «ґ» пункту 2.9 Правил дорожнього руху України водієві забороняється передавати керування транспортним засобом особам, які перебувають у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, у хворобливому стані, та передавати керування транспортним засобом особам, які не мають при собі посвідчення на право керування ним, якщо це не стосується навчання водінню відповідно до вимог розділу 24 цих Правил.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 який на законній підставі використовує транспортний засіб Honda CR-V, реєстраційний номер НОМЕР_1 , 6 липня 2024 року передав його відповідачу, який перебував у стані алкогольного сп`яніння, який не справився з керуванням вказаним автомобілем та спричинив ДТП, внаслідок якої позивачу завдана майнова шкода. Вина позивача ОСОБА_4 у вчиненні ДТП підтверджується вищевказаною постановою про притягнення його до адміністративної відповідальності за ст.124 КУпАП.

Той факт, що ОСОБА_5 на момент вчинення ДТП був законним володільцем транспортного засобу, свідчить, вищевказана постанова про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 130 КУпАП та вищевказана постанова апеляційного суду.

Суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін. При цьому суд, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним під час вирішення судом питання про те, яким законом потрібно керуватися для вирішення спору.

Аналіз загальних положень про відшкодування шкоди (статті 1166-1194 ЦК України) свідчить про те, що власник транспортного засобу відповідає за шкоду завдану особою, яка керувала транспортним засобом, у випадках, коли неправомірному заволодінню цією особою транспортним засобом сприяла недбалість його власника (частини четверта статті 1187 ЦК України) або перебування такої особи у трудових відносинах з власником та заподіяння шкоди під час виконання нею трудових обов`язків (частина перша статті 1172 ЦК України).

Під неправомірним заволодінням транспортним засобом необхідно розуміти умисне протиправне вилучення транспортного засобу з будь-якою метою у власника або законного користувача всупереч їх волі.

Зі змісту частини четвертої статті 1187 ЦК України вбачається, що особа неправомірно заволодіває транспортним засобом внаслідок недбалості (необережності) власника.

Разом з цим, допуском до керування транспортним засобом особи, яка не має права ним керувати (перебуває у стані алкогольного сп`яніння), визнається усна чи письмова згода, розпорядження, вказівка власника, у володінні якого перебуває транспортний засіб.

Допуск до керування транспортним засобом особою, яка не має права ним керувати, відбувається через умисні дії власника транспортного засобу.

Відповідно до загальних принципів права відповідальність за умисні дії (бездіяльність) завжди є більш суворою, ніж відповідальність за дії (бездіяльність), вчиненні через необережність.

Аналіз положень частини другої статті 1187 ЦК України свідчить про те, що вказана норма застосовується у випадку заподіяння шкоди особою, яка володіє джерелом підвищеної небезпеки.

Разом з цим, вказана норма не може застосовуватися у випадку, якщо шкода завдана декількома об`єктами, діяльність з якими пов`язана з підвищеною небезпекою, оскільки у таких правовідносинах застосуванню підлягає норма статті 1188 ЦК України.

Так, за загальним правилом для притягнення особи до деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення, а саме: протиправна поведінка заподіювача шкоди, наявність шкоди, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача, а також вина.

За встановленими у справі обставинами, безпосередніми діями винної в ДТП особи ОСОБА_4 , які полягають у порушенні вимог ПДР України під час керування транспортним засобом, що призвело до ДТП, переданим йому за згодою законного володільця, позивачу як потерпілій особі завдано шкоди.

Разом з цим, заподіяння позивачу шкоди стало можливим також через неправомірні дії ОСОБА_5 - законного володільця транспортного засобу (особи яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб), які полягають у передачі керування транспортним засобом особі, яка перебуває у стані алкогольного сп`яніння, не мала посвідчення водія, а тому апріорі не здатна керувати транспортним засобом, що у подальшому призвело до настання для позивача негативних наслідків. Наведене свідчить про те, що між умисними неправомірними діями ОСОБА_5 (особи яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб) та шкодою, заподіяною позивачу, існує причино-наслідковий зв`язок.

