ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1575/25 Справа № 203/2012/23 Суддя у 1-й інстанції - Чудопалова С. В. Суддя у 2-й інстанції - Халаджи О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Халаджи О. В.

суддів: Агєєва О.В., Космачевської Т.В.,

секретар:Піменова М.В,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 07 жовтня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Клінічна лікарня швидкої медичної допомоги» Дніпровської міської ради про визнання дій щодо збирання, розголошення інформації незаконною та стягнення моральної шкоди (суддя першої інстанції Чудопалова С.В.),

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Клінічна лікарня швидкої медичної допомоги» Дніпровської міської ради про визнання дій щодо збирання, розголошення інформації незаконною та стягнення моральної шкоди, в якому з урахуванням змінених та уточнених позовних вимог просила визнати дії незаконними та протиправними, зобов`язати відповідача спростувати незаконно розповсюджену неправдиву медичну інформацію стосовно стану психіатричного здоров`я та стягнути з відповідача на її користь 200000,00 грн. моральної шкоди.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 07 жовтня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Із вказаним рішенням суду не погодилась ОСОБА_1 та через свого представника ОСОБА_2 , подала апеляційну скаргу, в якій остання зазначила, що воно ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також без належного дослідження обставин справи

Скаргу мотивує тим, щолікарі поліклініки № 1 збирали у голови ОСББ «Дніпровець 17» і мешканця квартири АДРЕСА_1 інформацію щодо поведінки позивачки.

Вказує, що а ні ОСОБА_3 , ні ОСОБА_4 не мали права запитувати ї конфіденційні дані про стан психічного здоров`я, а відповідач не мав права надавати такі відомості.

Матеріали справи не містять відомостей щодо наявності провадження досудового розслідування щодо ОСОБА_1 . Також відсутня згода ОСОБА_1 на розповсюдження відомостей щодо стану її здоров`я у будь-який формі та спосіб.

Зазначає, що в.о. головного директора Комунального закладу «Дніпровська міська поліклініка № 1» Дніпровської міської ради Вишневська Н.Г., всупереч положенням медичного законодавства, поширила недостовірну інформацію про психічний стан здоров`я ОСОБА_1 .

ОСОБА_2 просила рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 07 жовтня 2024 року скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Від представника відповідача ОСОБА_5 , надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона заперечувала щодо викладених у скарзі обставин, просила оскаржуване рішення залишити без змін.

У судовому засіданні сторони підтвердили свої позиції, викладені у апеляційній скарзі та відповідно у запереченнях на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 13.12.2017 відмовлено у задоволенні заяви КП «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» ДОР про примусову госпіталізацію ОСОБА_1 до психіатричного закладу для надання психіатричної допомоги (а.с.15).

У листопаді 2018 позивачка зверталась до суду з позовом, пред`явленим до КЗ "Дніпропетровська міська поліклініка №1" ДМР про визнання дій працівників відповідача з постановки її на психіатричний огляд 16.03.2017 після огляду лікарем-психіатром КЗ "Дніпропетровська міська поліклініка №1" ДМР неправомірним та просила також видалити з медичної документації, реєстрів і баз даних запис про постановку її на такий облік.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04.10.2019 року ОСОБА_1 в задоволенні позову до Комунального закладу «Дніпровська міська поліклініка №1» Дніпровської міської ради про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди було відмовлено (а.с.15-18).

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 05.10.2021 апеляційну скаргу ОСОБА_1 було задоволено частково. Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04.10.2019 скасовано. Позовні вимоги ОСОБА_1 до Комунального закладу "Дніпровська міська поліклініка №1" Дніпровської міської ради про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди задоволені частково.

Визнано неправомірними дії Комунального закладу « Дніпровська міська поліклініка № 1» Дніпровської міської ради щодо постановки ОСОБА_1 на психіатричний огляд, яке відбулось 16.03.2017 та стягнуто з Комунального закладу «Дніпровська міська поліклініка № 1» Дніпровської міської ради на користь позивача моральну шкоду в розмірі 5000,00 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено (а.с.21-25).

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати касаційного цивільного суду від 19.09.2022 касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Постанову Дніпровського апеляційного суду від 05.10.2021 в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування КЗ "Дніпровська міська поліклініка №1" ДМР про відшкодування моральної шкоди залишено без змін (а.с.26-30).

