Справа № 524/7443/24
Провадження №2/524/375/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

28.03.2025 року м.Кременчук

Автозаводський районний суд міста Кременчука в складі:

головуючого судді - Алексашиної Н.С.,

за участю: секретаря судового засідання - Антибури І.О.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - адвоката Горбенко Т.В.,

представника органу опіки та піклування - Нежеренко С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: орган опіки та піклування виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області, про позбавлення батьківських прав та про встановлення факту самостійного виховання і утримання дітей, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав та про встановлення факту самостійного виховання і утримання дітей.

В позові вказав, що вони з ОСОБА_2 з 2009 року перебували у фактичних шлюбних відносинах і мають двох неповнолітніх синів: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Після народження дітей вони проживали як одна родина. Однак, відповідачка до досягнення дітьми трирічного віку стала періодично залишати місце їх постійного проживання, могла бути відсутньою кілька днів, залишивши дітей без нагляду. Зауваження з проханнями більш відповідально ставитися до виховання дітей викликали з боку відповідачки негативну реакцію.

Позивач самотужки вирішував питання щодо обрання навчального закладу для дітей, транспортування їх до школи та додому, відвідування батьківських зборів. Матір дітей самоусунулася від вирішення питань щодо навчання та розвитку дітей.

09 січня 2023 року відповідачка без попередження залишила місце їх постійного проживання. Вийшла на телефонний зв`язок через кілька днів, повідомивши, що перебуває за межами України. На запитання позивача як бути з дітьми, відповіла, що це його проблеми і їй це не цікаво.

З січня 2023 року мати жодного разу не відвідала дітей, не цікавиться їх проблемами та не дбає про матеріальне забезпечення. Іноді вона телефонує дітям, але таке спілкування нерегулярне та нетривале.

Згідно висновку психолога у обох хлопчиків відмічається емоційна прив`язаність до батька, переважно за рахунок того, що почувають себе з ним під захистом та опікою.

Позивач прохає позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Крім того, 28.01.2025 року представник позивача подала до суду заяву про збільшення позовних вимог, у якій окрім позбавлення батьківських прав відповідачки, також прохає встановити факт самостійного виховання та утримання неповнолітніх ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , починаючи з 11 січня 2023 року - дати виїзду відповідачки за межі України.

В судовому засіданні позивач та її представник заявлені позовні вимоги підтримали з підстав наведених у позовній заяві. При цьому, позивач повідомив, що відповідачка зловживає алкоголем і у нього є підозри, що вона має проблеми психічного спектра. Він не бажає з нею спілкуватися. Щодо її спілкування з синами не заперечував. Позивач, посилаючись на те, що відповідачка не бере участь у матеріальному забезпеченні дітей, повідомив, що вимушений був звернутися до суду щодо стягнення з неї аліментів на утримання синів (справа №524/15964/24).

Відповідачка в судове засідання не з`явилася. Про розгляд справи повідомлена за зареєстрованим місцем проживання, а також, зважаючи на наявну інформацію про перебування відповідачки за межами України, її виклик до суду у відповідності до ч.1 ст.128 ЦПК України додатково здійснено шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України.

З опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи.

Відповідачка клопотання про розгляд справи за її відсутності до суду не подала, про причини неявки суд не повідомила. У встановлений судом строк відповідачка відзив на позовну заяву не надала.

Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Враховуючи, що позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідачки на підставі матеріалів наявних у справі.

Представник органу опіки та піклування виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Кременчуцького району проти задоволення позову в частині позбавлення матері батьківських прав заперечив, вказав, що органом опіки та піклування підготовлено висновок про недоцільність позбавлення відповідачки батьківських прав щодо синів. Зазначила, що докази зловживання відповідачкою алкоголем або наявність психічного захворювання відсутні. Доказової бази для позбавлення батьківських прав вважає недостатньо. Матір періодично цікавиться долею дітей, намагається налагодити із ними спілкування, висловлювалася проти позбавлення її батьківських прав. Вважає, що з боку матері не все втрачено, її поведінка щодо участі у вихованні дітей може змінитися на краще. Факт самостійного виховання синів батьком представник органу опіки та піклування не заперечує.

