ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 553/1939/24 Номер провадження 22-ц/814/965/25Головуючий у 1-й інстанції Черняєва Т.М. Доповідач ап. інст. Триголов В. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2025 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючий суддя: Триголов В.М.

Судді: Дорош А.І., Лобов О.А.

Секретар: Пєшков В.О.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Октябрського районного суду міста Полтави від 28 листопада 2024 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Полтавській області про відшкодування шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Ленінського районного суду міста Полтави з позовом до Головного управління Національної поліції в Полтавській області про відшкодування шкоди.

Ухвалою Ленінського районного суду міста Полтави від 17 червня 2024 року позов передано за підсудністю до Октябрського районного суду міста Полтави.

Згідно з ухвалою Октябрського районного суду міста Полтави від 09 жовтня 2024 року визнано явку позивача ОСОБА_1 у судове засідання обов`язковою.

Позивач ОСОБА_1 повторно у судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про місце, дату та час судового засідання, направив до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити.

Ухвалою Октябрського районного суду міста Полтави від 28 листопада 2024 року цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Полтавській області про відшкодування шкоди залишено без розгляду.

Вищевказана ухвала мотивована тим, що позивач не з`явився зокрема, в дане судове засідання, а також в судове засідання, призначене на 07.11.2024 року, позивач був належним чином сповіщений про місце та час розгляду справи. При цьому явка позивача судом до судового засідання була визнана обов`язковою.

В апеляційному порядку ухвалу оскаржив позивач ОСОБА_1 .

Скарга мотивована тим, що ухвала суду винесена з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, при цьому суд не повно з`ясував усі фактичні обставини справи, не дослідив і не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам та обставинам, не застосував надану апелянтом практику Європейського суду з прав людини під час прийняття рішення, а тому відповідне рішення суду не відповідає нормам чинного законодавства та позиціям Європейського суду з прав людини, а відтак є необґрунтованою та порушує ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а тому підлягає скасуванню і ухваленню нового судового рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Позивач вказує, що постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 13 травня 2024 року (справа № 440/14383/23), стягнуто з Головного управління Національної поліції в Полтавській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 33 000 (тридцять три тисячі) грн. 39 коп. Судом встановлено, що на час звільнення позивача зі служби 03.08.2016 р., з ним не проведено повний розрахунок відповідачем, а саме - не виплачено індексацію грошового забезпечення за період з 07.11.2015 р. по 03.08.2016 р.

Зазначає, що за наслідками судового оскарження вказаної вище бездіяльності Головного управління Національної поліції в Полтавській області, рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 14.02.2023 року у справі №440/279/23 зобов`язано ГУНП в Полтавській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 07.11.2015 р. по 03.08.2016 р.

22.05.2023 року на виконання судового рішення, Головне управління Національної поліції в Полтавській області провело виплату позивачу недоплачених коштів в загальній сумі 176,34 грн. З урахуванням наведеного, суд першої інстанції зазначив, що наявні підстави для стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, передбаченого ст. 117 КЗпП України.

Разом з тим, зауважує, що суд першої інстанції, дійшовши висновку про наявність у позивача права на середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 229,74 грн., не врахував, що сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні визначається без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові.

Звертає увагу, що порушення трудових прав позивача доведено, постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 13 травня 2024 р. справа № 440/14383/23, а отже позивачу було завдано моральної шкоди та через неправомірні дії відповідача позивач зазнав душевних страждань, повинен був захищати свої порушені права у суді, що також негативно вплинуло на його душевний та емоційний стан. Однак станом на 14.06.2024р. у добровільному порядку, постанова Другого апеляційного адміністративного суду від 13 травня 2024 р. справа № 440/14383/23, Головним управлінням Національної поліції в Полтавській області не виконана, що є неприпустимим фактом та системним порушенням прав та інтересів апелянта.

Наголошує, що згідно ч. 1 ст. 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. В свою чергу наказом ГУНП в Полтавській області №233 о/с від 29.07.2016 апелянта звільнено зі служби в поліції за п. 2 ч. 1 статті 77 Закону України "Про Національну поліцію" (через хворобу). Станом на 14.06.2024 повного розрахунку при звільненні з ОСОБА_1 не було проведено, що суперечить ст. 1, 12 Конвенції МОП «Про захист заробітної плати» № 95, ст. 107, 116, 117 КЗпП України, ст. 1-3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та є прямим порушенням прав позивача, як інваліда війни 2-ї групи.

Стверджує, що моральної шкоди апелянту було завдано, як працівнику Головного управління Національної поліції в Полтавській області внаслідок не виплати належних сум, а не як фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, а тому Головне управління Національної поліції в Полтавській області має нести відповідальність за пред`явленим позовом.

