ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 квітня 2025 року м. Чернівці Справа № 713/3132/24

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Лисака І.Н.,

суддів: Височанської Н.К., Перепелюк І.Б.,

секретар: Факас А.В.,

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Берегометська селищна рада, Вижницька районна військова адміністрація Чернівецької області,

при розгляді справи за апеляційними скаргами Лопуха Сергія Володимировича, який діє в інтересах ОСОБА_2 , та ОСОБА_1 на рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 31 січня 2025 року, ухваленого під головуванням судді Пилип`юка І.В., дата складання повного тексту рішення 10 лютого 2025 року,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2024 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачів, в подальшому уточнивши вимоги просив визнати незаконним договір суборенди земельної ділянки від 26.12.2013 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , за яким передано у володіння і користування земельну ділянку у комплексі з розташованим на ній водним об`єктом, що знаходиться на території Берегометської територіальної громади, кадастровий номер :02:001:0087, загальною площею 2,2344 га, в тому числі 1,8570 га під водоймою, 0,3219 га під сінокосінням, 0,19955 га під греблю з розміщеною на гідроспорудах дорогою місцевого значення.

В обґрунтування вимог вказував, що у липні 2024 року він разом зі своєю сім`єю вирішили відпочити, приїхали до подружжя ОСОБА_4 , та відправилися на риболовлю, однак по дорозі до водойми їх зустрів чоловік, який представився орендарем та виказав свою думку з приводу знаходження їх на орендованій земельній ділянці, як наслідок, запропонував звернутися до сторожа водойми щодо можливості риболовлі.

Провадження №22-ц/822/309/25

Звертає увагу, що в подальшому ОСОБА_5 пояснила, що відповідач ОСОБА_2 є орендарем ставка, дозволяє рибалити лише власним гостям, а тим, хто приїздить до них - заборонено, у зв`язку із чим вирішив захистити права свої та членів своєї сім`ї, які були порушені тією особою, котра заборонила рибальство на ставку, та вважає таким, що на правах оренди належить лише йому разом з прилеглою до водоймища землею.

Вказував, що 28.03.2008 року був укладений договір оренди землі водного фонду (кадастровий номер :02:001:0087) та зареєстрований Чернівецькою регіональною філією ДП «Центр державного земельного кадастру». Землі водного об`єкту виділені ОСОБА_3 з метою риборозведення, тобто для здійснення господарської діяльності. Того ж дня представником орендодавця Вижницької РДА та орендарем ОСОБА_3 підписано Акт прийому-передачі земельної ділянки в користування на умовах довгострокової оренди терміном на 30 років на території Лукавецької сільської ради для риборозведення.

Однак вважає, що саме водоймище (вода, водний горизонт) не переходило від орендодавця до орендаря.

Зазначав, що згідно діючого законодавства, земельні ділянки виділяються в оренду або у власність лише для їх цільового використання. Якщо орендодавцем ОСОБА_3 передана земельна ділянка площею 0,1955 га від дороги, що на греблях і до водної гладіні (плеса) водоймища, то тут не зазначено цільового призначення цієї частини наділу (тобто, порушується закон).

Стверджує, що гребля становить собою гідравлічну споруду, штучно зведену насипним способом, а відповідно до п.3 ст.93 ЗК України земля на поверхні греблі не може бути здана в оренду. На оплатній основі дозволено користуватись лише всією гідравлічною спорудою.

В подальшому, ОСОБА_3 передав у суборенду весь об`єкт оренди разом з правами та обов`язками, встановленими в угоді. Новим орендарем низки об`єктів водного фонду (суборендарем) став ОСОБА_2 . Договір названий сторонами «суборенди земельної ділянки», укладений 26.12.2013 року. Цей правочин також має на меті риборозведення і він також за своєю правовою природою є угодою оренди земель водного фонду. Вказаний договір не пройшов державної реєстрації, натомість, 27.12.2013 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_2 зареєстроване право оренди земельної ділянки. Цією ж датою у вказаному реєстрі за ОСОБА_3 також зареєстроване право оренди тієї самої земельної ділянки.