З`ясувавши обставини справи, заслухавши учасників процесу, дослідивши надані докази, провівши опитування дітей, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що батьками неповнолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та неповнолітнього ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є позивач ОСОБА_1 та відповідачка ОСОБА_2 . /а.с.6, 7/

Згідно довідки з місця навчання неповнолітніх ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , виданої на підставі інформації від класних керівників, його матір не підтримувала контакти зі школою, не відвідувала батьківські збори, не цікавилася успішністю своїх дітей. Приводив дітей до школи та забирав їх батько, він же контактував з адміністрацією школи. /а.с.8/

Згідно відповіді Комунального некомерційного медичного підприємства «Лікарня інтенсивного лікування «Кременчуцька» відповідно до інформації, наданої практичним психологом ОСОБА_7 , у обох хлопців відмічається емоційна прив`язаність до батька, переважно за рахунок того, що почувають себе з ним під захистом та опікою. Теперішнє місце проживання дітей сприймається позитивно, з урахуванням активного спілкування та проведення дозвілля з батьком. /а.с.9/

Згідно інформації витребуваної за ухвалою суду від 03 жовтня 2024 року від Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України, ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , перетнула державний кордон України у пункті пропуску Грушів 11.01.2023 року у напрямку виїзд. /а.с.42/

Діти проживають разом з батьком по АДРЕСА_1 , що підтверджується витягами з реєстру територіальної громади. /а.с.10-12/

Органом опіки та піклування складено висновок, затверджений рішенням виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області від 23.01.2025 року №182 про недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

У висновку висвітлено пояснення позивача ОСОБА_1 щодо залишення свого місця проживання відповідачкою та її ухилення щодо виконання своїх батьківських обов`язків.

Також, органом опіки та піклування з`ясовано думку дітей, які пояснили, що мати вже тривалий час не проживає разом з ними, всі питання щодо виховання, догляду та фінансового забезпечення вирішує батько. Діти не змогли пригадати останню дату коли спілкувалися з матір`ю, проте зазначили, що спілкувалися з нею на свої дні народження та отримали від неї подарунки. Діти висловили згоду з рішенням батька щодо позбавлення матері батьківських прав, однак, не змогли чітко сформувати свої думки та почуття щодо того чи ображаються вони на матір через її поведінку.

Згідно висновку діти проживають з батьком, їм створені комфортні умови для проживання, розвитку та навчання, вони забезпечені всім необхідним. Батько піклується про стан здоров`я дітей, забезпечує регулярні медичні спостереження та щеплення.

Органом опіки та піклування здійснено виїзд за зареєстрованим місцем проживання матері відповідачки ОСОБА_2 в АДРЕСА_2 . З`ясовано, що за вказаною адресою проживає мати відповідачки - ОСОБА_9 , яка повідомила, що донька вже два роки проживає та працює в Республіці Польщі. При цьому, мати відповідачки повідомила, що нечасто спілкується з дочкою, однак, переконана, що позивач перешкоджає їй у спілкуванні з дітьми та їх вихованні.

За допомогою месенджера Viber орган опіки та піклування повідомив відповідачку ОСОБА_2 про розгляд питання щодо позбавлення ї батьківських прав. У листуванні відповідачка повідомила, що проживає в іншій країні та наразі має іншу родину, висловила бажання аби опікуном її синів ОСОБА_10 та ОСОБА_11 був їх батько - ОСОБА_1 . Письмові пояснення щодо свого ставлення до справи про позбавлення її батьківських прав ОСОБА_2 не надала, у засіданні комісії з питань захисту прав дитини виконкому Кременчуцької міської ради за наданим посиланням в режимі відеоконференції участь не взяла.

Враховуючи зібрані дані, а також зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківські обов`язки, орган опіки та піклування вважає за недоцільне позбавляти батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітніх дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Вирішуючи питання про позбавлення батьківських прав, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Згідно ч.ч.2, 3 ст.157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Перелік підстав позбавлення батьківських прав наведено у ст.164 СК України.

Зокрема, відповідно до п.2 ч.1 ст.164 СК України мати може бути позбавлена судом батьківських прав, якщо вона ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Суд враховує наступні висновки ВС наведені у постанові від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).