Заподіяну моральну шкоду ОСОБА_1 оцінює у розмірі 1 000 000 (один мільйон) гривень, оскільки останнім перенесені психо-емоційні навантаження, стреси, хвилювання та розчарування у зв`язку з відсутністю національного захисту.

Проте суд першої інстанції в порушення норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, належно не надавши оцінки доказам по суті справи прийшов до хибного висновку про наявність підстав для залишення позову без розгляду.

Зважаючи на вказане, ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу Октябрського районного суду міста Полтави від 28 листопада 2024 року та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Із відзиву на апеляційну скаргу поданого Головним управлінням Національної поліції в Полтавській області, вбачається, що відповідач просить скаргу залишити без задоволення, ухвалу залишити без змін.

Колегія суддів не може погодитись із вказаним висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 211 ЦПК України розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи.

Пункт 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки визначає день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.

Відповідно до ч. 5 ст. 128 ЦПК України судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення завчасно.

Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з підстав: неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними (пункти 1, 2 частини другої статті 223 ЦПК України).

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо належним чином повідомлений позивач повторно не з`явився в судове засідання або не повідомив про причини неявки, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез`явлення не перешкоджає розгляду справи.

Частиною 5 ст. 223 ЦПК України визначено, що у разі повторної неявки позивача в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки, суд залишає позовну заяву без розгляду, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез`явлення не перешкоджає вирішенню спору.

Аналізуючи зміст зазначених норм процесуального закону, слід дійти висновку, що причини повторної неявки позивача в судове засідання правового значення не мають, а обов`язковими умовами для застосування передбачених п. 3 ч. 1 ст.257 ЦПК України процесуальних наслідків повторної неявки позивача в судове засідання є одночасно його належне повідомлення про час і місце судового засідання та відсутність заяви позивача про розгляд справи без його участі у судовому засіданні.

Правом на залишення позову без розгляду суд наділений лише у разі повторної неявки належним чином повідомленого позивача, якщо від нього не надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і якщо його нез`явлення перешкоджає розгляду справи.

Право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу; заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження.

Згідно прохальної частини позовної заяви, позивач ОСОБА_1 просив розглядати справу без його участі.

Окрім того, 25 липня 2024 року позивачем була подана заява про розгляд справи без його участі.

Суд першої інстанції, постановляючи оскаржувану ухвалу, на вказані обставини належної уваги не звернув.

Також колегія суддів звертає увагу, що суд не був позбавлений права розглянути справу по суті, згідно з положеннями ч.1 ст. 223 ЦПК України, відповідно до якої неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

Варто зауважити, що судом обов`язкова присутність позивача в судових засіданнях мотивована тим, що представник відповідача у судовому засіданні вважав за необхідне визнати явку позивача обов`язковою, оскільки матеріали справи не містять достатньо доказів для розгляду справи.

Аналізуючи фактичні обставини справи, вимоги процесуального права, враховуючи письмові заяви позивача про розгляд даної цивільної справи за його відсутності, апеляційний суд вважає, що наявні усі підстави для розгляду справи за наявними доказами по даній справі та підстави для залишення позову без розгляду були відсутні, доводи апеляційної скарги є обґрунтованими, а тому місцевий суд дійшов до передчасного висновку про залишення позову без розгляду з підстав, передбачених п. 3 ч. 1 ст. 257 ЦПК України.

Сам факт подачі позивачем апеляційної скарги на ухвалу суду про залишення позовної заяви без розгляду вказує про його зацікавленість у вирішенні по суті заявлених позовних вимог, а відтак порушення права на справедливий судовий розгляд, а тому апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Крім того, слід зауважити, що суд з врахуванням диспозитивності цивільного процесу, обумовленого ст. 13 ЦПК України, не позбавлений можливості за наявності заяви позивача про розгляд справи у його відсутності, розглянути даний спір по наявним у справі доказам та ухвалити відповідне судове рішення. При цьому суду необхідно звернути увагу на дотримання розумних строків розгляду даної цивільної справи.

Оскільки при постановленні оскаржуваної ухвали суд допустив надмірний формалізм, то відповідно до вимог п. 3, 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України ухвала суду підлягає скасуванню із направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 379 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Ухвалу Октябрського районного суду міста Полтави від 28 листопада 2024 року скасувати.

Цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Полтавській області про відшкодування шкоди, направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 01 квітня 2025 року.

Головуючий суддя: В.М. Триголов

Судді: А.І. Дорош

О.А. Лобов