ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 615/821/20 Головуючий суддя І інстанції Токмакова А. П.
Провадження № 22-ц/818/460/25 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: про захист честі, гідності та ділової репутації, з них:
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2025 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.

суддів колегії Мальованого Ю.М., Маміної О.В.,

за участю секретаря судового засідання Холод М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Власенка Вадима Івановича на рішення Валківського районного суду Харківської області від 16 серпня 2024 року, у справі № 615/821/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації, відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в :

21.07.2020 позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій після її уточнення 15.09.2020 остаточно просив зобов`язати відповідача визнати недостовірною та такою, що принижує його честь, гідність та ділову репутацію, інформацію, поширену під час розгляду одного з питань порядку денного зборів учасників 03.04.2020, де відповідач в присутності учасників товариства та запрошених осіб, а саме: регіонального представника компанії - кредитора ОСОБА_3 , головного агронома товариства Неділька М.А., водія товариства ОСОБА_4 , поширив інформацію про позивача, яка не відповідає дійсності, а саме, що у нього нібито існує напрацьована практика з незаконного витіснення зі складу учасників товариства, яку він раз за разом застосовував по відношенню до інших учасників.

Доповнив, що за усі роки існування товариства до нього, як до учасника (засновника), так і до директора, не було ніколи жодних зауважень та нарікань зі сторони інших учасників товариства, тому поширена відповідачем інформація завдала йому значної шкоди, яка полягала у приниженні його честі, гідності та ділової репутації. Оскільки на зборах були присутні інші учасники товариства, працівники та ділові партнери, в них могла скластись відносно нього негативна думка та вони могли дійсно подумати, що він вчинив та вчиняє такі дії відносно учасників товариства, що також завдає йому шкоди.

Рішенням Валківського районного суду Харківської області від 16 серпня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Власенко В.І. посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення скасувати та задовольнити позов у повному обсязі.

Скарга мотивована тим, що суд не взяв до уваги подію, яка відбулась 03.04.2020 року, а саме проведення загальних зборів учасників ТОВ «Агрокомплекс Заповіт», учасниками якого є ОСОБА_1 , ОСОБА_5 та ОСОБА_2 на якому розглядалося питання щодо затвердження фінансової звітності.

Суд першої інстанції жодним чином не надав оцінки вищезазначеним подіям, взагалі не взяв до уваги, що поширення вищезазначеної інформації є недостовірною та такою, що ганьбить честь і гідність позивача. Оскільки на зборах були присутні інші учасники ТОВ «Агрокомплекс Заповіт», працівники та ділові партнери товариства у останніх могла скластись відносно ОСОБА_1 негативна думка, та вони могли подумати, що позивач вчиняв та вчиняє такі дії відносно учасників товариства.

Вказує, що 28.04.2020 ОСОБА_2 направив учасникам ТОВ листи, в яких зазначив наступну інформацію «…схиляю Вас від подальшого порушення Вами чинного законодавства України, припинити незаконні дії, спрямовані на штучне створення мені повноправному учаснику ТОВ негативних та несприятливих умов, що спонукають до мого виходу зі складу учасників товариства. Наполягаю не брати до уваги у нашому випадку напрацьовану Вами практику з незаконного витіснення зі складу учасників товариства, яку ви раз за разом застосовували по відношенню до попередніх його учасників…», вказаний лист було направлено вже після поширення недостовірної інформації 03.04.2020.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Колегія суддів, заслухала доповідь судді-доповідача, за відсутності учасників справи, чия неявка відповідно до змісту ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду скарги, відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову суд зазначив, що висловлювання відповідача є оціночним судженням, суб`єктивною думкою учасника товариства щодо діяльності іншого учасника товариства, а не інформацією в розумінні положень чинного законодавства і не можуть визнаватися неправдивими, тим самим не підлягають спростуванню.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду.

Судом першої інстанції встановлено, що засновниками (учасниками) ТОВ «Агрокомплекс Заповіт» є ОСОБА_1 , ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , які також є кінцевими бенефіціарними власниками (контролерами). Органом управління юридичної особи є загальні збори. Керівником та підписантом товариства є ОСОБА_1 , про що свідчать дані витягу з ЄДР.

В листі від 28.04.2020, адресованому учасникам (засновникам) ТОВ «Агрокомплекс Заповіт» ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , крім іншого, відповідач зазначив: «…схиляю Вас від подальшого порушення Вами чинного законодавства України, припинити незаконні дії, спрямовані на штучне створення мені повноправному учаснику товариства негативних та несприятливих умов, що спонукають до мого виходу зі складу учасників товариства. Наполягаю не брати до уваги у нашому випадку напрацьовану Вами практику з незаконного витіснення зі складу учасників товариства, яку ви раз за разом застосовували по відношенню до попередніх його учасників…».