Таким чином, шкоду позивачу завдано спільними взаємопов`язаними сукупними діями водія транспортного засобу та особи, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб.

Враховуючи наведене вище, суд приходить до висновку, що у випадку заподіяння шкоди особою, яка перебуває у стані алкогольного сп`яніння, не мала права керування ТЗ та яка допущена до керування транспортним засобом за згодою особи, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, суб`єктами відповідальності є водій транспортного засобу та особа, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, як особи, спільними діями яких завдано шкоди.

Особливості відповідальності осіб, спільними діями або бездіяльністю яких завдано шкоди, визначені положеннями статті 1190 ЦК України.

Частина друга статті 1190 ЦК України надає суду можливість встановити часткову відповідальність осіб, спільними діями яких завдано шкоди.

За змістом вказаної норми така можливість може бути реалізована судом за заявою потерпілого.

Разом з цим, беручи до уваги те, що позивач, обґрунтовуючи свої вимоги, помилково вважав, що суб`єктом відповідальності за завдану шкоду є лише ОСОБА_4 (водій), тому суд із урахуванням наведеного вище принципу jura novit curia («суд знає закони») вважає за можливе самостійно визначити відповідальність осіб, які спільно завдали шкоди, у частці відповідно до ступеня їхньої вини.

В якості критерію для визначення частки кожного завдавача шкоди у відшкодуванні, що належатиме потерпілому, застосовується ступень вини кожного із завдавачів шкоди.

Враховуючи встановлені у цій справі обставини, ступінь вини кожного із завдавачів шкоди, суд дійшов висновку про те, що частки відповідальності осіб, спільними діями яких завдано шкоду позивачу, складають таку пропорцію: частка відповідальності водія - 80 відсотків, частка відповідальності законного володільця транспортного засобу - 20 відсотків.

До таких висновків дійшов і Верховний Суд, розглядаючи справу № 686/10026/16-ц (провадження № 61-20611св19) з подібними правовідносинами.

Такий висновок узгоджується з висновком, викладеним в постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року у справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс2Г), в якій зазначено, що іншою, ніж та, яка завдала шкоди, особою може бути і власник транспортного засобу, який передав право керування, а сам був пасажиром (п. 55.2.).

З урахуванням вищевказаних судом обставин, суд вважає необґрунтованим посилання відповідача у відзиві на висновок, викладений в постанові Верховного суду від 01 серпня 2024 року по справі № 950/2479/22, оскільки правовідносини у справі, яка розглядається, не є подібними до спірних правовідносин по справі, на яку посилається відповідач. У вказаній справі встановлені інші фактичні обставини, що формують зміст правовідносин. Зокрема, Верховний суд в зазначеній постанові вказав, що власник транспортного засобу, який правомірно передав володіння забезпеченим транспортним засобом, а сам був пасажиром такого транспортного засобу, може бути особою, якій завдано шкоди забезпеченим транспортним засобом.

У справі ж, яка розглядається позивач ОСОБА_3 пасажиром ТЗ на час ДТП не був. Законним володільцем ТЗ фактично був батько позивача ОСОБА_5 , якому відповідно до пояснень представника позивача, останній дозволяв користуватись належним йому автомобілем.

Як зазначено вище, розмір шкоди, заподіяної пошкодженням належного позивачу автомобіля (за мінусом його залишкової вартості 69636,37грн.) складає 347336,64 грн., тому на осіб, спільними діями яких завдано шкоду позивачу, покладається обов`язок щодо відшкодування завданої шкоди у розмірі: на водія ОСОБА_4 277889 грн. 31 коп., на особу яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб ОСОБА_5 69447 грн. 33 коп.