15.09.2021 року позивачка звернулася до Самарського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до КЗ «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня ДОР про визнання дій незаконними, протиправними, зобов`язання вчинити дії та стягнення моральної шкоди.

Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська 14.11.2022 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради» про визнання дій незаконними, протиправними, зобов`язання вчинити дії та стягнення моральної шкоди було відмовлено (а.с.50-56).

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 16.02.2023 року рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 14.11.2022 року було скасовано. Позовні вимоги ОСОБА_1 до Комунального підприємства Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги Дніпропетровської обласної ради про визнання дій незаконними, протиправними, зобов`язання вчинити дії та стягнення моральної шкоди задоволені частково. Визнано дії Комунального підприємства Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги Дніпропетровської обласної ради щодо примусового огляду стану здоров`я позивача, дії з примусового лікування ОСОБА_1 та дії із застосування 10.12.2017 року до ОСОБА_1 засобів фізичного обмеження у вигляді м`якого фіксування, що відбувалось без згоди позивача незаконним, стягнуто з Комунального підприємства Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги Дніпропетровської обласної ради, на користь ОСОБА_1 , моральну шкоду у розмірі 5000 грн.

В іншій частині вимог відмовлено (а.с.50-56).

Також, як вбачається з матеріалів справи, і це не заперечується сторонами, що позивачка 08.02.2019 зверталася до голови Дніпропетровської облдержадміністрації Резніченко В.М. з приводу незаконної діяльності голови ОСББ «Дніпровець-17», зазначив, про те що подала позов до суду з приводу її діагнозу, постановки на психіатричний облік та госпіталізацію, до поліклініки №1, зазначивши, що вимушена звертатися до судів та вимагала розібратися. Дане звернення було перенаправлено до департаменту охорони здоров`я населення ДМР Бабському А.А., та останнім перенаправлено Головному лікарю КЗ «ДМП №1» ДОР ОСОБА_6 (а.с.46-49).

Листом від 22.02.2019 №2/40 в.о. головного директора Вишневською П.Г. надана відповідь заступнику міського голови Директору департаменту охорони здоров`я населення ДМР Бабському А.А., стосовно звернення ОСОБА_1 до Голови Дніпропетровської облдержадміністраці зазначив, що ОСОБА_1 , 1960 р/народження, проживає за адресою: АДРЕСА_2 , знаходиться на обліку у лікаря-психіатра з 2017 з діагнозом: Маячний розлад. 21.02.2019 в 18:00 год. ОСОБА_1 була оглянута дільничим лікарем-психіатром вдома, від медичної допомоги відмовилась, хворою себе не вважає, конфліктує з ОСББ з приводу оплати комунальних послуг. ОСОБА_1 знаходилась на стаціонарному лікуванні в КЗ «ДКПЛ» ДОР» з 10.12.2017 13.12.2017, виписана згідно рішення Самарського районного суду м. Дніпра у супроводі дочки. ОСОБА_1 на момент огляду лікарем-психіатром застосування примусових заходів медичного характеру не потребує (а.с.31 на зворотному аркуші).

Також встановлено, що 04.02.2017 позивач зверталася із заявою до АНД ВПДВСГУНП України в.о. начальника Весне Є.В. з приводу надходження до її квартири електромагнітних хвиль, ультразвуку, інфразвуку, утворення вакууму, відсутності кисню у повітрі квартири ОСОБА_1 та інших аномальних явищ(а.с.41).

16.02.2017 листом в.о. начальника АНД ВП Весною Є.В. направлявся запит на проведення психіатричного огляду гр. ОСОБА_1 на предмет встановлення психічного розладу у поведінці останньої, посилаючись на проведену працівниками поліції АНД ВП спільно з представниками КП «Жилсервіс -9», УКГДМР комісійної перевірку за зверненням позивачки, які об`єктивно свого підтвердження не знайшли, та повідомлення сусідами останньої про погрози у вчиненні суспільно-небезпечного діяння у вигляді підриву будинку газом (а.с.40).

У відповідь на запит в.о. начальника АНД ВП ОСОБА_7 , головним лікарем ОСОБА_6 23.03.2017 було повідомлено, що ОСОБА_1 була оглянута лікарем-психіатром вдома, та що остання примусових заходів медичного характеру не потребує (а.с.37).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачкою не надано жодних доказів, які б вказували на передачу відповідачем інформації, що містить у собі відомості про стан здоров`я ОСОБА_1 .