Згідно ст. 28 Конституції України, кожен має право на повагу до його гідності.

У частині 1 ст. 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст.ст. 12, 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 3 Конституції України, статтею 297 ЦК України передбачено, що кожен має право на повагу до його честі і гідності. Честь і гідність фізичної особи є недоторканними. У разі порушення цих прав фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її честі і гідності.

У статті 32 Конституції України визначено, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Відповідно до ст. 201 ЦК України, честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.

Згідно ст. 299 ЦК України, фізична особа має право на недоторканість своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

Відповідно до ч. 1 ст. 277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Згідно з роз`ясненнями, наданими в пунктах 4, 6, 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» №1 від 27.02.2009 року, чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків.

Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин.

Позови про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред`явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени її сім`ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні особисті немайнові права.

При розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Згідно ч. 3 ст. 277 ЦК, негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Згідно ст. 10 Конвенції Про захист прав людини і основоположних свобод 1950р. передбачає свободу вираження поглядів:

1. Кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Ця стаття не перешкоджає державам вимагати ліцензування діяльності радіомовних, телевізійних або кінематографічних підприємств.

2. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду.

Судовий захист честі та гідності, ділової репутації може бути наданий судом із дотриманням визначених у вказаній нормі гарантій легітимності, пропорційності та без дискримінації. Практика ЄСПЛ напрацювала наступні критерії для можливості обмеження гарантованого у ст. 10 ЄКПЛ права на свободу вираження поглядів та критерії для встановлення справедливого балансу між приватними та публічними інтересами: втручання суперечить Конвенції, якщо воно не відповідає вимогам пункту 2 статті 10. Тому необхідно визначити, чи було втручання "встановлене законом", чи мало мету або цілі, законні з точки зору пункту 2 статті 10 і було "необхідним в демократичному суспільстві" для досягнення цієї мети або цілей.»

Європейський суд з прав людини в пункті 46 рішення у справі Лінгенса («Lingens v. Austria» від 8 липня 1986 року, заява № 12/1984/84/131) виклав правову позицію, за якою наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень ні, яку суд враховує, з огляду на вимоги ст. 9 Конституції України та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

У пункті 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» наведено авторитетну правничу думку про те, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з`ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

ЄСПЛ у справах, які стосуються звинувачень у дифамації у сфері бізнесу підтримує вказану правову позицію щодо необхідності розрізнення фактів, які підлягають доказуванню, та оціночних суджень, які неможливо довести, та звертає увагу національних судів на необхідність з`ясовування мети, з якою поширюється відповідна інформація: недобросовісна конкуренція, просування власних товарів і послуг, чи обговорення важливих для бізнесу та суспільства проблем.

Очевидно, що бізнес за своєю сутністю у першу чергу має на меті набуття приватної власності за рахунок прибутку. Однак, таке збагачення підлягає легітимному суспільному контролю, критерії якого зазначені у нормах Конституції та Законів України.

Так, згідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. … Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч. 2 ст. 42 Конституції України держава забезпечує захист конкуренції у підприємницькій діяльності. Не допускаються зловживання монопольним становищем на ринку, неправомірне обмеження конкуренції та недобросовісна конкуренція. Види і межі монополії визначаються законом.

У ч. 1 ст. 96-1 Закону України «Про акціонерні товариства» надано таке визначення корпоративним правам (права учасників юридичних осіб) - це сукупність правомочностей, що належать особі як учаснику (засновнику, акціонеру, пайовику) юридичної особи відповідно до закону та статуту товариства.

Вони набуваються особою з моменту набуття права власності на частку (акцію, пай або інший об`єкт цивільних прав, що засвідчує участь особи в юридичній особі) у статутному капіталі юридичної особи, ч. 2 ст. 96-1 згаданого Закону України.

У ч.ч. 3-5 наведений зміст корпоративних прав, які вони реалізують у порядку, встановленому установчим документом та законом: 1) брати участь в управлінні юридичною особою у порядку, визначеному установчим документом, крім випадків, встановлених законом; 2) брати участь у розподілі прибутку юридичної особи і одержувати його частину (дивіденди), якщо така юридична особа має на меті одержання прибутку; 3) у випадках, передбачених законом та установчим документом, вийти з юридичної особи; 4) здійснити відчуження часток у статутному (складеному) капіталі товариства, цінних паперів, паїв та інших об`єктів цивільних прав, що засвідчують участь у юридичній особі, у порядку, встановленому законом; 5) одержувати інформацію про діяльність юридичної особи у порядку, встановленому установчим документом; 6) одержати частину майна юридичної особи у разі її ліквідації в порядку та у випадках, передбачених законом, установчим документом (право на ліквідаційну квоту).