Також, суд звертає увагу на висновки Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), висловлені у справі «Мамчур проти України» (№10383/09, § 100, від 16 липня 2015 року), згідно яких оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (див. рішення у справі Йохансен, зазначеній вище, п. 78; рішення у справі «Кірнс проти Франції» (Kearns v. France), заява № 35991/04, п. 79, від 10 січня 2008 року; та у справі Р. І Х., зазначеній вище, пп. 73 та 81). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Як Суд зазначив у рішенні у справі «Нойлінґер та Шурук проти Швейцарії» (Neulinger and Shuruk v. Switzerland), ([ВП], заява № 41615/07, ЄСПЛ 2010 року):

«136. Інтерес дитини складається з двох аспектів. З одного боку цей інтерес вимагає, що зв`язки дитини з її сім`єю мають бути збережені, за винятком випадків, коли сім`я виявилася особливо непридатною. Звідси випливає, що сімейні зв`язки можуть бути розірвані лише у виняткових випадках, та що необхідно зробити все, щоб зберегти особисті відносини та, якщо і коли це можливо, «відновити» сім`ю [рішення у справі «Гнахоре проти Франції» (Gnahore v. France), заява № 40031/98, п. 59, ЄСПЛ 2000-ІХ]. З іншого боку очевидно також, що в інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у здоровому середовищі, та батькам не може бути надано право за статтею 8 Конвенції на вжиття таких заходів, що можуть завдати шкоди здоров`ю та розвитку дитини (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Ельсхольц проти Німеччини» (Elsholz v. Germany), [ВП], заява № 25735/94, п. 50, ЄСПЛ 2000-VIII, та у справі «Марсалек проти Чехії» (Marsalek v. the Czech Republic), заява № 8153/04, п. 71, від 4 квітня 2006 року)».

У цьому контексті недостатньо встановити, що дитину може бути поміщено у краще середовище для її виховання (див. рішення у справі К. і Т., зазначене вище, п. 173). Не може також бути виправданим захід, що роз`єднує сімейні зв`язки, самим лише посиланням на ненадійний стан батьків, що може бути вирішено за допомогою менш радикальних засобів, такими як цільова матеріальна допомога та соціальна підтримка, а не шляхом розлучення сім`ї (див., наприклад, рішення у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 50, від 18 грудня 2008 року).

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав, суд встановив, що відповідачка залишила місце свого проживання з позивачем та малолітніми синами, 11.01.2023 року виїхала за межі України і з того часу усі обов`язки щодо утримання, виховання, розвитку та навчання дітей виконує батько.

Однак, сам факт того, що відповідачка припинила спільне проживання з позивачем і виїхала за межі території України не свідчить про її байдуже ставлення до дітей, та не може свідчити про злісне ухилення від участі у їх вихованні, свідоме нехтування своїми обов`язками. При цьому, цілком очевидно, що проживаючи окремо, у іншій країні, на значній відстані від дітей, матір не може виконувати весь обсяг звичних обов`язків щодо них. Зазвичай основна частина таких обов`язків припадає на того з батьків, з ким залишаються проживати діти.

Разом з тим, суд звертає увагу на те, що до 2023 року ОСОБА_2 проживала разом із сім`єю. При цьому, після виїзду за межі України відповідачка періодично намагається підтримувати зв`язок з дітьми, спілкуватися з ними в телефонному режимі. На дні народження синів (як убачається з розповіді дітей органу опіки та піклування) матір відправила їм подарунки.

Наведене на думку суду свідчить про те, що у відповідачки наявний інтерес до долі своїх синів, бажання зберегти з ними зв`язок та проявляти турботу про них.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо суд визнав, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»).

Водночас, дані повідомлені відповідачкою та її матір`ю під час спілкування з представниками органу опіки та піклування, вказують на те, що у ОСОБА_2 та ОСОБА_1 склалися напружені відносини, що може негативно відбиватися на участі відповідачки у вихованні дітей. На неможливість порозумітися з відповідачкою також вказав у судовому засіданні сам позивач.

