№ 209/4875/24
№ 2/207/200/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2025 року м.Кам`янське

Баглійський районний суд м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Бушанської О.В.

при секретарі Сердюк В.О.,

за участю

відповідача ОСОБА_1 (в залі суду)

представника відповідача ОСОБА_2 (в режимі відеоконференції)

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу

за позовом ОСОБА_3 , м.Кам`янське, Дніпропетровська область

до ОСОБА_1 , м.Кам`янське, Дніпропетровська область

третя особа без самостійних вимог Служба у справах дітей Кам`янської міської ради, м.Кам`янське, Дніпропетровська область

про встановлення місця проживання дитини з матір`ю

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про встановлення місця проживання дитини з матір`ю, в якому просить визначити місце проживання малолітньої дитини - ОСОБА_4 разом із матір`ю ОСОБА_3 , за адресою: АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовані посиланням на те, що від сумісного подружнього життя у сторін народився син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після фактичного розірвання стосунків з відповідачем, син залишився проживати з позивачкою за адресою: АДРЕСА_1 . Проживання дитини з позивачкою не суперечить її інтересам, оскільки дитина має сталі соціальні зв`язки з оточуючим середовищем за місцем постійного проживання (друзі, родичі, школа, гуртки). На даний час дитина забезпечена усім необхідним, має добрі умови для проживання. Останній період часу, з моменту фактичного розірвання відносин, відповідач не цікавиться розвитком дитини, проживає окремо та жодної допомоги на дитину не надає. Позивач вважає, що з метою забезпечення інтересів неповнолітньої дитини необхідно визначити її місце проживання за місцем проживання матері.

У відзиві на позовну заяву відповідач просить відмовити у задоволенні позовної заяви.

В обґрунтування своєї правової позиції відповідач зазначає, що позивач перешкоджає йому в спілкуванні з дитиною, у зв`язку з чим він був змушений звернутися з відповідною заявою до Служби у справах дітей Кам`янської міської ради. Рішенням від 28.08.2024 №722 визначено відповідачу спілкування з дитиною засобом телефонного зв`язку з понеділка по п`ятницю з 18:00 до 19:00 та суботу і неділю з 10:00 до 11:00 за участю та за допомогою матері дитини. Проте, в порушення даного рішення та норм чинного законодавства позивач грубо порушує права відповідача на участь у вихованні своєї дитини, а також порушує права дитини на спілкування з батьком, що в свою чергу погано впливає на здоров`я дитини. Позивачем не надано належних, достовірних, достатніх та допустимих доказів, які б свідчили, що дитини буде краще проживати саме з нею, а не з відповідачем. Відповідач намагається всіма можливими способами прийняти участь у вихованні дитини та допомогти дитині матеріально, а позивач цьому свідомо перешкоджає.

27.03.2025 у судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити.

Відповідач та його представник заперечували проти заявлених позовних вимог та просили відмовити у задоволенні цих вимог.

Заслухавши пояснення присутніх учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд враховує наступне.

З матеріалів справи вбачається, що 24.12.2016 між позивачем та відповідачем укладено шлюб, який був зареєстрований Заводським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис №479.

Від даного шлюбу у сторін народився син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

27.05.2024 Дніпровським районним судом м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області винесено судовий наказ №209/2564/24 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання неповнолітньої дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі однієї чверті заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісяця, починаючи з 18 квітня 2024 року і до досягнення дитиною повноліття. 15.04.2024 Комунальним підприємством Кам`янської міської ради "Добробут" складено акт №298 про проживання без реєстрації, з якого вбачається, що за адресою АДРЕСА_1 зареєстрована та проживає ОСОБА_3 , разом з нею проживає без реєстрації її син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

ТОВ "Абонент ХХІ" 15.04.2024 видано довідку №001282197 про склад сім`ї, яка свідчить про те, що за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 .

Виконавчим комітетом Кам`янської міської ради Дніпропетровської області 24.01.2025 за №8вих-20/75 складено висновок щодо доцільності визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з матір`ю гр. ОСОБА_3 , в якому вважає, що визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом із матір`ю ОСОБА_3 .

Рішенням Виконавчого комітету Кам`янської міської ради Дніпропетровської області №722 від 28.08.2024 визначено ОСОБА_1 порядок участі у вихованні малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , наступним чином: спілкування засобом телефонного зв`язку з понеділка по п`ятницю з 18:00 до 19:00 та суботу і неділю з 10:00 до 11:00 за участю та за допомогою матері дитини ОСОБА_3 .

Предметом спору у даній справі є вимога позивача про встановлення місця проживання дитини з матір`ю.

Частиною першою ст.2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК України).

Порушенням уважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюється судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Відповідно до ч.1 ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

За змістом статей 15,16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист її особистого немайнового або майнового права чи інтересу в суді із застосуванням способів захисту, які передбачені частиною другою статті 16 цього Кодексу.

Частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України встановлено, що сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до ст.8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно з ч.3 ст.11 Закону України "Про охорону дитинства" батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

За приписами частин першої, другої ст.12 Закону України "Про охорону дитинства" виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Частиною першою статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини (ст.141 СК України).

Відповідно до ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення (ч.1 ст.161 СК України).

Таким чином, першочерговим критерієм визначення місця проживання дитини, яка не досягла десяти років, є спільна згода батьків. У випадку наявності спору між батьками щодо місця проживання малолітньої дитини, такий спір може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини (ч.2 ст.161 СК України).

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

При визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (п.76 рішення Європейського суду з прав людини від 11.07.2017 у справі «М.С. проти України»).

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім - права батьків (рішення Європейського суду з прав людини від 07.12.2006 у справі "Хант проти України").

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди, насамперед, мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Нормами статті 19 СК України визначено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним, обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Відповідно до висновку Виконавчого комітету Кам`янської міської ради Дніпропетровської області від 27.01.2025 №8вих-20/75, зі слів ОСОБА_3 комісією з`ясовано, що вона разом з дитиною мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , в будинку, в якому зареєстрований син ОСОБА_9 , а не як зазначено у позовній заяві за місцем її реєстрації. Відповідно до акту обстеження умов проживання, складеного спеціалістами служби у справах дітей міської ради умови проживання за вище вказаною адресою задовільні. На запитання членів комісії, що є причиною подання позову до суду ОСОБА_3 відповіла, що батько дитини гр. ОСОБА_1 застосовував до неї фізичну силу та погрожував, що забере дитину, тому вона була змушена звернутися з позовною заявою до суду. Зі слів ОСОБА_1 , ОСОБА_3 перешкоджає йому у спілкуванні з сином, але до служби з заявою про проведення профілактичної роботи з матір`ю дитини щодо виконання нею рішення від 28.08.2024 про визначення способу участі та порядку участі у вихованні малолітнього сина ОСОБА_9 , не звертався.

Водночас, у позовній заяві позивач просить визначити місце проживання малолітньої дитини - ОСОБА_4 разом із матір`ю за адресою: АДРЕСА_1 .

При цьому, відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав від 23.10.2024, ОСОБА_1 є співвласником будинку по АДРЕСА_2 .

27.03.2025 у судовому засіданні представник позивача пояснив, що йому не відомо скільки людей проживає за адресою АДРЕСА_1 та чи є у цій квартирі у дитини власна кімната.

27.03.2025 у судовому засіданні відповідач пояснив, що за адресою: АДРЕСА_2 він проживав разом з позивачкою з самого народження дитини. 04.06.2021 відповідач разом з родиною виїхав до Польщі. У вказаному будинку залишився проживати батько позивачки. В подальшому позивачка разом із сином повернулися в Україну і стали проживати за адресою: АДРЕСА_2 . Відповідач 04.02.2025 повернувся з Польщі в Україну та разом з позивачкою вони прожили у вказаному будинку 10 днів, після чого вона пішла проживати за місцем її реєстрації за адресою АДРЕСА_1 .

Враховуючи викладене, приймаючи до уваги розбіжності щодо місця проживання дитини, які містяться у висновку від 27.01.2025 №8вих-20/75 та у позовній заяві, суд вважає, що наведений висновок не може слугувати беззаперечним і визначальним для суду при вирішенні питання стосовно визначення місця проживання дитини разом із матір`ю.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Положення Конвенції про права дитини про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей (постанова Великої Палати Верховного Суду від 17.10.2018 у справі № 402/428/16-ц).

Зі змісту позовної заяви не вбачається, що між сторонами наявний спір щодо місця проживання дитини.

При цьому, посилання позивача під час засідання комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Кам`янської міської ради Дніпропетровської області на те, що батько дитини ОСОБА_1 застосовував до неї фізичну силу та погрожував забрати дитину, не підтверджено належними та допустимими доказами.

Під час розгляду даної справи судом не встановлено наміру відповідача щодо відібрання дитини. У судовому засіданні відповідач зазначив, що позивачка перешкоджає йому у спілкуванні з дитиною, проте він не забирав дитину силою та намагається мирним шляхом договоритися з позивачкою про зустрічі з дитиною.

Суд вважає, що суперечності між сторонами з приводу участі відповідача у вихованні та спілкуванні з дитиною не є підставою для задоволення позову про визначення місця проживання дитини з матір`ю.

Суд звертає увагу, що фактично спір щодо місця проживання дитини був ініційований матір`ю дитини, яка і так фактично з нею проживає і продовжує проживати. Батько дитини не вимагав та не вимагає зміни місця проживання дитини, зустрічних позовних вимог не заявляв.

Позивачем не доведено, що на час звернення до суду з даним позовом її права порушені, невизнані або оспорюються відповідачем, що є самостійною підставою для відмови у позові.

Враховуючи викладене, суд доходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до приписів ст.141 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 258-259, 263-265, 268, 273, 352, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа без самостійних вимог Служба у справах дітей Кам`янської міської ради про встановлення місця проживання дитини з матір`ю - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя О.В.Бушанська