Справа № 404/3121/25
Номер провадження 2-з/404/15/25
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2025 року Суддя Кіровського районного суду м. Кіровограда Іванова Н.Ю., розглянувши заяву ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Калінка-Бондар О.Б.

про забезпечення позову до подання позовної заяви

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2025 року до Кіровського районного суду м. Кіровограда надійшла заява від представника ОСОБА_1 , адвоката Калінка-Бондар О.Б. про забезпечення позову до подання позовної заяви.

У заяві вказано про те, що ОСОБА_1 має намір звернутися до Кіровського районного суду м. Кіровограда із позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання права користування житловим приміщенням.

Предметом спору являється визнання права користування житловим приміщенням, а саме житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказано, що 08 вересня 2001 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, зареєстрований в Фортечному відділі державної реєстрації актів цивільного стану у місті Кропивницькому, актовий запис №648.

Від шлюбу у сторін народилися донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 17 травня 2023 року у справі № 404/1434/22 зазначений шлюб було розірвано.

За час проживання у шлюбі сторонами за спільні кошти було придбано, зокрема, житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 .

На теперішній час в провадженні Кіровського районного суду м. Кіровограда перебуває справа № 404/9174/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору Акціонерне товариство «Укрсиббанк», про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ.

Предметом розгляду в рамках даної справи є, зокрема й поділ житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказане домоволодіння було придбано за спільні кошти колишнім подружжям, однак згідно правовстановлюючих документів на житловий будинок, його титульним власником є ОСОБА_2 .

Відповідач на сьогоднішній день користується нерухомим майном та створює перешкоди позивачу у користуванні спільним сумісним майном, зокрема, змінив вхідні замки, у зв`язку з чим ОСОБА_1 позбавлена можливості вільного доступу до спільного сумісного майна колишнього подружжя. Без вжиття заходів забезпечення позову судове рішення у спорі про визнання права користування житловим приміщенням, який ОСОБА_1 має намір пред`явити до суду, матиме лише декларативний характер, а отже, у разі незастосування таких заходів забезпечення позову та виселення її з місця постійного проживання, для практичної реалізації та реального виконання судового рішення, буде змушена ініціювати нові судові справи про вселення у житлові приміщення.

З метою унеможливлення вчинення будь яких дій з боку відповідача, спрямованих на виселення позивача чи перешкоджання їй у доступі до житлового будинку, вважає за можливе звернутись із даною заявою про забезпечення позову шляхом встановлення заборони ОСОБА_2 вчиняти певні дії.

Заявлена в даній заяві заборона ОСОБА_2 на вчинення вказаних дій жодним чином не обмежує його прав та інтересів, не завдає йому негативних наслідків, а навпаки, забезпечує збалансованість інтересів сторін.

Вважає, що обраний спосіб захисту є спів мірним із заявленими майбутніми позовними вимогами про визнання права користування житлом й не порушує прав сторін або інших осіб, і спрямований лише на збереження існуючого становища до розгляду справи по суті заявлених вимог.

Враховуючи викладене, просила суд заборонити ОСОБА_2 особисто або через третіх осіб вчиняти дії, спрямовані на виселення ОСОБА_1 з житлового будинку, який розташований за адресою АДРЕСА_1 , а також заборонити ОСОБА_2 особисто або через третіх осіб перешкоджати ОСОБА_1 у вільному доступі до житлових приміщень у будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Допустити ухвалу суду до негайного виконання.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 153 ЦПК України суд розглядає заяву про забезпечення позову без повідомлення учасників справи.

Розглянувши заяву про забезпечення позову, повно, об`єктивно та всебічно дослідивши доводи, суд дійшов висновку про те, що вимоги заяви не підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Зміст та форма заяви відповідає вимогам ст. 151 ЦПК України, до заяви додано документ, що підтверджує сплату судового збору відповідно до пп. 4 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір».

