Справа № 645/2160/18
Провадження № 2/645/62/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 березня 2025 року м. Харків

Фрунзенський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Шевченко Г.С.,

за участю секретаря судових засідань Пастушенко К.Р.,

позивача за первісним позовом - ОСОБА_1 ,

позивача за первісним позовом ОСОБА_2 ,

представника ОСОБА_1 ОСОБА_3 ,

відповідача за первісним позовом - ОСОБА_4 ,

представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 ,

третіх осіб: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , треті особи: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про визначення частки у праві спільної сумісної власності, визнання права власності в порядку спадкування за законом та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання квартири особистою приватною власністю,

в с т а н о в и в:

24.04.2018 року ОСОБА_1 , яка діяла в інтересах своєї на той час неповнолітньої доньки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 , який в процесі розгляду справи уточнила, та просила: визначити, що частка ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , у праві спільної сумісної власності на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , становить частину; визнати за нею, ОСОБА_1 , право на частину квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 46,6 кв.м, житловою площею 32,9 кв.м в порядку спадкування за законом після смерті померлого ОСОБА_9 ; визнати за ОСОБА_2 право на частину квартири АДРЕСА_2 , в порядку спадкування за законом після смерті померлого ОСОБА_9 .

В обґрунтування позову посилались на те, що відповідач ОСОБА_4 , перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_8 , 21.02.1995 року на Харківській товарній біржі уклала Договір №Н4-112 купівлі-продажу квартири з ОСОБА_10 , згідно з яким відповідач купила двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Договір №Н4-112 купівлі-продажу квартири відповідно до п. 9 зареєстрований на Харківській товарній біржі на підставі біржового контракту №Н4-112 від 21.02.1995 року. 19.08.1997 року шлюб між відповідачем ОСОБА_4 та ОСОБА_8 було розірвано. 12.07.2003 року між нею, ОСОБА_1 , та ОСОБА_8 було укладено шлюб. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_8 помер. Вказала, що вона з 12.07.2003 року, а ОСОБА_2 - з народження і до відкриття спадщини спільно проживали зі спадкодавцем до дня його смерті. Після смерті ОСОБА_8 залишилось спадкове майно у вигляді не виділеної за життя спадкодавця в натурі частки у спільному сумісному праві власності з відповідачем ОСОБА_4 майні - двокімнатній квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . Оскільки відсутній заповіт, то право на спадкування за законом після померлого ОСОБА_8 мають донька спадкодавця - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка на час відкриття спадщини була зареєстрована та мешкала за цією адресою, та вона, як дружина спадкодавця.

Ухвалою судді Фрунзенського районного суду м. Харкова Шарка О.П. від 31.05.2018 року відкрито загальне позовне провадження у справі.

Ухвалою суду від 25.06.2018 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про вжиття заходів забезпечення позову відмовлено.

30.08.2018 року ОСОБА_4 звернулася із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в якому просила суд визнати її особистою приватною власністю квартиру АДРЕСА_2 . Посилалась на те, що вказана квартира належить їй на праві власності. Квартира була придбана 21.02.1995 року на підставі договору купівлі-продажу №Н4-112 в період її шлюбу з ОСОБА_8 , який юридично тривав з 22.09.1984 по 19.08.1997 р.р. 12 липня 2003 р. ОСОБА_8 уклав шлюб з ОСОБА_1 . Від даного шлюбу народилась донька ОСОБА_2 . Твердження ОСОБА_11 - ОСОБА_9 , що спірна квартира є спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_8 не відповідає дійсності, оскільки вона є її приватною власністю. Так, хоча квартира і була придбана в період шлюбу з ОСОБА_8 , однак в момент придбання квартири шлюб існував лише юридично, а фактично вони на той момент вже не проживали однією сім`єю, спільного господарства не вели. ОСОБА_8 не проживав з нею в одній квартирі, та у нього вже була інша сім`я з ОСОБА_1 . ОСОБА_4 також проживала з іншим чоловіком та вела з ним спільне господарство. Під час укладення договору купівлі-продажу ОСОБА_8 не був присутній. Угоду проводила вона сама за підтримки її нового чоловіка, який був при цьому присутній. З самого початку придбання спірної квартири ОСОБА_9 знав про неї. Крім того, з травня 1995 року проживав та був зареєстрований в ній з 1999 року, однак до його смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 жодного разу не ставив питання про її поділ. У момент та після придбання квартири ОСОБА_8 працював освітлювачем в Театрі опери та балету в м. Харкові, мав невисокий прибуток, в той час як ОСОБА_4 працювала в приватній фірмі бухгалтером та отримувала досить велику на той час заробітну плату. Таким чином, вона мала достатні особисті грошові кошти для придбання спірної квартири.

Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 21 грудня 2018 року зустрічний позов ОСОБА_4 прийнято до спільного розгляду з первісним позовом. Закрито підготовче провадження у справі.

28 березня 2019 року до суду надійшов відзив представника ОСОБА_1 ОСОБА_12 на зустрічну позовну заяву, в якому остання просила суд відмовити в її задоволенні. Посилалась на те, що спірна квартира була придбана ОСОБА_4 в період знаходження в шлюбі з покійним ОСОБА_8 , з яким остання проживала більше 12 років у шлюбі, в них народилась донька. За цей час вони отримали разом ордер на 3 кімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_3 та придбали 2 кімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Під час шлюбу ОСОБА_8 постійно працював та отримував заробітну плату, яка витрачалась на потреби родини та відповідно придбання квартири. Посилання ОСОБА_4 , що вона на момент придбання квартири в 1995 році не проживала разом з ОСОБА_8 , а останній вже мав іншу сім`ю, не відповідає дійсності, оскільки ОСОБА_1 та ОСОБА_8 одружились лише 12.07.2003 року, ІНФОРМАЦІЯ_3 в них народилась донька ОСОБА_2 . Крім того, за спільною домовленістю між ОСОБА_4 та ОСОБА_8 , останній виписався з квартири за адресою: АДРЕСА_3 та зареєструвався в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . Пізніше ОСОБА_4 разом з донькою приватизували 3 кімнатну квартиру, ОСОБА_8 разом з новою сім`єю почав проживати в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . З 1999 року по 2017 рік ОСОБА_4 не заперечувала проти проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в спірній квартирі, дала в 2000 році згоду на їх реєстрацію у цій квартирі, і до моменту смерті колишнього чоловіка не вчиняла жодних заходів щодо поділу спірного майна або їх виселення з квартири.

Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 27.03.2020 року залишено без розгляду первісний позов ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання права на спадщину та про виділення в натурі частки у спільній власності та зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання квартири особистою приватною власністю.