14.06.2016 року укладено додаткову угоду №9, якою в договір оренди земельної ділянки від 28.03.2008 року внесено зміни: зменшена нормативна грошова оцінка земельної ділянки водного фонду - в 2008 році складала 51579,00 грн, а в 2016 році стала 42610,97 грн; на 1% від нормативної вартості землі водного фонду збільшена орендна плата з 2% від вартості об`єкта оренди, до 3% від вартості об`єкту оренди; орендар - ОСОБА_3 набув нове право «передачі землі водного фонду в суборенду без змін цільового призначення об`єкту оренди» (хоча договір суборенди вже існує протягом трьох з половиною років); орендарю встановлений обов`язок на протязі десяти днів зареєструвати вказане доповнення до договору оренди земельної ділянки в Чернівецькій регіональній філії ДП «Центр ДЗК».

За умовами договору оренди за користування землею під водним об`єктом, самим водоймищем, землею під сінокосіння, двома греблями і дорогою на ній, з початку 2008 року і до кінця 2013 року ОСОБА_3 сплачує державі в особі Вижницької районної державної адміністрації 1031,58 грн на рік. Після переоцінки земельної ділянки в 2013 році (водоймище зовсім не враховувалось) сплачувати потрібно ще менше, ніж 1031,58 грн на рік. В свою чергу, суборендар - ОСОБА_2 за договором суборенди сплачує суборендарю - ОСОБА_3 за користування землею водного об`єкту 1278,33 грн на рік. Тобто, ОСОБА_3 отримує дохід від здачі земель водного об`єкту у суборенду в розмірі 246,75 грн на рік.

Вважає, що відповідачі ще на стадії формування договору суборенди допустили суттєву помилку, коли унормували свої відносини з користування водним об`єктом для риборозведення і землею під ним лише за використанням норм земельного права. У договорі суборенди та акті прийому-передачі не зазначено, що в оренду передається саме водоймище, хоча і вказано, що земельна ділянка передається для риборозведення.

Наголошує, що відповідачі не враховували, що риборозведення (рибництво) є класичним видом господарської діяльності, визначення якої міститься в ч.1 ст.3 ГК України. Тобто для зайняття риборозведенням (рибництвом) на орендованій земельній ділянці і ОСОБА_3 , і ОСОБА_2 повинні перебувати на обліку як особи, що займаються товарним сільськогосподарським виробництвом, або бути зареєстрованими суб`єктами господарювання чи фізичними особами-підприємцями.

Стверджує, що укладений між відповідачами договір суборенди не відповідає типовому договору оренди водних об`єктів, форма якого затверджена постановою КМУ від 29.05.2013 року №420, а на даний час типовому договору оренди землі в комплексі з розташованим на ній водним об`єктом, затвердженому постановою КМУ від 02.06.2021 року №572.

26.12.2013 року ОСОБА_3 передав у володіння і користування водний об`єкт ОСОБА_2 , щоб останній займався риборозведенням, тим чим повинен займатись він сам протягом п`яти років. Насправді, ні ОСОБА_3 з 28.03.2008 року до 26.12.2013 року, ні ОСОБА_2 з 26.12.2013 року по теперішній час не випустив в водоймище ні одного малька будь-якого виду риб. Це вказує на те, що водний об`єкт (кадастровий номер :02:001:0087) використовується не за цільовим призначенням.

30.01.2023 року Берегометська селищна рада з невідомих підстав уклала додаткову угоду до договору суборенди земельної ділянки від 26.12.2013 року не з орендарем - ОСОБА_3 , а чомусь з суборендарем - ОСОБА_2 і передала йому розрахунок за оренду земельної ділянки.

За договором суборенди ОСОБА_2 набув право з володіння і користування водним об`єктом у розумінні ст.1 ЗУ «Про рибне господарство, промислове рибальство та охорону водних біоресурсів», однак в порушення даного закону не набув необхідного статусу «суб`єкта рибного господарства», оскільки не є юридичною особою чи фізичною особа-підприємцем, яка проводить рибогосподарську діяльність відповідно до законодавства.

30.07.2024 року ОСОБА_6 порушив Порядок здійснення любительського і спортивного рибальства, затверджений постановою КМУ від 18.07.1998 року за №1126, Правил рибальства на ставку за кадастровим номером :02:001:0087 не розробив та не розмістив витяги з них навколо водоймища.

У п.2 договору суборенди зазначено, що в суборенду передано земельну ділянку під дорогою на греблях. Однак постановою КМУ від 03.11.2023 року затверджено «Порядок надання в користування на умовах оренди гідротехнічних споруд для цілей аквакультури», згідно якого стосовно гребель повинен укладатись окремий договір користування, який має узгоджуватись з типовою формою, затвердженою цим же Порядком.

На підставі викладеного просив позов задовольнити.

Рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 31 січня 2025 року в задоволенні позову відмовлено.

Частково не погоджуючись із рішенням суду ОСОБА_7 , який діє в інтересах ОСОБА_2 , подав апеляційну скаргу, в якій просить виключити з мотивувальної частини рішення абзаци: «Аналіз встановлених судом обставин в сукупності з наведеними нормами матеріального права дає підстави для висновку про незаконність способу заволодіння відповідачами ОСОБА_3 , а в подальшому ОСОБА_2 земельною ділянкою водного фонду та порушення ними процедури надання земельної ділянки водного фонду в оренду та в суборенду, що не могло бути невідомо останнім, а також власникам даної ділянки позаяк, нормативна база, яка регулює спірні правовідносини є загальнодоступною для всіх учасників даних правовідносин і відповідачі та треті особи повинні були усвідомлювати правові наслідки своїх дій у майбутньому.

Доводи відповідачів і третіх осіб про можливість передачі земельної ділянки водного фонду в суборенду на підставі положень Земельного кодексу України, спростовуються прямою забороною на це, закріпленою у статті 51 Водного кодексу України (в редакції, чинній на 26.12.2013 року - час укладення договору суборенди)».

В обґрунтування вимоги скарги покликається на постанову ВС від 28.12.2022 року (справа №285/6579/21) та зазначає, що судом вірно встановлено обставину, що позивач не є стороною ні договору оренди, ні договору суборенди земельної ділянки водного фонду та ним не доведено наявності порушеного права, однак зазначені вище висновки суперечать вимогам ЦПК України, а тому апеляційна скарга на думку апелянта підлягає до задоволення.

ОСОБА_1 , в свою чергу, також оскаржив рішення суду.

Наводить обставини, викладені в позовній заяві, а також зазначає, що суд відмовляючи в задоволенні його клопотань про витребування доказів позбавив позивача інструментарію доказування, неправомірно поставив під сумнів відеозапис спілкування з відповідачем на березі водойми.

Стверджує, що на березі водойми в результаті протиправних дій ОСОБА_8 порушено права та інтереси позивача та його рідних. Належним способом захисту порушеного права є вимога про визнання недійсним правочину суборенди землі водного фонду.

Також зазначає, що реалізація права і інтересу позивача займатися рибництвом на тому ж водоймищі, але у законний спосіб, можуть реалізуватися лише єдино можливим способом, коли договір суборенди припинить існування.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким його позов задовольнити.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 - Вижницька РВА просить рішення суду залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, осіб, які прийняли участь у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справив в межах її обґрунтувань та заявлених в суді першої інстанції вимог приходить до наступних висновків.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції керуючись ст.367 ЦПК України переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Оскаржуване рішення зазначеним вимогам закону відповідає не в повній мірі.

Суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні позову виходив з того, що аналіз встановлених судом обставин в сукупності з наведеними нормами матеріального права дає підстави для висновку про незаконність способу заволодіння відповідачами ОСОБА_3 , а в подальшому ОСОБА_2 земельною ділянкою водного фонду та порушення ними процедури надання земельної ділянки водного фонду в оренду та в суборенду, що не могло бути невідомо останнім, а також власникам даної ділянки, позаяк нормативна база, яка регулює спірні правовідносини, є загальнодоступною для всіх учасників даних правовідносин і відповідачі та треті особи повинні були усвідомлювати правові наслідки своїх дій у майбутньому.

Доводи відповідачів і третіх осіб про можливість передачі земельної ділянки водного фонду в суборенду на підставі положень Земельного кодексу України, спростовуються прямою забороною на це, закріпленою у статті 51 Водного кодексу України (в редакції, чинній на 26.12.2013 року - час укладення договору суборенди).

Також вказав, що водночас судом достовірно установлено, що договір оренди земельної ділянки водного фонду від 28.03.2008 року укладено між орендодавцем - Вижницькою районною державною адміністрацією та орендарем ОСОБА_3 , а договір суборенди земельної ділянки водного фонду укладений 26.12.2013 року між орендарем - ОСОБА_3 та суборендарем - ОСОБА_2 , у яких позивач ОСОБА_1 не є стороною договору оренди земельної ділянки водного фонду чи оспорюваного договору суборенди земельної ділянки водного фонду, не є жителем Берегометської територіальної громади чи Вижницького району, і в порушення вимог ст.ст.12, 81 ЦПК України ним не було доведено суду наявності свого порушеного права як заінтересованої особи щодо договору суборенди земельної ділянки водного фонду, так і належно не обґрунтовано, в чому саме полягає порушення його прав, а тому визнав неспроможними доводи позивача про захист інтересів Берегометської територіальної громади, оскільки такими повноваженнями у встановленому законом порядку він не наділений.