Непорозуміння між батьками не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки в рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їхніх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення і переважати над інтересами батьків. (постанова Верховного Суду від 6 жовтня 2021 року у справі № 320/5094/19)

Суд враховує результати опитування в судовому засіданні неповнолітніх ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Так, ОСОБА_3 повідомив, що мати поїхала від них два роки тому. Повідомила, що збирається за кордон на заробітки. Іноді, нечасто, приблизно раз на два місяці мати телефонує їм з братом, розпитує про їх життя, розповідає про себе та свою роботу, обіцяє приїхати, однак, не приїжджає. Підтримує рішення батька позбавити мати батьківських прав, оскільки вона їх покинула. Пояснив, що він дуже ображений на мати. Раніше, коли вони проживали однією сім`єю, вона піклувалася про них з братом, проявляла до них любов. Однак, часто вона вживала алкоголь, вони сварилися з батьком через це. Найяскравіший спогад про мати це їх спільна подорож до моря. Зараз мати іноді телефонує батькові, але вони сваряться. Мати звинувачує батька в тому, що він не дозволяє їм з братом спілкуватися з нею. Зазначив, що якби мати приїхала до них з братом, то мабуть щось змінилося.

Неповнолітній ОСОБА_12 , підтвердив розповідь брата. Також зазначив, що мати говорила, що хоче забрати їх до Польщі, але він не хотів би туди переїжджати. ОСОБА_10 налаштований більш категорично, вважає за необхідне позбавити мати батьківських прав, не вважає за необхідне надавати матері шанси налагодити з ними відносини, оскільки вважає, що у неї було достатньо часу для цього.

Разом з тим, діти повідомили, що їм невідомі наслідки позбавлення матері батьківських прав. Такі наслідки їм в судовому засіданні роз`яснив представник органу опіки та піклування. Представник позивача зауважила про наявну юридичну можливість поновлення батьківських прав в разі зміни поведінки матері.

Щодо думки дітей, які висловили позицію про необхідність позбавлення батьківських прав, суд враховує наступне.

Озвучена в судовому засіданні думка дитини не є єдиною підставою, яка враховується при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав, оскільки думка дитини не завжди може відповідати її інтересам, може бути висловлена під впливом певних зовнішніх факторів, яким вона через малолітній вік неспроможна надавати правильну оцінку, чи інших можливих факторів впливу на неї. (постанова Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 705/3040/18 (провадження № 61-19878св21))

Суд наголошує, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який призведе до розриву зв`язків дітей із матір`ю, яка не є явно неблагополучною, не становить загрози для дітей і проявляє до них інтерес.

Відтак, неможливо стверджувати, що за встановлених обставин позбавлення матері батьківських прав відповідатиме якнайкращим інтересам дітей.

Зважаючи на викладене, суд доходить висновку, що у задоволенні позовних вимог щодо позбавлення відповідачки ОСОБА_2 батьківських прав слід відмовити.

Що стосується позовної вимоги про встановлення факту самостійного виховання і утримання позивачем неповнолітніх ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , починаючи з 11 січня 2023 року (дати виїзду ОСОБА_2 за межі України), суд виходить з наступного.

Обґрунтовуючи необхідність встановлення вказаного факту, позивач посилається на те, що ОСОБА_3 досяг 14-річного віку і відсутність матері на території України створює перешкоди в отриманні ним паспорта. Крім того, в разі необхідності перетину кордону неповнолітніми дітьми з метою участі у змаганнях, для навчання тощо, реалізувати таке право без згоди відповідачки або без наявності судового рішення про встановлення факту самостійного виховання та утримання дітей їх батьком, неможливо. Встановлення такого факту також є необхідною з огляду на те, що в разі зміни місця проживання, перереєстрації неповнолітніх за іншим місцем проживання, необхідною є письмова згода обох батьків, що унеможливлюється через відсутність відповідачки ОСОБА_2 на території України.

Суд не погоджується з наведеними підставами для встановлення факту самостійного виховання.

Згідно п.п.1 п.7 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 р. № 302, оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обмін та видача паспорта здійснюються особі, яка досягла 14-річного віку, - на підставі заяви-анкети, поданої нею особисто.