Апеляційний суд не погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції.

Статтею 28 Конституції України визначено, що кожен має право на повагу до його гідності. Ніхто не може бути підданий катуванню, жорстокому, нелюдському або такому, що принижує його гідність, поводженню або покаранню. Жодна людина без її вільної згоди не може бути піддана медичним, науковим або іншим дослідам.

У статті 55 Конституції України закріплено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно з ч. 1 ст. 2, ч. 1 ст. 4 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою статті 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

За приписами статті 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

Під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. А під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків.

Згідно частини першої статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного.

Згідно з положеннями статті 277 ЦК і статті 10 ЦПК обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Інформація - це будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді (стаття 1 Закону України «Про інформацію»).

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням, чи критикою та чи є вона такою, що виходить за межі допустимої критики за встановлених судами фактичних обставин справи.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співвжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

У рішенні від 22 жовтня 2007 року в справі «Ліндон, Очаковський-Лоуренс і Жулі проти Франції» Європейський суд з прав людини зазначив, що згідно з пунктом 2 статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод свобода вираження поглядів пов`язана з «обов`язками та відповідальністю», які застосовуються до засобів масової інформації навіть щодо питань великого суспільного значення. Більше того, ці «обов`язки та відповідальність» мають особливе значення, коли йдеться про посягання на репутацію названої особи та порушення «прав інших осіб».

Незалежно від запеклості політичної боротьби, законним є намагання забезпечити дотримання мінімального рівня поміркованості та доречності, особливо, коли репутація політика, навіть контроверсійного, повинна користуватися захистом, який надається Конвенцією.

07 листопада 2017 року Європейський суд з прав людини ухвалив рішення в справі EGILL EINARSSON v. ICELAND,яке набуло статусу остаточного 07 лютого 2018 року,ключові висновки у якій сформульовані в контексті з`ясування того, чим за своєю суттю є звинувачення у вчиненні злочину (зґвалтування): оціночним судженням чи твердженням про факт, схиляючись до того, що навіть припустивши теоретичну можливість визначення звинувачення у вчиненні злочину як оціночного судження, воно має мати фактологічну підставу, накшталт вироку, яким засуджено особу.

Також у цьому рішенні Європейський суд з прав людини зазначив, що навіть спірні публічні особи, які викликали гарячі дебати своєю поведінкою та публічними коментарями, не повинні терпіти, коли їх публічно звинувачують у насильницьких злочинних діяннях, якщо такі заяви не підтверджуються фактами.

Отже, у випадку, коли щодо особи публічно висловлено заяву, яка містить пряме або опосередковане звинувачення у вчиненні злочину, що не підтверджено перевіреними фактами, це тягне за собою порушення статті 8 Конвенції.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 листопада 2019 року

у справі № 904/4494/18 зроблено правовий висновок такого змісту: при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб;

б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, що не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

У постанові Верховного Суду від 29 серпня 2018 року у справі № 761/29315/16-ц (провадження № 61-23368св18) міститься висновок про те, що тлумачення частини четвертої статті 277 ЦК України свідчить, що у разі поширення недостовірної інформації посадовою чи службовою особою для визначення належного відповідача судам необхідно з`ясовувати, від імені кого ця особа виступає. Якщо посадова чи службова особа виступає не від імені юридичної особи і не при виконанні посадових (службових) обов`язків, то належним відповідачем є саме вона.

Фізична особа має право на таємницю про стан свого здоров`я, факт звернення за медичною допомогою, діагноз, а також про відомості, одержані при її медичному обстеженні (частина перша статті 286 ЦК України).

Фізична особа зобов`язана утримуватися від поширення інформації, зазначеної у частині першій цієї статті, яка стала їй відома у зв`язку з виконанням службових обов`язків або з інших джерел (частина третя статті 286 ЦК України).

Пацієнт має право на таємницю про стан свого здоров`я, факт звернення за медичною допомогою, діагноз, а також про відомості, одержані при його медичному обстеженні (стаття 39-1 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я»).

Медичні працівники та інші особи, яким у зв`язку з виконанням професійних або службових обов`язків стало відомо про хворобу, медичне обстеження, огляд та їх результати, інтимну і сімейну сторони життя громадянина, не мають права розголошувати ці відомості, крім передбачених законодавчими актами випадків (стаття 40 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я»).

Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини (частина друга статті 32 Конституції України, перше речення абзацу першого частини другої статті 11 Закону України «Про інформацію»).

До конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, а також адреса, дата і місце народження (друге речення абзацу першого частини другої статті 11 Закону України «Про інформацію»).

Оскарження неправомірних рішень і дій працівників, закладів та органів охорони здоров`я є складовою частиною права на охорону здоров`я (пункт «ї» статті 6 ЗУ від 19 листопада 1992 року «Основи законодавства України про охорону здоров`я»).

Мета проведення психіатричного огляду, суть добровільного звернення за психіатричною допомогою, а також випадки, коли психіатричний огляд може бути проведено без усвідомленої згоди особи або її законного представника, визначено ЗУ «Про психіатричну допомогу».

Так, ст. 4 ЗУ «Про психіатричну допомогу» передбачено, що психіатрична допомога надається на основі принципів законності, гуманності, додержання прав людини і громадянина, добровільності, доступності та відповідно до сучасного рівня наукових знань, необхідності й достатності заходів лікування, медичної, психологічної та соціальної реабілітації, надання освітніх, соціальних послуг.

Забороняється визначати стан психічного здоров`я особи та встановлювати діагноз психічних розладів без психічного огляду особи, крім випадків проведення судово-психіатричної експертизи посмертно (ч. 3 ст. 7 ЗУ «Про психіатричну допомогу).

З матеріалів справи вбачається, що постановою Дніпровського апеляційного суду від 05 жовтня 2021 року у справі №201/11896/18 визнати неправомірними дії Комунального закладу «Дніпровська міська поліклініка № 1» Дніпровської міської ради щодо постановки ОСОБА_1 на психіатричний огляд, яке відбулось 16 березня 2017 року.

Також даною постановою встановлено, що «16 березня 2017 року було проведено психіатричний огляд позивачки, поставлено діагноз «хронічний маячний розлад», прийнято рішення про встановлення консультативного нагляду над нею.

Відповідно до листа КЗ «Дніпропетровська міська поліклініка № 1» від 26 березня 2018 року № 11/148 16 березня 2017 року ОСОБА_1 було взято на облік після огляду лікарем-психіатром КЗ «Дніпропетровська міська поліклініка № 1» на дому за письмовим зверненням Амур-Нижньодніпровського відділу поліції Національної поліції України від 16 лютого 2017 року № 45.1/3277.

На виконання вимог ч. 7 ст. 11 ЗУ «Про психіатричну допомогу» проведенню психіатричного огляду позивачки повинно було передувати направлення лікарем-психіатром до суду за місцем проживання ОСОБА_1 заяви про проведення психіатричного огляду особи в примусовому порядку, із обґрунтуванням необхідності проведення такого огляду, і лише за наявності рішення суду про задоволення такої заяви психіатричний огляд ОСОБА_1 міг бути проведений лікарем-психіатром у примусового порядку.

Колегією суддів встановлено, що позивачку було госпіталізовано 10 грудня 2017 року до КЗ «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» за направленням лікаря-психіатра, де вона знаходилась до 13 грудня 2017 року.

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 13 грудня 2017 року в справі № 206/6600/17 відмовлено у задоволенні заяви КЗ «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» про примусову госпіталізацію ОСОБА_1 до психіатричного закладу для надання психіатричної допомоги.

Цим рішенням суду встановлено, що «єдиними підставами для госпіталізації особи є вчинення нею чи виявлення реальних намірів вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможність самостійно задовольнити свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. В судовому засіданні не знайшли свого підтвердження такі підстави для госпіталізації хворої. КЗ «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» не підтвердив обставини щодо поведінки та діагнозу захворювання. Зокрема, було встановлено, що ОСОБА_1 має можливість самостійно задовольнити свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність, на час розгляду справи не проявляє агресію, отже відсутні підстави для примусової її госпіталізації, отже відсутні правові підстави для задоволення заяви про примусову госпіталізацію ОСОБА_1 до психіатричного закладу для надання психіатричної допомоги».