Відтак, заявлені позовні вимоги про стягнення матеріальної шкоди підлягають частковому задоволенню та з відповідача ОСОБА_4 на користь позивача ОСОБА_3 підлягає стягненню з ОСОБА_4 277889 грн. 31 коп. (80 %) шкоди, заподіяної пошкодженням належного йому автомобіля внаслідок ДТП. У задоволенні решти суми матеріальної шкоди заявленої до стягнення з ОСОБА_4 , яка складає69447 грн. 33 коп. слід відмовити.

З урахуванням того, що позивач при обговоренні питання щодо залучення законного володільця ТЗ ОСОБА_5 як співвідповідача за клопотання представника відповідача, заперечив щодо такого залучення, - ухвалою суду від 31 січня 2025 (т. 2 а. с. 121 - 122) ОСОБА_5 було залучено у статусі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

Права та обов`язки учасників справи визначені у статті 43 ЦПК України.

Відповідно до частини шостої статті 53 ЦПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог, мають процесуальні права та обов`язки, встановленні статтею 43 цього Кодексу.

Третя особа у справі ОСОБА_5 під час розгляду цієї справи не був позбавлений можливості подавати докази, брати участь у судових засіданнях, брати участь у дослідженні доказів, подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб, користуватися іншими правами, передбаченими частиною першою статті 43 ЦПК України. Останній подав до суду вищевказані письмові пояснення (т. 2 а. с. 158-161). Доводи ОСОБА_5 щодо того, що відповідач не повідомив йому про те, що не має права керувати транспортними засобами, він (третя особа) перебував в автомобілі як пасажир, не маючи жодних підстав сумніватися в здатності відповідача безпечно керувати транспортним засобом, спростовуються вищевказаними постановою Солом`янського районного суду міста Києва від 29 серпня 2024 року та постановою Київського апеляційного суду від 09 грудня 2024 року, якою зазначену постанову Солом`янського районного суду міста Києва від 29 серпня 2024 року змінено лише в частині накладення адміністративного стягнення.

За правилами, що викладені в ч. 3 ст. 12, ст. 76, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

При розгляді вимоги позивача про стягнення моральної шкоди суд виходить з наступного.

Згідно до ч.1 статті 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно ч.1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Згідно до ч. 2,3 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Постановою Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної( немайнової) шкоди», в пункті 3 якої зазначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Згідно із п. 9 вказаної постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Як вбачається із матеріалів справи моральна шкода позивача, виражається у душевних стражданнях, які він зазнав у зв`язку з пошкодженням його автомобіля. При цьому позивач вказав, що він є ветераном російсько-української війни, учасником бойових дій та інвалідом І групи, нагальна потреба у власному-транспорті та неможливість користуватись ним внаслідок неправомірних дій, призвело до сильних моральних страждань, які він оцінює в розмірі 100 000,00 гривень.

Факт нанесення моральної шкоди позивачу, заподіяної внаслідок пошкодження під час дорожньо-транспортної пригоди належного йому автомобіля є очевидним і не спростованим відповідачем жодним чином.

Моральну шкоду неможливо відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

При цьому, суд вважає, що заявлений позивачем розмір моральної шкоди 100000 грн. не підтверджений належними доказами, не відповідає вимогам розумності та справедливості, з урахуванням тих обставин, що були наведені вище та встановлені судом. Сутність компенсації моральної шкоди як способу захисту цивільних прав полягає у покладенні на правопорушника юридичного обов`язку компенсувати потерпілому втрати немайнового характеру внаслідок душевних і фізичних страждань, спричинених порушенням його блага і прав, а головна мета такої компенсації - надання можливості потерпілій особі за її допомогою відновити втрачену душевну рівновагу, певною мірою пом`якшити заподіяні переживання.