Згідно п.п.2 п.35 вказаного Порядку оригінали документів, що підтверджують громадянство та посвідчують особу батьків або одного з них, які на момент народження особи перебували у громадянстві України (для підтвердження факту належності особи до громадянства України).

У разі відсутності таких документів або у разі, коли батьки чи один із батьків такої особи на момент її народження були іноземцями або особами без громадянства, або у разі набуття особою громадянства України на території України подається довідка про реєстрацію особи громадянином України;

у випадках, коли у заявника з поважних причин (тривалий час не проживає з батьками, місце перебування батьків невідомо або вони померли, зв`язок з ними втрачено або вони позбавлені батьківських прав, про що зазначається у письмовому поясненні заявника) відсутня можливість подати документи, зазначені в абзаці першому цього підпункту, перевірка факту належності заявника до громадянства України здійснюється за обліками ДМС, інших державних та єдиних реєстрів, інформаційних баз, що перебувають у власності держави.

Отже, достатнім є подання документів на підтвердження громадянства України одного з батьків. Навіть в разі відсутності можливості подати такі документи з поважних причин Порядок передбачає інші механізми перевірки належності заявника до громадянства України.

Таким чином, оформлення та отримання паспорту дитиною, яка досягла 14-річного віку не потребує та не залежить від встановлення факту одноосібного виховання дитини одним з батьків.

Щодо виїзду дітей за межі України, то вказане питання врегульоване ч.5 ст.157 СК України, яка передбачає його самостійне вирішення тим з батьків, з яким рішенням суду визначено або висновком органів опіки та піклування підтверджено місце проживання дитини.

Щодо реєстрації місця проживання дитини, то по досягненню 14 років дитина самостійно декларує місце свого проживання за місцем проживання її батьків або інших законних представників чи одного з них без надання згоди такими особами. (ст.7 ЗУ «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні»).

Згідно ч.4 ст.5 вказаного Закону задекларованим або зареєстрованим місцем проживання (перебування) дитини віком від 10 до 14 років є задеклароване або зареєстроване місце проживання (перебування) її батьків або інших законних представників чи одного з них, з яким проживає дитина, за згодою іншого з батьків або законних представників, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує стосовно дитини функції опікуна.

Також суд звертає увагу те, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 вересня 2024 року у справі №201/5972/22 (провадження № 14-132цс23) виснувала, що для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється. (пункт 74)

Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.

Такий факт одноосібного виховання дитини одним із батьків не може встановлюватись у безспірному порядку або за домовленістю батьків дитини, в тому числі на підставі укладеного між ними договору або на підставі судового рішення, ухваленого за правилами окремого провадження, оскільки в такому питанні завжди існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дитини. (пункти 84-85)

Тобто, факт одноосібного виховання не підлягає з`ясуванню в порядку окремого провадження.

Щодо розгляду такого факту у позовному провадженні, то у пункті 87 вказаної постанови ВП ВС зазначила, що оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.

З наведеного можна дійти висновку, що факт самостійного виховання у спорі між батьками щодо виконання обов`язків з виховання дитини, не розглядається як самостійна вимога позовного провадження (яка породжує низку юридичних наслідків у різних сферах та правовідносинах, в тому числі відповідно до п.4 ч.1 ст.23 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»), а є лише однією з обставин, які досліджує та встановлює суд під час вирішення спору про позбавлення батьківських прав.

За таких обставин, враховуючи викладене, наявні підстави для відмови у задоволенні вимоги про позбавлення відповідачки батьківських прав, суд не знаходить підстав для задоволення вимоги щодо окремого встановлення відповідного факту у межах позовного провадження.

Враховуючи викладене, підстави для задоволення заявлених позовних вимог відсутні.

Сплату судового збору слід покласти на відповідача відповідно до положення ч.1 ст.141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.4-13, 141, 174-181, 209-250, 258, 259, 263, 264, 265, 354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: орган опіки та піклування виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області, про позбавлення батьківських прав та про встановлення факту самостійного виховання і утримання дітей.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених Цивільним процесуальним кодексом України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Рішення може бути оскаржено до Полтавського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено в день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Повне рішення складено 31.03.2025 року.

Суддя Алексашина Н.С.