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Матеріалами даної цивільної справи встановлено, що листом від 22.02.2019 №2/40 в.о. головного директора ОСОБА_8 надана відповідь заступнику міського голови Директору департаменту охорони здоров`я населення ДМР Бабському А.А., стосовно звернення ОСОБА_1 до Голови Дніпропетровської облдержадміністраці зазначив, що ОСОБА_1 , 1960 р/народження, проживає за адресою: АДРЕСА_2 , знаходиться на обліку у лікаря-психіатра з 2017 з діагнозом: Маячний розлад. 21.02.2019 в 18:00 год. ОСОБА_1 була оглянута дільничним лікарем-психіатром вдома, від медичної допомоги відмовилась, хворою себе не вважає, конфліктує з ОСББ з приводу оплати комунальних послуг.

ОСОБА_1 знаходилась на стаціонарному лікуванні в КЗ «ДКПЛ» ДОР» з 10.12.2017 13.12.2017, виписана згідно рішення Самарського районного суду м. Дніпра у супроводі дочки. ОСОБА_1 на момент огляду лікарем-психіатром застосування примусових заходів медичного характеру не потребує.

Також встановлено, що листом №15/29 в.о. головного директора Вишневською П.Г. надана відповідь В.О. головного лікаря КП «ДКПЛ» ДОР ОСОБА_9 стосовно звернення ОСОБА_1 до Голови Дніпропетровської облдержадміністраці зазначив, що ОСОБА_1 , 1960 р/народження, проживає за адресою: АДРЕСА_2 , знаходиться на обліку у лікаря-психіатра з 2017 з діагнозом: Маячний розлад. 21.02.2019 в 18:00 год. ОСОБА_1 була оглянута дільничним лікарем-психіатром вдома, від медичної допомоги відмовилась, хворою себе не вважає, конфліктує з ОСББ з приводу оплати комунальних послуг.

ОСОБА_1 на момент огляду лікарем-психіатром застосування примусових заходів медичного характеру не потребує.

З наведеного вбачається, що вказаною посадовою особою, було розповсюджено інформацію стосовно стану здоров`я позивачки, без її попереднього погодження, колегія суддів вважає, що посилання місцевого суду, що у даному випадку вказані листи є відповіддю на звернення, є помилковим, з тих підстав, що у даних відповідях наявне посилання на діагноз позивачки, та зазначення знаходження її на обліку з 2017 року, однак її постановка на облік визнана апеляційним судом неправомірною, а тому у даному випадку не підлягає доказуванню або спростуванню.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у §§ 95, 96 рішення від 25 січня 1997 року у справі «Z проти Фінляндії» (заява № 22009/93 [1997] ECHR 10) зазначив, що захист особистих даних, не тільки медичних, є надзвичайно важливим для реалізації особою свого права на повагу до приватного та сімейного життя, гарантованого статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). Повага до конфіденційності інформації про стан свого (пацієнта) здоров`я є невід`ємним принципом правових систем країн-учасниць Конвенції. Вирішальною є не лише повага до медичної таємниці пацієнта, а також і забезпечення його довіри до медичної професії та медичних послуг загалом. Без такого захисту особи, які потребують медичної допомоги, можуть віднаджуватись від надання інформації особистого та інтимного характеру, що може бути необхідним для отримання належного лікування, та навіть від прагнення отримати таку допомогу, і таким чином наражати себе та своє здоров`я, а у випадку інфекційного захворювання - і здоров`я суспільства, на небезпеку. Таким чином, внутрішнє законодавство повинно забезпечувати достатні гарантії з метою запобігання передачі або розголошенню медичної таємниці, що може суперечити положенням статті 8 Конвенції.

Такі міркування є особливо важливими, якщо йдеться про нерозголошення інформації, яка стосується захворювання особи. Оскільки розголошення таких даних може значно вплинути на приватне та сімейне життя особи, на її соціальний статус та зайнятість, піддаючи таку особу ганьбі та ризику бути вигнанцем у суспільстві. Тому зацікавленість у конфіденційності такої інформації матиме вагоміше значення при визначенні того, чи втручання у здійснення цього права відповідало меті закону, яка переслідується. Таке втручання не може визнаватись таким, що відповідає статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не виправдане певними важливішими суспільними інтересами.