30.03.2020 року до суду надійшли нотаріально посвідчені пояснення ОСОБА_13 . Так, остання вказала, що є матір`ю померлого ОСОБА_8 . Вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 є несправедливими, нечесними та непорядними. В 1994 році її син, ОСОБА_8 , перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_4 , покинув останню з неповнолітньою донькою та почав проживати в цивільному шлюбі з ОСОБА_1 . При цьому у ОСОБА_13 залишились добрі відносини з ОСОБА_4 , з якою вони постійно спілкувались та підтримували дружні стосунки. Як стало відомо ОСОБА_13 , через 2 місяці, як ОСОБА_4 покинув її син, вона почала проживати з вже нинішнім офіційним чоловіком ОСОБА_14 . Саме у цивільному шлюбі з ОСОБА_14 . ОСОБА_4 за сумісні з останнім кошти придбала квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . У придбанні вказаної квартири та її облаштуванні ОСОБА_8 участі не брав, та навіть не надавав будь-якої грошової допомоги на утримання своєї доньки від першого шлюбу з ОСОБА_4 . Вказана квартира була придбана ОСОБА_4 вже після фактичного припинення десь з жовтня-листопада 1994 року між нею та ОСОБА_8 шлюбних відносин. Далі, син ОСОБА_13 - ОСОБА_8 в 1995 році звернувся з проханням до ОСОБА_4 деякий час пожити в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . Враховуючи людські якості ОСОБА_4 , остання дозволила йому пожити у належній їй квартирі, але за умови, що за спірною квартирою буде здійснюватися належний догляд, оскільки ця квартира повинна була дістатись онуці ОСОБА_13 доньці її сина та ОСОБА_4 , про що ОСОБА_8 був добре обізнаний та проти цього ніяким чином не заперечував. Більш того, з 1995-2001 р.р. саме ОСОБА_4 здійснювала всі комунальні послуги по вказаній квартирі, в якій проживав ОСОБА_8 зі своєю цивільною на той час дружиною ОСОБА_1 та їх малолітньою донькою. Пізніше ОСОБА_13 дізналась, що ОСОБА_4 дозволила її сину, окрім тимчасового проживання ще й зареєструватись у вказаній квартирі для працевлаштування. У 1997 році її син ОСОБА_8 та ОСОБА_4 офіційно розлучились. ОСОБА_8 після цього жодного разу не виявляв бажання щодо розділу майна, у тому числі спірної квартири, придбаної в період офіційного шлюбу, оскільки добре усвідомлював, що фактично квартира була придбана виключно за рахунок ОСОБА_4 . Також, після розлучення ОСОБА_8 не платив аліментів на утримання своєї старшої доньки від першого шлюбу, відтак його рішення не претендувати на спірну квартиру є логічним та доволі чоловічим. Її нинішня невістка ОСОБА_1 мала власну квартиру у м. Харкові, яку продала десь в 2003 році. В 2003 році ОСОБА_8 знову звернувся до ОСОБА_4 прописати в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 також ОСОБА_1 та їх на той час малолітню дитину - ОСОБА_2 . Того ж року ОСОБА_1 та ОСОБА_8 офіційно зареєстрували шлюб. Як відомо ОСОБА_13 , у ОСОБА_4 виникла необхідність у продажі вищевказаної квартири і на цій підставі остання звернулась з проханням до ОСОБА_1 щодо зняття її з донькою з реєстрації та виселення з вказаної квартири, на що остання відповіла категоричною відмовою. ОСОБА_13 наголосила, що спірна квартира є особистою власністю ОСОБА_4 .

Постановою Харківського апеляційного суду від 15.07.2020 року ухвалу Фрунзенського районного суду м. Харкова від 27.03.2020 року скасовано. Справу направлено для продовження розгляду.

27.07.2020 р. цивільну справу прийнято до провадження суддею Фрунзенського районного суду м. Харкова Бабковою Т.В. та призначено судове засідання.

21.05.2021 до суду надійшла уточнена позовна заява ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , третя особа ОСОБА_15 , в якій позивачі просили суд: визначити, що частка ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , у праві спільної сумісної власності на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , становить частину; визнати за ОСОБА_1 право власності на частину вказаної квартири в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_9 ; визнати за ОСОБА_2 право власності на частину вказаної квартири в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_9 . В обґрунтування уточненої позовної заяви зазначили, що в період з 22.09.1984 р. по 19.08.1997 р. відповідачка ОСОБА_4 та ОСОБА_8 перебували в зареєстрованому шлюбі. 21.02.1995 р. відповідачкою та ОСОБА_8 була придбана квартира АДРЕСА_2 . Вказана квартира була придбана на підставі договору купівлі-продажу №H4-112 від 21.02.1995р. 19.08.1997 р. шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_8 був розірваний. 12.07.2003 р. було укладено шлюб між ОСОБА_8 та позивачкою ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 у позивачки ОСОБА_1 та ОСОБА_8 народилась донька - ОСОБА_2 03.10.2003 р. позивачка ОСОБА_1 за згодою відповідачки була зареєстрована в квартирі АДРЕСА_2 . Позивачка ОСОБА_2 зареєстрована у вказаній квартирі за згодою відповідачки з 05.09.2000 р. Позивач ОСОБА_1 разом з ОСОБА_8 постійно проживали в квартирі АДРЕСА_2 з кінця 90-х років, а позивачка ОСОБА_2 - все своє життя від дня народження. Проти проживання у вказаній квартирі колишнього чоловіка, його нової дружини та доньки, ОСОБА_4 не заперечувала. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_8 помер. Після його смерті відкрилась спадщина на частину квартири АДРЕСА_2 . За час свого життя спадкодавець ОСОБА_8 право власності на належну йому частку вказаної квартири не оформлював, з відповідними позовами не звертався. Квартира АДРЕСА_2 була придбана відповідачкою ОСОБА_16 під час шлюбу з спадкодавцем ОСОБА_8 і належить відповідачці та спадкодавцю на праві спільної сумісної власності. Частки у праві спільної сумісної власності відповідачки та спадкодавця на цю квартиру є рівними, оскільки іншого ними не було визначено. Спадкодавець під час життя оформлення свого права власності на частку спірної квартири не зробив, з позовом про поділ майна подружжя до відповідачки не звертався, заповіту не залишив. Позивачі постійно проживали в спірній квартирі більш ніж 20 років, зареєстровані в ній за згодою відповідача. Після смерті спадкодавця позивачі звернулись до Дванадцятої Харківської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Спадщина після смерті ОСОБА_8 не була оформлена, оскільки за спадкодавцем не визнано право на частку в спільній сумісній власності на спадкове майно та не визначений розмір цієї частки. Треті особи, ОСОБА_15 та ОСОБА_6 , про смерть спадкодавця були обізнані, до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини після смерті спадкодавця не звертались, ніяких вимог щодо спадкового майна не висловлювали. Після смерті спадкодавця пройшов вже тривалий час, за весь цей час треті особи бажання прийняти спадщину після смерті спадкодавця не виявили, строки для прийняття спадщини були ними пропущені без поважної причини.