Крім того виснував, що підставою позову позивач ОСОБА_1 вказує порушення відповідачем ОСОБА_2 його права та права його сім`ї на загальне водокористування водоймищем, розташованим на земельній ділянці водного фонду з кадастровим номером :02:001:0087.

Однак позивачем не враховано, що за змістом ч.11 ст.51 ВК України заборона загального водокористування водними об`єктами, наданими в користування на умовах оренди, та їх нецільове використання є підставою для розірвання договору оренди, а не підставою для визнання його недійсним, на підставі чого дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання правочину недійсним з цих підстав задоволенню не підлягають.

Апеляційний суд по суті прийнятого рішення погоджується з висновком суду першої інстанції, однак вважає, що слід виключити деякі мотиви такої відмови, виходячи з наступного.

Матеріалами справи встановлено, що 28.03.2008 року укладено договір оренди земельної ділянки між орендодавцем - Вижницькою районною державною адміністрацією в особі голови Гриндея О.І. з одного боку, та громадянином ОСОБА_3 з другого боку, умовами якого визначено, зокрема: орендар прийняв у строкове платне користування земельну ділянку для риборозведення, яка знаходиться на території Лукавецької сільської ради Вижницького району Чернівецької області, загальною площею 2,3744 га, у тому числі 1,8570 га - під водою, 0,3219 га - сінокіс, 0,1955 га - під греблями та дорогою. Нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 51579,00 грн. Договір укладено на 30 років. Після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строку. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 30 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію. Орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі та розмірі 1031,58 грн в рік, що становить 2% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки.

Цільове призначення земельної ділянки - сільськогосподарського призначення.

Орендар, крім іншого, має право надавати земельну ділянку в суборенду без зміни її цільового призначення (т.1 а.с.81-83).

14.06.2016 року між орендодавцем - Вижницькою районною державною адміністрацією в особі голови Сенчука Р.І. з одного боку, та орендарем - ОСОБА_3 з другого боку укладено додаткову угоду №9 до договору оренди земельної ділянки від 28.03.2008 року, зареєстрованого в Чернівецькій філії ДП «Центр ДЗК» за №003, укладеної 14.06.2016 року, якою доповнено п.2 Договору оренди земельної ділянки від 28.03.2008 року №003 після слів «земельна ділянка», наступним виразом «кадастровий номер :02:001:0087».

Внесені зміни До п.5 Договору оренди земельної ділянки від 28.03.2008 року №003, виклавши його в новій редакції «5. Нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 42610,97 грн».

До п.8 Договору оренди земельної ділянки від 28.03.2008 року №003, виклавши його в наступній редакції «8. Орендна плата вноситься орендарем у формі та розмірі: грошова 1278,33 грн в рік, що становить 3% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки.».

До пп.5 п.28 Договору оренди земельної ділянки від 28.03.2008 року №003, виклавши його в наступній редакції «5. За письмовою згодою орендодавця має право надавати земельну ділянку в суборенду без зміни її цільового призначення» (т.1 а.с.84).

26.12.2013 року між суборендодавцем - ОСОБА_3 з однієї сторони, та ОСОБА_2 з другої сторони укладено договір суборенди земельної ділянки, за умовами якого визначено, зокрема: суборендодавець надає, а суборендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення для риборозведення, яка знаходиться на території Лукавецької сільської ради Вижницького району Чернівецької області, право на оренду якої надано суборендодавцю на підставі договору оренди земельної ділянки, укладеного між орендодавцем.

В суборенду передається земельна ділянка кадастровий № (відомості відсутні), загальною площею 2,3744 га, у тому числі 1,8570 га - під водою, 0,3219 га - сінокіс, 0,1955 га - під греблями та дорогою.

Договір укладено на строк дії «Договору оренди земельної ділянки укладеного між орендодавцем (Вижницькою районною державною адміністрацією Чернівецької області) і суборендодавцем ( ОСОБА_3 ) від 28.03.2008 року та зареєстрованого у Чернівецькій регіональній філії ДП «Центр ДЗК» 28.03.2008 року у книзі записів реєстрації договорів оренди земельних ділянок №4АА001110 за номером запису 03», а також обумовлено орендну плату (т.1 а.с.85-87).

З копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права, індексний №319208304 від 29.12.2022 року, вбачається, що 27.12.2013 року на підставі договору оренди землі, виданого 28.03.2008 року Вижницькою районною державною адміністрацією Чернівецької області, зареєстрованого у Чернівецькій регіональній філії ДП «Центр ДЗК» за № від 28.03.2008 року; додаткової угоди до договору оренди землі, виданої 17.12.2021 року Берегометською селищною радою, рішення №10-12-21/38/1 від 16.12.2021 року, відомості з ДЗК: №59430521 від 27.12.2022 року, Реєстраційною службою Вижницького районного управління юстиції Чернівецької області проведено державну реєстрацію права оренди земельної ділянки з кадастровим номером :02:001:0087, площею 2,3744 га (став), (дата державної реєстрації земельної ділянки 20.09.2007 року, орган, що здійснив державну реєстрацію земельної ділянки ЧРФ ДП «Центр державного земельного кадастру»), цільове призначення - землі сільськогосподарського призначення, адреса: Чернівецька область, Вижницький район, Лукавецька сільська рада; орендар: ОСОБА_2 ; орендодавець: Берегометська селищна рада; орендар: ОСОБА_3 (т.1 а.с.89).

З копії витягу з Державного реєстру речових прав, індексний №366875771 від 22.02.2024 року, вбачається, що 16.02.2024 року проведено державну реєстрацію права власності ОСОБА_9 на закінчений будівництвом об`єкт - дачний будинок, що розташований на земельній ділянці з кадастровим номером :02:001:0360, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (т.1 а.с.91).

30.01.2023 року між Берегометською селищною радою в особі голови Боднарюка С.М. (Орендодавець) та громадянином ОСОБА_2 укладено додаткову угоду до договору суборенди земельної ділянки від 26.12.2013 року, згідно якої внесені зміни до:

«Пункту 5 розділу «Об`єкт оренди», який викладено в наступній редакції: «5. Нормативно-грошова оцінка земельної ділянки становить: «кадастровий номер» - :02: 001: 0087_62049,06 грн.

Пункту 9 розділу «Орендна плата», який викладено в наступній редакції: «Розмір орендної плати за земельну ділянку на рік становить: 3% від нормативно-грошової оцінки цієї земельної ділянки і складає 1861,50 грн.

Обумовлено, що ця Додаткова угода є невід`ємною частиною Договору суборенди земельної ділянки від 26.12.2013 року і набирає чинності після її підписання сторонами та проведення державної реєстрації» (т.1 а.с.102).

З копії акту прийому-передачі земельної ділянки в користування на умовах довгострокової оренди терміном на 30 років на території Лукавецької сільської ради для риборозведення від 28.03.2008 року вбачається, що комісією в складі: голови Вижницької райдержадміністрації ОСОБА_10 , начальника відділу земельних ресурсів у Вижницькому районі ОСОБА_11 , сільського голови ОСОБА_12 в присутності ОСОБА_3 складено цей акт про те, що 28.03.2008 року було передано в користування на умовах довгострокової оренди земельну ділянку з площею 2,3744 га ОСОБА_3 на території Лукавецької сільської ради за межами населеного пункту ради.

Земельна ділянка у відповідності проекту її відведення відмежована на місцевості 34-ма межовими знаками про що складено акт встановлення і погодження зовнішніх меж землекористування в натурі (на місцевості) і передані на зберігання ОСОБА_3 , якого попереджено про адміністративну відповідальність за знищення межових знаків відповідно до ст.56 та ст.238 КУпАП.

Претензії інших сусідніх землекористувачів на момент передачі земельних ділянок - відсутні. Земельні ділянки під заставою не перебувають (т.1 а.с.103).

На а.с.104-106 т.1 міститься копія звітності виробництва продукції аквакультури за 2021 рік, наданої ОСОБА_3 10.01.2022 року, зареєстрованої у Чернівецькому рибоохоронному патрулі за №17/31 від 17.01.2022 року.

