Справа № 490/1273/25
н/п 2/490/1978/2025
Центральний районний суд м. Миколаєва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2025 року м. Миколаїв

Центральний районний суд міста Миколаєва у складі головуючого судді Саламатіна О.В., за участю секретаря судового засідання Рябой Д.В., позивача ОСОБА_1 , представника позивача - адвоката Тимченко А.О., відповідачки ОСОБА_2 , розглянувши у підготовчому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог, щодо предмету спору: Перша Миколаївська державна нотаріальна контора, про визнання права власності на земельну ділянку, -

ВСТАНОВИВ:

20.02.2025 року до Центрального районного суду м. Миколаєва надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог, щодо предмету спору: Перша Миколаївська державна нотаріальна контора, в якій позивач просить суд визначити, що земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 , належить ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у відповідних частках 31/100 та 69/100.

В обґрунтування вимог посилається на те, що 19 лютого 2025 року звернувся до Першої миколаївської державної нотаріальної контори за отриманням свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно, яке складається з частки земельної ділянки для обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , однак отримав відмову, так як на зазначену частку земельної ділянки спадкоємцем надано Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯИ №142117, виданий 30 листопада 2009 року Миколаївської міською радою, із якого неможливо встановити, яка саме частка в спільній сумісній власності на земельну ділянку належить спадкодавцю, тобто неможливо визначити склад спадкового майна. Свідоцтво про право на спадщину після смерті одного з учасників спільної сумісної власності може бути видане лише після виділення (визначення) частки померлого у спільному майні.

З урахуванням відмови нотаріуса, визначити це можливо тільки у судовому порядку, про що позивач і просить суд.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.02.2025 року головуючим суддею по даній справі визначено суддю Саламатіна О.В.

21.02.2025 року матеріали справи передано на розгляд судді Саламатіна О.В.

Ухвалою судді Центрального районного суду м. Миколаєва Саламатіна О.В. від 26.02.2025 року, прийнято вищезазначену позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі. Розгляд справи постановлено проводити в порядку загального позовного провадження.

В підготовчому засіданні 25.03.2025 року позивач та його представниця підтримали позовні вимоги в повному обсязі, відповідачка ОСОБА_2 повністю визнала позовні вимоги, про що подала відповідну заяву.

Частиною 3 статті 200 ЦПК України встановлено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

При цьому, з урахуванням положень частини 4 статті 200 ЦПК України ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі визнання позову проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу.

Судом на виконання вимог частини 2 статті 206 ЦПК України роз`яснено відповідачці наслідки визнання нею позову та встановлено, що визнання відповідачкою позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а тому з урахуванням положень частини 4 статті 206 ЦПК України, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Суд, дослідивши та перевіривши всі докази в їх сукупності, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.

З копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 вбачається, що батьками ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є: мати ОСОБА_3 , батько ОСОБА_4 .

Відповідно до Рішення виконавчого комітету Центральної районної ради народних депутатів №89 від 21.04.1989 року «Про об`єднання двох домогосподарств в одне домогосподарство» було прийнято рішення об`єднати домоволодіння АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 та були зазначені наступні частки: ОСОБА_3 31/100, ОСОБА_2 23/100, ОСОБА_5 46/100.

Як вбачається з копії договору дарування №540 від 03.04.1990 року ОСОБА_5 подарувала свою 46/100 домоволодіння з відповідною частиною господарських та побутових споруд та будівель, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

У 2009 році земельна ділянка на якій знаходиться домоволодіння була приватизована та отриманий Державний акт на право власності на земельну ділянку за адресою АДРЕСА_4 , в якому співвласниками вказані ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , без вказівки на розмір часток. Такі саме відомості міститься у Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку.

З копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , виданого 21.06.2010 року Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції, вбачається, що ОСОБА_6 , померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , актовий запис №2589.

Після її смерті частину домоволодіння успадкувала її дочка відповідачка по справі ОСОБА_2 та 31.03.2011 року отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 46/100 часток домоволодіння АДРЕСА_1 . Таким чином, з урахуванням 23/100 частки домоволодіння, що належала їй раніше на підставі Свідоцтва про право приватної власності на житловий будинок від 28 грудня 1989 року, відповідачці належить 69/100 домоволодіння АДРЕСА_1 .

З копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 , виданого 05.10.2011 року Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції, вбачається вбачається, що ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , актовий запис №3637.

Після її смерті позивач прийняв спадщину і 02 листопада 2019 року отримав Свідоцтво про спадщину за законом на 31/100 частку домоволодіння АДРЕСА_1 .

Розпорядженням начальника Миколаївської обласної військової адміністрації від 26.07.2024 № 273-р в редакції розпорядження від 17.10.2024 № 411-р, затвердженого рішенням Миколаївської міської Ради № 40/19 від 30 січня 2025 року, АДРЕСА_1 .

19 лютого 2025 року позивач звернувся до Першої миколаївської державної нотаріальної контори за отриманням свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно, яке складається з частки земельної ділянки для обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , однак отримав відмову, так як на зазначену частку земельної ділянки спадкоємцем надано Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 142117, виданий 30 листопада 2009 року Миколаївської міською радою, із якого неможливо встановити, яка саме частка в спільній сумісній власності на земельну ділянку належить спадкодавцю, тобто неможливо визначити склад спадкового майна. Свідоцтво про право на спадщину після смерті одного з учасників спільної сумісної власності може бути видане лише після виділення (визначення) частки померлого у спільному майні. Визначити це можливо тільки у судовому порядку, що підтверджується копією постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії, яка наявна в матеріалах справи.

Згідно із частиною 1 статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (частина 4 статті 41 Конституції України).

Відповідно до ч. 1 ст. 368 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Згідно із ч. 1 ст. 357 ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом.

При цьому зі змісту ст. 357 ЦК вбачається, що під терміном «визначення часток» законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні.

Аналогічного висновку дійшов Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п.3.4 інформаційного листа від 16.05.2013 року №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування».

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України).

Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Відповідно до положень ст. 1226 ЦК України, частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Суб`єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі.

У відповідності до роз`яснень, наданих уПостанові Пленуму Верховного суду України від 22.12.1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», - частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними (п.5).

Відповідно до роз`яснень, наданих у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», - у разі смерті співвласника частки кожного із співвласників у праві спільної власності є рівними, якщо інше не було встановлено договором між ними. Частка померлого співвласника не може бути змінена за рішенням суду.

Частиною 1 ст. 131 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) також передбачена можливість набуття права власності на земельну ділянку на підставі спадкування.

Згідно з ч.ч. 1, 4 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Відповідно до ст. 86 ЗК України земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність).

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 89 ЗК України володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою спільної сумісної власності здійснюються за договором або законом. Співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки, крім випадків, установлених законом.

Відповідно до ч. 5 ст. 89 ЗК України поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на і житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Відповідно до ст. 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством.

Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на справедливий суд включає в себе принцип доступу до суду, ефективність якого обумовлюється тим, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду за вирішенням певного питання, і що держава не повинна чинити правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Принцип «пропорційності» тісно пов`язаний із принципом верховенства права: принцип верховенства права є фундаментом, на якому базується принцип «пропорційності», натомість принцип «пропорційності» є умовою реалізації принципу верховенства права і водночас його необхідним наслідком. Судова практика Європейського суду з прав людини розглядає принцип «пропорційності» як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема й у питаннях захисту права власності.

Дотримання принципу «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Ужиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв`язання проблеми суспільства, і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом в постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 681/203/17.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997р. № 475/97-ВР, зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно зі ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 89, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , проживає за адресою: АДРЕСА_5 ) до ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_5 , проживає за адресою: АДРЕСА_5 ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог, щодо предмету спору: Перша Миколаївська державна нотаріальна контора (, адреса: 54005, м. Миколаїв, вул. Аркасівська, 14/6), про визнання права власності на земельну ділянку, задовольнити.

Визначити, що частка земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_3 складала 31/100, а частка земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_2 складає 69/100.

Рішення може бути оскаржено до Миколаївського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.В. Саламатін