Протокольною ухвалою суду від 31.05.2021 року прийнято до розгляду уточнену позовну заяву ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , третя особа ОСОБА_15 про визнання права власності, визнання права на спадщину.

Ухвалою суду від 19.07.2021 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання права власності в порядку спадкування за законом, визначення права у праві спільної сумісної власності, третя особа: ОСОБА_15 , та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання квартири особистою приватною власністю задоволено частково. Накладено заборону відчуження квартири АДРЕСА_2 , яка належить на праві приватної власності ОСОБА_4 .

Ухвалою суду від 06.08.2021 року заяву позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про забезпечення позову по цивільній справі залишено без задоволення.

10.08.2021 року до суду надійшли додаткові пояснення ОСОБА_4 аналогічні викладеним раніше. Так, остання також посилалась на те, що з кінця 1992 року їх шлюбні відносини з ОСОБА_8 почали розлагоджуватись, згодом вона дізналась, що в нього є інша жінка. В 1994 році до неї переїхав ОСОБА_14 і вони почали проживати разом. В 90-і роки в неї та ОСОБА_14 була висока заробітна плата, тому ОСОБА_14 запропонував їй купити квартиру, яка в майбутньому повинна була залишитись її донці ОСОБА_17 . В лютому 1995 року вони знайшли гарний варіант і купили спірну квартиру. Потім, разом з ОСОБА_14 вони зробили ремонт, завезли меблі, після чого не користувались цією квартирою. На фоні сварок з ОСОБА_1 , ОСОБА_8 почав скаржитись своїй матері, що в нього виникли проблеми з житлом, і він разом матір`ю попросили ОСОБА_4 пустити його пожити у спірну квартиру. Згодом виявилось, що без згоди ОСОБА_4 в квартиру переїхала ОСОБА_1 , та з часом у них народилась донька. У 1999 році на прохання матері її колишнього чоловіка ОСОБА_4 надала згоду на реєстрацію ОСОБА_8 у спірній квартирі. Потім, у 2000 р. без її відома ОСОБА_8 зареєстрував свою доньку ОСОБА_18 у квартирі ОСОБА_4 . Через декілька років до неї звернувся ОСОБА_8 з проханням реєстрації його дружини ОСОБА_1 у спірній квартирі. ОСОБА_8 та ОСОБА_1 часто не сплачували комунальні платежі, тому ОСОБА_4 доводилось це робити за них.

10.08.2021 року до суду надійшов відзив ОСОБА_4 на уточнену позовну заяву, в якому остання просила відмовити в її задоволенні з підстав, аналогічних викладеним раніше.