Матеріали справи також містять:

відповідь Басейнового управління водних ресурсів річок Прут та Сірет Державного агентства водних ресурсів України №1043/06/2024 від 17.09.2024 року, якою ОСОБА_13 , жителя АДРЕСА_2 на його звернення від 28.08.2024 року повідомлено щодо використання земельної ділянки комунальної власності за кадастровим номером :02:001:0087, розташованої в с. Вахнівці Вижницького району йому необхідно звернутися до розпорядника земельної ділянки - Берегометської селищної ради. Також роз`яснено положення ст.ст.51, 88, 89 ВК України, п.4 ст.58, п.24 розділу Х Перехідних положень ЗК України, копію розрахунку розміру орендної плати, копія плану земельної ділянки (т.1 а.с.143-145);

копію листа Державного агентства водних ресурсів України №6479/5/4/11-24 від 12.11.2024 року, яким на звернення ОСОБА_1 від 31.10.2024 року надано роз`яснення стосовно спеціального водокористування (т.1 а.с.167);

копію звернення ОСОБА_1 від 27.10.2024 року, адресованого голові Берегометської селищної ради Вижницького району Чернівецької області Боднарюку С.М., у якому позивач зазначив, що тільки суди приймуть рішення про анулювання договорів оренди і суборенди земельної ділянки водного фонду з кадастровим номером :02:001:0087, він прийматиме участь в аукціоні, в надії, що вдасться вибороти право на легітимне користування вказаним природним об`єктом. Тому, як прийде час, просив завчасно повідомити його про день та час проведення аукціону, де визначатиметься переможець, з яким на умовах, передбачених діючим законодавством, укладатиметься договір оренди земельної ділянки водного фонду з кадастровим номером :02:001:0087 (т.1 а.с.183);

копії адвокатських запитів адвоката Померанського І.В.: №1210/1 від 12.10.2024 року, адресованого Берегометській селищній раді Вижницького району Чернівецької області з копією фіскального чеку АТ «Укрпошта» від 12.10.2024 року; №12/8 від 15.11.2024 року, адресованого Берегометській селищній раді Вижницького району Чернівецької області, з відміткою про отримання ОСОБА_14 15.11.2024 року; №12/110 від 30.07.2024 року, адресованого Вижницькій районній військовій адміністрації Чернівецької області та Берегометській селищній раді Вижницького району Чернівецької області з копією фіскального чеку АТ «Укрпошта» від 31.07.2024 року (т.1 а.с.233-239).

Відповідно до частини першої статті 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Відповідно зі статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захисту своїх прав і свободи від пошкоджень і протиправних посягань.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Згідно зі статтями 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці.

Згідно з частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частина 5 ст.203 ЦК України передбачає, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першої-третьої, п`ятої, шостої статті 203 цього Кодексу.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно зі статтею 761 ЦК України право передання майна у найм (оренду) має власник речі або особа, якій належать майнові права. Наймодавцем може бути також особа, уповноважена на укладення договору найму. Вказана стаття визначає коло осіб, які можуть виступати орендодавцями. Враховуючи, що передача майна у найм є одним із способів здійснення права розпорядження майном, стаття 761 ЦК України наділяє цим правом власника, а також осіб, які мають майнові права, або уповноважені на укладення договору найму.

За приписами статті 792 ЦК України за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов`язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. Земельна ділянка може передаватись у найм разом з насадженнями, будівлями, спорудами, водоймами, які знаходяться на ній, або без них. Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Частиною 1 ст.93 ЗК України (в редакції на час укладення договору суборенди) обумовлено, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Земельні ділянки можуть передаватися в оренду громадянам та юридичним особам України, іноземцям і особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним об`єднанням і організаціям, а також іноземним державам (ч.2 ст.93 ЗК України).

В частині 6 ст.93 ЗК України (у відповідній редакції) вказано, що орендована земельна ділянка або її частина може за згодою орендодавця передаватись орендарем у володіння та користування іншій особі (суборенда).

Відповідно до статті 1 ЗУ «Про оренду землі» (в редакції на час укладення договору суборенди) оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Об`єктами оренди є земельні ділянки, що перебувають у власності громадян, юридичних осіб, комунальній або державній власності (ст.3 ЗК України).

У статті 6 зазначеного Закону передбачено, що орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених ЗК України, ЦК України, ГК України, цим та іншими законами України і договором оренди землі.

Відповідно до статті 16 ЗУ «Про оренду землі» укладення договору оренди земельної ділянки із земель державної або комунальної власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування - орендодавця, прийнятого у порядку, передбаченому ЗК України, або за результатами аукціону

Згідно з статтею 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Таким чином, договір суборенди може бути укладений лише на підставі дійсного договору оренди та є похідним від вказаного (нікчемного) договору оренди. Тобто право на укладання договору суборенди земельної ділянки має лише особа, якій належать майнові права на цю ділянку (право оренди).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі №638/2304/17 зроблено висновок, що «недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».

Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту у вибраний спосіб.

Аналогічні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 22.01.2019 року у справі №912/1856/16, від 14.05.2019 року у справі №910/11511/18.

Надаючи правову оцінку належного інтересу його особою способу захисту, судам необхідно зважати і на ефективність погляду з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що зібрана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, які передаються Конвенції, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі чи іншій країні.

Суть цієї статті зводиться до вимог надати людям такі засоби правового захисту на національному рівні, які дозволили компетентному державному органу розглядати по суті скарги на порушення положення Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають певну свободу розсуду того, яким чином вони вимагають при цьому виконанні своїх зобов`язань.

Крім того, Європейський суд вказав на те, що за деякі вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, які передаються національним правом.

Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтереси підлягають застосуванню з дотриманням положення 55 , 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Засоби захисту цивільного права мають відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити відновлення порушеного права, а в разі неможливості такого відновлення - гарантувати особі можливість отримати нею відповідне порушення.

Тобто, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне відновлення прав особи, за захистом якої вона звернулася до суду, відповідно до вимог законодавства.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Здійснюючи право на судовий захист, звертаючись до суду, особа повинна зазначити суб`єктивне бачення порушеного права чи охоронюваного інтересу та спосіб його захисту. Вирішуючи спір, суд зобов`язаний надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Відтак, при вирішенні спору важливе значення має встановлення наявності в особи, яка звернулася із позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов.

Відсутність права на позов в матеріальному розумінні тягне за собою прийняття рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин. Тобто, встановивши, що права або інтереси позивача не порушені, суд відмовляє в задоволенні позову за безпідставністю, недоведеністю чи необґрунтованістю.

Водночас, якщо суд дійде переконання про порушення прав, свобод чи інтересів позивача, він має надати оцінку обраному позивачем способу захисту та з`ясувати, чи є цей спосіб правомірним та ефективним, оскільки обрання способу захисту, що не відповідає цим критеріям, є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)).

Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6., 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі №916/1415/19.

Обрання неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові. Подібний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2022 у справі №910/12525/20.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі №925/1265/16 зроблено висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту потрібно встановити, які саме права (правомірні інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного права чи неправомірність або неефективність вибраного позивачем способу захисту прав, які суд за результатами вирішення спору вважатиме порушеними, невизнаними або оспорюваними, є підставою для ухвалення судом рішення про відмову в позові.

У розумінні наведених положень законодавства оспорювати правочин у суді може одна із сторін правочину або інша заінтересована особа. За відсутності визначення поняття «заінтересована особа» такою особою є кожен, хто має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі.

Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину.

Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Самі по собі дії осіб, зокрема, щодо вчинення правочинів, навіть якщо вони здаються іншим особам неправомірними, не можуть бути оспорені в суді, допоки ці особи не доведуть, що такі дії порушують їх права.

Як уже зазначалося, позивач, вважаючи порушеними свої права та своєї сім`ї з підстав заборони їм рибалити на орендованому водоймищі, звернувся з позовом у цій справі про визнання недійсним договору суборенди від 26.12.2013 року, стороною якого він не є; акцентував, що при укладені такого договору порушили діюче законодавство, тому має бути визнаний недійсним у судовому порядку.

Тобто у цій справі позов про визнання недійсними договору суборенди подала особа, яка не була стороною цього договору, - заінтересована особа.

Під час апеляційного розгляду справи в судовому засіданні позивач обґрунтовував зазначені в позові мотиви порушенням прав його неможливістю також узяти в оренду (суборенду) спірний об`єкт та права вільної риболовлі його та членів його сім`ї. Доводи апелянта ОСОБА_1 також зводилися до того, що його права на риболовлю порушені й тим, що були відсутні розміщені правила риболовлі на спірному об`єкті, межові знаки, шо не було обґрунтуванням позовних вимог. Колегія суддів звертає увагу позивача на диспозитивність цивільного процесу та про можливість дослідження цих обставин не у спорі про визнання недійсним правочину, під час розгляду якого перевіряється законність такого на момент його укладення, а за зверненням про його розірвання внаслідок недотримання орендарем (суборендарем) під час здійснення господарської діяльності врегульованих державою правил рибальства, на що вірно звернув увагу суд першої інстанції.