Учасники юридичних осіб можуть також мати інші права, встановлені статутом та законом.

Законом можуть бути встановлені для певних осіб обмеження щодо володіння корпоративними правами. Законом можуть бути встановлені умови та/або обмеження щодо реалізації окремих корпоративних прав певними особами.

Корпоративними відносинами є відносини між учасниками (засновниками, акціонерами, пайовиками) юридичних осіб, у тому числі які виникають між ними до державної реєстрації юридичної особи, а також відносини між юридичною особою та її учасниками (засновниками, акціонерами, пайовиками) щодо виникнення, здійснення, зміни і припинення корпоративних прав.

У статті 3 ЦК України визначені загальні засади цивільного законодавства:1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність.

У статті 13 ЦК України визначено, що:

1. Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

2. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині.

3. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

5. Не допускаються використання цивільних прав з метою неправомірного обмеження конкуренції, зловживання монопольним становищем на ринку, а також недобросовісна конкуренція.

6. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Отже, у даній справі виник спір щодо поширення неправдивої інформації при здійсненні сторонами корпоративних прав, який виходить поза межі суто приватного інтересу, оскільки приватна власність та питання корпоративного управління бізнесом за змістом вказаних вище норм Конституції, Закону України мають суспільне значення.

Тому, вищевказані у ст. 10 ЄКПЛ міжнародні гарантії свободи вираження поглядів є застосованими у підприємницькій діяльності, корпоративному управлінні та при реалізації корпоративних прав. Суспільство зацікавлене у тому, щоб при реалізації корпоративних прав дотримувалися загальні засади цивільного законодавства, які визначені у ст. 3 ЦК України, а тому дебати при вирішенні чутливих питань щодо дотримання законності у питаннях корпоративного управління та позбавлення членства у акціонерному товаристві мають користуватися підвищеним захистом статті 10, ніж спірні твердження, які такі дебати не провокують.

Відповідно до положень статті 277 ЦК України, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростування, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Тобто чинним законодавством не передбачена можливість притягнення до відповідальності за висловлювання оціночних суджень. Вони, як і думки, переконання, судження, критична оцінка певних фактів і недоліків, не можуть бути предметом судового захисту, оскільки будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів, не можуть бути перевірені на предмет їх відповідності дійсності.

При цьому, фактичне твердження це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Враховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок та поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом. Судження це те ж саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування (постанови ВС від 18 березня 2021 року у справі №927/791/18, від 13 березня 2024 року у справі №712/10999/22, провадження №61-13517св23).

У справах про захист гідності, честі та ділової репутації суд повинен розмежовувати відомості, які принижують честь та гідність особи, від думок, поглядів, критичних висловлювань, ідей, оцінок, висловлених у порядку реалізації конституційного права на свободу думки і слова.

Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного ст.10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Враховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок та поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом.

Судження - це те ж саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, тому воно не входить до предмета судового доказування.

Відповідно до ч. 2 ст.30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовностилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та їх правдивість не доводиться.

За змістом та метою спірних висловлень вони були спрямовані на забезпечення законного порядку виходу зі складу акціонерів та захист корпоративних прав, а тому суд першої інстанції відповідно до наведених норм права обґрунтовано вважав, що висловлювання відповідача не виходять поза межі його оціночних суджень, є його суб`єктивною думкою учасника товариства щодо неправомірної на його думку діяльності іншого учасника товариства, яку він висловив з легітимною метою, а тому вони не виходять поза визначені у ч. 2 ст. 10 ЄСПЛ межі свободи вираження поглядів.

Доводи скарги висновків суду першої інстанції не спростували.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

На підставі вищевказаних обставин та правового обґрунтування колегія суддів визнає, що оскаржене рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи скарги висновків суду не спростували, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.

Керуючись ст.ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Власенка Вадима Івановича залишити без задоволення.

Рішення Валківського районного суду Харківської області від 16 серпня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня ухвалення, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складений 31 березня 2025 року.

Головуючий В.Б.Яцина.

Судді колегії Ю.М.Мальований.

О.В.Маміна.