Постановою Харківського апеляційного суду від 30.11.2021 року ухвалу Фрунзенського районного суду м. Харкова від 19.07.2021 року змінено. Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову-задоволено частково. Вжито заходи забезпечення позову шляхом заборони відчуження на частки квартири за адресою: АДРЕСА_1 до розгляду справи по суті та набрання судовим рішенням законної сили. В іншій частині - відмовлено.

09.12.2021 р. до суду надійшли письмові пояснення ОСОБА_4 , в яких остання посилалась на те, що рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 1997 року про розірвання шлюбу між нею та ОСОБА_8 встановлено, що сторони не проживали разом протягом двох років. Також, вказала, що у ОСОБА_8 були відсутні кошти на придбання спірної квартири.

20.02.2023 р. ухвалою судді Октябрського районного суду м. Полтави Бугрій В.М. цивільну справу прийнято до провадження та призначено судове засідання.

Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 05.06.2023 цивільну справу передано до Фрунзенського районного суду м. Харкова.

Ухвалою судді Фрунзенського районного суду м. Харкова Шевченко Г.С. від 02.08.2023 року цивільну справу прийнято до провадження та призначено судове засідання.

Ухвалою суду від 04.10.2023 р. задоволено клопотання представника відповідача за первісним позовом про витребування доказів та залучено до участі у справі за первісним позовом третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_6

27.10.2023 р. до суду надійшли письмові пояснення ОСОБА_6 , в яких остання просила суд відмовити в задоволенні первісного позову, а зустрічний позов - задовольнити. Вказала, що вона є донькою ОСОБА_4 та ОСОБА_8 , народилась ІНФОРМАЦІЯ_4 під час їх шлюбу, який офіційно тривав до 08.04.1997 року. Але фактично будь-які стосунки її батьків припинились в першій половині 1994 року, коли її батько ОСОБА_8 пішов від них до іншої жінки. З цього часу фактично припинилось будь-яке спілкування між нею, мамою та батьком. Батько перестав вітати її навіть з днем народження, подарунків, матеріальної допомоги не надавав. Після того, як батько їх покинув, їм став допомагати давній знайомий матері - ОСОБА_14 , який добре до неї відносився. З осені 1994 року ОСОБА_14 став жити разом з ними, вони разом почали відмічати свята, їздити на відпочинок. На початку 1995 року її мати ОСОБА_4 за власні кошти та за кошти, які їй надав ОСОБА_14 , купила квартиру АДРЕСА_2 , яку зареєструвала на своє ім`я. Ця квартира була придбана мамою для неї, ОСОБА_6 , щоб коли вона виросте змогла там самостійно проживати. Її батько ОСОБА_8 знав про те, що ОСОБА_4 купила квартиру за свої особисті кошти та ніяких вимог на неї не заявляв, так як знав, що квартира була куплена тільки за власні кошти матері та за гроші, які їй надав ОСОБА_14 . ОСОБА_8 звернувся до її матері з проханням дозволити йому деякий час пожити у спірній квартирі, на що вона погодилась. Згодом, у спірній квартирі з батьком почали також мешкати ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_8 помер. Через деякий час ОСОБА_1 стала заявляти вимоги щодо визнання за ОСОБА_8 частки у спірній квартирі. ОСОБА_6 вважає ці вимоги безпідставними та такими, що порушують її майнові права на цю квартиру та права її мами ОСОБА_4