Суди першої інстанції, відмовляючи у задоволенні вимог про визнання протиправними дії працівників лікарні розголошення конфіденційної інформації про стан здоров`я пацієнта, не врахували, що такі дії призвели до втручання у право на повагу до приватного і сімейного життя, закріплене у статті 8 Конвенції. Такі дії медичного працівника не були обґрунтовані належним чином, а отже підлягають визнанню протиправними. Під час розгляду справи відповідач не довів, що втручання у право на повагу до приватного і сімейного життя було виправданим.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню із ухвалення нового, про часткове задоволення позовних вимог та визнанням протиправними дій працівників лікарні КНП «Клінічна лікарня швидкої медичної допомоги» Дніпровської міської ради, щодо незаконного розповсюдження конфіденційної інформації щодо стану психічного здоров`я позивачки із зобов`язанням відповідача спростувати розповсюджену медичну інформацію стосовно стану здоров`я позивачка та перебування її на психіатричному обліку, таким самим чином яким така інформація була розповсюджена.

Що стосується інших доводів скарги, то колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачкою не надано жодних доказів, які б вказували на передачу відповідачем інформації що містить у собі відомості про стан здоров`я ОСОБА_1 , її перебування у лікарні чи діагноз з медичної картки хворого до ОСББ ««Дніпровець-17 та те, що інформацію про перебування позивачки на обліку було надано на підставі відповідних письмових запитів слідчого у зв`язку із проведенням досудового розслідування за кримінальними провадженнями № 0000247 та № 0000255, а отже в межах норми частини 6 Закону України «Про психіатричну допомогу», яка дозволяє надавати інформацію без згоди особи та у зв`язку із провадження досудового розслідування, оскільки наявних доказів розповсюдження, збір чи розголошення цими особами інформації, щодо стану позивачки не надано.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Що стосується вимоги про стягнення моральної шкоди.

Відповідно до ч.1-3 ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до ч.1 ст.1168 ЦК України, моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.

У пунктах 9, 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.

Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Разом із цим, розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її безпідставного збагачення.

Подібні правові висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18), від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19) та постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 754/8730/19 (провадження № 61-9673св20), від 23 вересня 2021 року у справі № 295/13971/20 (провадження № 61-10849св21), від 29 вересня 2021 року у справі № 607/16567/20 (провадження № 61-9023св21) й інших.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Врахувавши вказані норми права, а також керуючись принципом розумності та справедливості, колегія суддів вважає за необхідне стягнути з Комунального некомерційного підприємства «Клінічна лікарня швидкої медичної допомоги» Дніпровської міської ради на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 5000,00 грн..

На вказане суд першої інстанції уваги не звернув, в зв`язку із чим дійшов передчасного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ..

Оскаржуване рішення як таке, що суперечить нормам матеріального та процесуального права підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 ..

В зв`язку із частковим задоволенням позовних вимог ОСОБА_1 , відповідно до ст. 141 ЦПК України з Комунального некомерційного підприємства «Клінічна лікарня швидкої медичної допомоги» Дніпровської міської ради на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 4723,84 грн., за розгляд справи у суді першої та апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 141, 374, 3761, 381-384 ЦПК України , апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 07 жовтня 2024 року скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Клінічна лікарня швидкої медичної допомоги» Дніпровської міської ради про визнання дій щодо збирання, розголошення інформації незаконною та стягнення моральної шкоди задовольнити частково.

Визнати протиправними дії працівників лікарні Комунального некомерційного підприємства «Клінічна лікарня швидкої медичної допомоги» Дніпровської міської ради, щодо незаконного розповсюдження конфіденційної інформації щодо стану психічного здоров`я ОСОБА_1 .

Зобов`язати Комунальне некомерційне підприємство «Клінічна лікарня швидкої медичної допомоги» Дніпровської міської ради спростувати розповсюджену медичну інформацію стосовно стану здоров`я ОСОБА_1 та перебування її на психіатричному обліку, таким самим чином яким така інформація була розповсюджена.

Стягнути з Комунального некомерційного підприємства «Клінічна лікарня швидкої медичної допомоги» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 5000,00 грн.

Стягнути з Комунального некомерційного підприємства «Клінічна лікарня швидкої медичної допомоги» на користь держави судовий збір у розмірі 4723 грн.84 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: О.В. Халаджи

О.В. Агєєв

Т.В. Космачевська

Повний текст судового рішення складено 26 березня 2025 року.

Головуючий суддя О.В. Халаджи