Судом апеляційної інстанції було досліджено відеозапис, наданий ОСОБА_1 , на предмет заборони рибальства, з якого не вбачається такої на спірному об`єкті, а роз`яснено невстановленою особою про таку можливість після звернення до охоронця водойми безпосередньо або за розміщеному на вхідних воротах номером телефону у разі його відсутності. А також позивачу було вказано про існування іншого водоймища, на якому відсутня будь-яка заборона щодо здійснення риболовлі.

Отже, колегія суддів зазначає, що особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.

Реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, позивач зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, у свою чергу, - перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує такі свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача.

Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача було вірною підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Так, критичний аналіз, правова та сутнісна оцінка договірних відносин за договором суборенди, який укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , не може бути предметом судового спору за позовом третьої особи - не учасника цих відносин, яка не довела свого права на спірний об`єкт, оскільки, за протилежного, це матиме ознаки несанкціонованого втручання за допомогою правового інструменту (штучного судового позову) в господарську діяльність зазначених осіб. Саме по собі обмеження права у вільному рибальстві через наявність прав суборендаря на володіння та користування спірним об`єктом є видом врегулювання відносин власника та орендаря (суборендаря) відповідно до вимог законодавства, визначених державою, коли доступ до об`єкту третіх осіб покладено на розсуд законного користувача з дотриманням нормативних документів правил рибальства.

Тобто, суд першої інстанції вірно ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог з підстав того, що ОСОБА_1 не було доведено наявності свого порушеного права як заінтересованої особи щодо договору суборенди земельної ділянки водного фонду, не повинен був встановлювати інші обставини справи, а саме вдаватися в аналіз встановлених судом обставин в сукупності з наведеними нормами матеріального права й висновків про незаконність способу заволодіння відповідачами ОСОБА_3 , а в подальшому ОСОБА_2 земельною ділянкою водного фонду та порушення ними процедури надання земельної ділянки водного фонду в оренду та в суборенду.

Таким чином, зазначені судом першої інстанції обставини підлягають виключенню з мотивувальної частини, оскільки апеляційний суд вважає, що у ситуації, коли позивач не довів права на позов у матеріально-правому сенсі, суд не вправі робити висновок по суті позовних вимог про правомірність або неправомірність дій відповідача, чинність або дійсність укладеного правочину, про правомірність, ефективність способу захисту порушеного права, оскільки порушеного права немає.

Аналогічний висновок міститься в постанові ВС від 28 грудня 2022 року (справа №285/6579/21).

За наведеного, доводи апеляційної скарги ОСОБА_7 , який діє в інтересах ОСОБА_2 , знайшли свої підтвердження, а доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є безпідставними та неспроможними.

Встановивши фактичні обставини, суд першої інстанції правильно визначив правову природу цивільних відносин між сторонами та застосував правила про недійсність правочину, однак зробив помилкові висновки з приводу встановлення обставин незаконності способу заволодіння відповідачами ОСОБА_3 , а в подальшому і ОСОБА_2 спірною земельною ділянкою, оскільки набуття ОСОБА_3 спірної земельної ділянки взагалі не було предметом спору.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ч.1 ст.375 ЦПК України).

Частина 1 ст.376 ЦПК України вказує, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини (ч.4 ст.376 ЦПК України).

Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 , який діє в інтересах ОСОБА_2 , задовольнити.

Змінити мотивувальну частину рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 31 січня 2025 року, виключивши з його тексту наступні абзаци:

«Аналіз встановлених судом обставин в сукупності з наведеними нормами матеріального права дає підстави для висновку про незаконність способу заволодіння відповідачами ОСОБА_3 , а в подальшому ОСОБА_2 земельною ділянкою водного фонду та порушення ними процедури надання земельної ділянки водного фонду в оренду та в суборенду, що не могло бути невідомо останнім, а також власникам даної ділянки позаяк, нормативна база, яка регулює спірні правовідносини є загальнодоступною для всіх учасників даних правовідносин і відповідачі та треті особи повинні були усвідомлювати правові наслідки своїх дій у майбутньому.

Доводи відповідачів і третіх осіб про можливість передачі земельної ділянки водного фонду в суборенду на підставі положень Земельного кодексу України, спростовуються прямою забороною на це, закріпленою у статті 51 Водного кодексу України (в редакції, чинній на 26.12.2013 року - час укладення договору суборенди)».

В решті рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 31 січня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач І.Н. Лисак

Судді: Н.К. Височанська

І.Б. Перепелюк