За наведеного, суд при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди бере до уваги обґрунтування підтвердження моральних переживань, душевних страждань позивача, який є ветераном російсько-української війни, учасником бойових дій та інвалідом І групи, необхідність докладати додаткових зусиль для організації свого життя без автомобіля, обґрунтування розміру компенсації, виходячи з вимог розумності і справедливості, та вважає, що на користь позивача підлягає стягненню моральна шкода в розмірі 20 000 грн.

З урахуванням викладеного вище висновку суду щодо ступеню вини кожного із завдавачів шкоди, та визначеної частки відповідальності відповідача - 80 відсотків, частки відповідальності законного володільця транспортного засобу (третьої особи) - 20 відсотків, - з відповідача підлягає стягненню на користь позивача моральна шкода в сумі 16000 гривень.

У відзиві на позов відповідачем викладено клопотання щодо розстрочення виконання рішення суду на 1 рік рівними частинами в разі задоволення позову (т. 1 а. с. 125 127) з посиланням на те, що його (відповідача) матеріальний стан не дає змогу виконати ймовірне рішення суду у найкоротший термін, на підтвердження чого ним суду надано лише довідку про розмір заробітної плати за період з 01.01.2024 по 30.11.2024 (т. 2 а. с. 23).

При вирішенні вказаного клопотання відповідача суд виходить з наступного.

За змістом ч. 1 ст. 267 ЦПК Українисуд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочення виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні.

Згідно з ч. 1 ст. 435 ЦПК Україниза заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.

Відповідно до ч. 3 ст. 435 ЦПК України підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) щодо фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Розстрочка та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови (ч. ч. 4, 5 ст. 435 ЦПК України).

Отже, закон не передбачає конкретного переліку обставин, які є підставою для відстрочення виконання рішення суду, а лише встановлює критерії для їх визначення, надаючи суду можливість у кожному конкретному випадку вирішувати питання про їх наявність з урахуванням усіх обставин справи.

Тлумачення положень ст. 435 ЦПК України дійсно свідчить про те, що відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення може бути застосовано судом лише у виключних випадках, оскільки рішення суду підлягає обов`язковому виконанню у повній мірі в строк і порядок, передбачений чинним законодавством. Підставою для застосування вказаних норм є виняткові обставини, які перешкоджають належному виконанню рішення суду, ускладнюють його виконання або роблять неможливим.

Вирішуючи питання щодо можливості відстрочення чи розстрочення виконання рішення, суд повинен ураховувати майнові інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини кожної сторони у виникненні спору та інші обставини. Матеріальний стан боржника не є безумовною підставою для розстрочення чи відстрочення виконання рішення суду і підлягає оцінці у сукупності з іншими фактичними обставинами.

Така правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі № 796/43/2018, від 19 червня 2019 року у справі № 2-55/10.

Окрім того, під час вирішення питання про розстрочення виконання рішення суду обов`язково мають враховуватись також інтереси сторони, на користь якої ухвалене рішення, тобто стягувача.

Так, згідно з положень статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України, судове рішення є обов`язковим до виконання.

Отже, право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.

ЄСПЛ у своїй практиці акцентує увагу на тому, що несвоєчасне виконання рішення суду може бути мотивоване наявністю певних обставин, відстрочка виконання рішення не повинна шкодити сутності права, гарантованого частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, згідно з якою кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Тобто, довготривале невиконання рішення суду може набути форми порушення права на справедливий судовий розгляд, що не може бути виправданим за конкретних обставин справи.

З урахуванням викладеного, враховуючи, що матеріальний стан відповідача не є безумовною підставою для розстрочення виконання рішення суду, - суд вважає, що клопотання відповідача про розстрочення виконання рішення суд задоволенню не підлягає.

При вирішенні питання розподілу судових витрат по справі суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

Пунктом 4 частини 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

За змістом ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі та до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Згідно зі ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Тобто, розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, слід виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».

Такий правовий висновок було зроблено Верховним Судом в постанові від 06.03.2019 року у справі № 922/1163/18.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч. 4 ст. 137 ЦПК).