Згідно із ч. 2 ст. 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 152 ЦПК України заява про забезпечення позову подається: 1) до подання позовної заяви - за правилами підсудності, встановленими цим Кодексом для відповідного позову, або до суду за місцезнаходженням предмета спору - якщо суд, до підсудності якого відноситься справа, визначити неможливо; 2) одночасно з пред`явленням позову - до суду, до якого подається позовна заява, за правилами підсудності, встановленими цим Кодексом; 3) після відкриття провадження у справі - до суду, у провадженні якого перебуває справа.

Згідно із ч. 3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Пунктом першим ч. 1 ст. 150 ЦПК України передбачено, що позов може забезпечуватися шляхом накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Одним із критеріїв обґрунтованості заяви є наявність причинного зв`язку між конкретним видом забезпечення позову, про який йдеться у відповідній заяві, та наслідком у формі потенційної загрози виконанню рішення суду.

Згідно із п. 4, 5, 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Статтею 124 Конституції України задекларовано принцип обов`язковості судових рішень, який з урахуванням положень ст. 2, 18, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. При цьому відповідно до ч. 2 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має врахувати наскільки конкретний захід, який пропонується вжити, пов`язаний з предметом позову, наскільки він співмірний позовній вимозі, і яким чином цей захід фактично реалізує мету його вжиття.

Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

При розгляді заяви про забезпечення позову, суд враховує практику Європейського суду з прав людини. Так, згідно п. 43 Рішення по справі «Шмалько проти України» право на суд одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін. Таким чином, невжиття заходів забезпечення позову, може призвести до утруднення виконання рішення суду, а відтак й до порушення права особи на доступ до правосуддя, в аспекті ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Також, Верховний Суд у постанові від 20 травня 2020 року у справі № 640/13156/18 (провадження № 61-7314св19) зробив правовий висновок, що обґрунтованою підставою для забезпечення позову має бути існування очевидної загрози порушення законних прав та інтересів позивача у справі в разі невжиття заходів забезпечення позову. Відповідно, звертаючись із заявою про забезпечення позову, особа має довести належність їй таких прав та що невжиття заходів забезпечення позову призведене до утруднення чи неможливості виконання майбутнього рішення суду, при цьому існування загрози порушення прав позивача повинно мати очевидний та об`єктивний характер. Під час оцінки такої співмірності суду необхідно враховувати безпосередній зв`язок заяви про забезпечення позову з предметом позову, співвідношення заявленій вимозі, необхідність вжиття забезпечувальних заходів. При цьому при вирішенні питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Разом з тим, суд враховує, що заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників справи.

Як вбачається з заяви, між сторонами виник спір щодо визнання права користування житловим приміщення.

Судом враховується, що на даний час в провадженні Кіровського районного суду м. Кіровограда знаходиться справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ, де предметом розгляду є зокрема й поділ житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

При цьому, заявником не надано суду жодних доказів, які б свідчили про те, що ОСОБА_2 чиняться дії, спрямовані на виселення ОСОБА_1 з будинку та перешкоди їй у вільному доступі до приміщення.

Не вказано, через яких саме третіх осіб можуть вчинятися дії спрямовані на її виселення та яким саме треті особам необхідно заборонити перешкоджати заявнику у вільному доступі до житла.

Доказів того, що невжиття заходів забезпечення позову у такий спосіб може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, заявником не надано, всі доводи останньої з цього приводу ґрунтуються лише на припущеннях.

Таким чином, заявником висловлено припущення про ймовірне бажання ОСОБА_2 вчиняти дії спрямовані на її виселення та створення перешкод з його боку у доступні до житла.

За таких обставин та з урахуванням всебічного дослідження усіх обставин та доказів, враховуючи вищевикладені приписи законодавства, передбачених законом підстав для задоволення заяви немає. Тому суд дійшов до висновку про необхідність відмовити у задоволенні заяви.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст. 149-153,157,260-261 ЦПК України, суддя

У Х В А Л И В:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Калінка-Бондар О.Б. про забезпечення позову до подання позовної заяви, відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена до Кропивницького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повний текст ухвали суду складено 02.04.2025 року.

Суддя Кіровського Н. Ю. Іванова

районного суду

м.Кіровограда