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 ст. 137 ЦПК).

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 с. 137 ЦПК).

Позивач ОСОБА_3 просить покласти судові витрати на відповідача, зазначивши в позові попередню суму судових витрат на правничу допомогу 40000 грн.

На підтвердження таких витрат позивачем суду надано: ордер на представництво інтересів позивача адвокатом Кобилянським М. В, на підставі договору про надання правової допомоги/доручення органу (установи), уповноваженого законом для надання безоплатної правничої допомоги № 3008-1/24 від 30.08.2024 (т. 1 а. с. 12), копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю (т. 1 а. с. 13) та платіжну інструкцію № 0.0.38.58572998.1 від 30.08.2024, відповідно до якої позивач перерахував адвокату Кобилянському М. В. 40000 грн. (т. 1 а. с. 84).

Верховним Судом в постанові від 20 липня 2021 року по справі № 922/2604/20, вказано, що відсутність документального підтвердження надання правової допомоги (договору надання правової допомоги, детального опису виконаних доручень клієнта, акту прийому-передачі виконаних робіт, платіжних доручень на підтвердження фактично понесених витрат клієнтом тощо) є підставою для відмови у задоволенні заяви про розподіл судових витрат у зв`язку з недоведеністю їх наявності.

З урахуванням вищевказаних норм та позиції Верховного суду, з огляду на неподання стороною позивача договору надання правової допомоги, детального опису виконаних доручень клієнта, акту прийому-передачі виконаних робіт, суд дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу..

31.01.2025 через систему «Електронний суд» представником відповідача Чутченком С. О. подано клопотання про стягнення на користь відповідача судових витрат на правову допомогу в сумі 26000 грн.(т. 2 а. с. 101 102).

На підтвердження зазначених витрат до вказаного клопотання було додано ордер на представництво інтересів відповідача адвокатом Чутченком С. О. на підставі договору про надання правової допомоги/доручення органу (установи), уповноваженого законом для надання безоплатної правничої допомоги № 16/07/2024 від 16.07.2024 (т. 1 а. с. 115, т. 2 а. с. 103), договір про надання правової допомоги № 16072404, укладений 16.07.2024 між Заболотнім Д. О. та ТОВ «Центр правової допомоги юрист онлайн», відповідно до якого визначено вартість послуг - 13000 грн. за послуги, вказані в п. 1.2 договору - підготовку відзиву та ознайомлення з матеріалами справи (т. 2 а. с. 106), додаткову угоду від 16.07.2024 про внесення змін до п. 1.2 договору щодо переліку юридичних послуг. а саме, викладено його в наступній редакції «до трьох засідань та підготовка відзиву» (т. 2 а. с. 107), акт № 16072404 від 29.10.2024 прийому передачі наданих послуг до договору про надання правової допомоги /юридичних послуг № 16072407 від 16.07.2024, відповідно до якого вартість послуг виконавця ТОВ «Центр правової допомоги юрист онлайн», вказаних в п. 1.2 договору (ознайомлення з матеріалами справи, комунікація експерта) - 13000 грн. (т. 2 а. с. 104), акт № 16072405 від 07.11.2024 прийому передачі наданих послуг до договору про надання правової допомоги/юридичних послуг № 16072405, відповідно до якого вартість послуг виконавця ТОВ «Центр правової допомоги юрист онлайн», вказаних в п. 1.2 договору «до трьох засідань та підготовка відзиву» 13000 грн. (т. 2 а. с. 105).

Фактично вищевказаним договором про надання правової допомоги № 16072404 від 16.07.2024 з урахуванням внесених змін до нього на підставі додаткової угоди від 16.07.2024, до переліку юридичних послуг фактично було віднесено лише такі послуги «до трьох засідань та підготовка відзиву», оскільки пункт. 1.2 договору було викладено в новій редакції. Тому вартість послуг відповідно до вказаного договору становила лише 13000 грн., а не 26000 грн., як зазначено в клопотанні представника відповідача.

Разом з тим, враховуючи, що відповідно до вказаних договору про надання правової допомоги № 16072404, додаткової угоди до нього та акта прийому передачі наданих послуг від 07.11.2024 року № 16072405, ОСОБА_4 повинен сплатити ТОВ «Центр правової допомоги юрист онлайн» 13000 грн. за надані послуги «до трьох засідань та підготовка відзиву», а фактично під час розгляду справи інтереси відповідача представляв Чутченко С. О. на підставі ордера (т. 2 а. с. 103), в якому відсутнє посилання на вищевказаний договір 16072404, а наявне посилання на інший договір з іншим номером 16/07/2024, а також враховуючи, що суд дійшов висновку про часткове задоволення позову не з підстав, зазначених у відзиві на позов, - суд вважає недоведеними понесення відповідачем витрат на правничу допомогу у вказаній сумі по даній справі по зазначених видах послуг, тому в задоволенні клопотання про стягнення на користь відповідача витрат на правничу допомогу (пропорційно розміру вимог, у задоволенні яких відмовлено) слід відмовити.

Судові витрати за правилами ч. 1, ч. 2 ст. 141 ЦПК України покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивачем було заявлено дві позовних вимоги: майнового характеру про стягнення матеріальної шкоди внаслідок пошкодження автомобіля в сумі 416973,01 грн., по якій судовий збір має становити 4169,73 грн., та про стягнення моральної (немайнової шкоди), по якій судовий збір має становити 1211 грн. 20 коп.

Фактично позовні вимоги підлягають задоволенню по вимозі майнового характеру про стягнення матеріальної шкоди внаслідок пошкодження автомобіля в сумі 277889,31 грн., що становить 66,64%, по вимозі про стягнення моральної (немайнової шкоди) в сумі 16000 грн., що становить 16 % .

Оскільки позивач, як інвалід 1 групи, при подачі позову звільнений від сплати судового збору, з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь держави по вимозі майнового характеру в сумі 2778,70 гривень (4169,73 х 66,64% : 100%) та по вимозі про стягнення моральної (немайнової шкоди) в сумі 193,79 грн. (1211,20х 16% : 100%), а всього судовий збір в сумі 2972,49 грн.

Крім того, з урахуванням викладеного вище висновку суду щодо ступеню вини кожного із завдавачів шкоди, та визначеної частки відповідальності ОСОБА_4 , - з відповідача підлягають стягненню на користь позивача витрати по оплаті вартості оцінки пошкодженого майна в сумі 2952 грн. (3690 х 80 : 100).

. Керуючись ст. ст. 15,16, 22, 23, 1166, 1167, 1187, 1190 ЦК України, ст. 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ст. ст. 12, 43, 53, 76, 81, 133, 137, 141, 259, 263-265, 267, 268, 435 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_5 , про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення дорожньо-транспортної пригоди задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 матеріальну шкоду в сумі 277869 (двісті сімдесят сім тисяч вісімсот шістдесят дев`ять) гривень 32 копійки, моральну шкоду в сумі 16 000 (шістнадцять тисяч) гривень та витрати по оплаті вартості оцінки пошкодженого майна в сумі 2952 (дві тисячі дев`ятсот п`ятдесят дві) гривні.

Стягнути з ОСОБА_4 в дохід держави судовий збір у сумі 2972 (дві тисячі дев`ятсот сімдесят дві) гривні 49 копійок.

В задоволенні клопотання відповідача ОСОБА_4 про розстрочення виконання рішення суду відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення або складення повного рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне найменування учасників справи:

Позивач - ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 ).

Відповідач - ОСОБА_4 ( АДРЕСА_2 ).

Третя особа ОСОБА_5 ( АДРЕСА_1 ).

Повне рішення складено 02 квітня 2025 року.

Суддя Н. М. Марущак