27.10.2023 р. до суду надійшла заява представника ОСОБА_4 адвоката Ключника О.М. про застосування строків позовної давності. В обґрунтування якої представник зазначив, що 28 березня 1997 року на підставі рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова по справі №2-1125 шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_8 , зареєстрований 22 вересня 1984 року, був розірваний та це рішення суду набрало законної сили 08.04.1997 року. Від зазначеного шлюбу у ОСОБА_4 та ОСОБА_8 . ІНФОРМАЦІЯ_5 народилась спільна донька ОСОБА_6 . Так, із вказаного рішення слідує, що судом було встановлено, що сторони не проживають однією сім`єю протягом двох років. 21.02.1995 року відповідачем по справі ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу №Н4-112 була придбана квартира АДРЕСА_2 . Зазначена квартира була придбана самостійно ОСОБА_4 в період її шлюбу з ОСОБА_8 , який юридично тривав з 22.09.1984 року по 08.04.1997 року, за свої власні кошти та за кошти, які були надані ОСОБА_14 , з яким відповідач по справі, ОСОБА_4 , почали разом жити після уходу з сім`ї ОСОБА_19 . Фактично вже з першої половини 1994 року відповідач по справі ОСОБА_4 та ОСОБА_8 перестали проживати однією сім`єю, та ОСОБА_8 покинув свою дружину з малолітньою донькою ОСОБА_6 , і в подальшому ухилявся від утримання своєї малолітньої дитини, не дбав про її матеріальне забезпечення. Зазначена квартира з моменту придбання та на теперішній час належить відповідачу ОСОБА_4 на праві приватної власності, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 23.08.2017 року №95414192. Згідно із ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Але, на протязі більш ніж двадцятирічного строку після купівлі відповідачем ОСОБА_4 квартири АДРЕСА_2 та оформлення нею права власності на зазначену квартиру, її колишній чоловік ОСОБА_8 не звертався з вимогами про поділ майна та відповідно пропустив трирічний строк позовної давності. Крім того, в разі якщо ОСОБА_8 своєчасно, в межах позовної давності, звернувся би до суду з вимогами щодо поділу майна, то враховуючи, що на час розлучення разом з відповідачем ОСОБА_4 проживала малолітня донька ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , якій на момент розірвання шлюбу було 12 років, то при розгляді справи та винесення рішення суд повинен був врахувати інтереси малолітньої дитини, яка проживала разом з матір`ю та, відповідно, міг відступити від засади рівності часток подружжя. За таких обставин, представник відповідача за первісним позовом просив про застосування до вказаних відносин строків позовної давності у три роки.

Ухвалою суду від 31.01.2024 року залучено до участі у справі за первісним позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , треті особи: ОСОБА_13 , ОСОБА_6 про визначення частки у праві спільної сумісної власності, визнання права власності в порядку спадкування за законом в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_7 , який є спадкоємцем ОСОБА_13 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_7 .

15.02.2024 до суду надійшли письмові пояснення третьої особи ОСОБА_7 , який просив суд відмовити в задоволенні первісного позову та задовольнити зустрічний позов. Вказав, що є рідним братом ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . В період з 1984 по 1997 р.р. його брат та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі, та ІНФОРМАЦІЯ_4 в них народилась донька ОСОБА_6 . В 1994 році шлюбні відносини між його братом та ОСОБА_4 перестали існувати та вони стали мешкати окремо. Після фактичного розриву стосунків, ОСОБА_4 на початку 1995 року самостійно купила квартиру АДРЕСА_2 . Вказану квартиру вона купила за власні кошти та, як йому відомо, ОСОБА_4 допоміг її знайомий ОСОБА_20 , з яким вона проживала на той час. Ніякої участі у придбанні квартири його брат ОСОБА_8 не брав. ОСОБА_7 знає, що після придбання квартири ОСОБА_4 дозволила пожити в ній його брату. Також йому відомо, що ніяких претензій до ОСОБА_4 щодо права власності на квартиру його брат ОСОБА_8 не заявляв, бо знав, що ця квартира належить ОСОБА_4 та їх дитині ОСОБА_21 .

Ухвалою суду від 15.02.2024 р. задоволено клопотання представника відповідача за первісним позовом про витребування доказів.

Позивач за первісним позовом ОСОБА_1 та її представник - адвокат Ткачов В.О. в судовому засіданні вимоги первісного позову підтримали та просили суд їх задовольнити. В задоволенні зустрічного позову просили відмовити. Надали пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві та своїх письмових поясненнях.

Позивач за первісним позовом ОСОБА_2 у судовому засіданні вимоги первісного позову підтримала.

Відповідач за первісним позовом ОСОБА_4 та її представник адвокат Ключник О.М. в судовому засіданні просили відмовити в задоволенні первісного позову, а зустрічний позов просили задовольнити в повному обсязі. Надали пояснення, аналогічні викладеним у відзиві на позов, зустрічній позовній заяві.

Треті особи ОСОБА_6 , ОСОБА_7 у судовому засіданні надали пояснення аналогічні викладеним письмово та просили відмовити у первісному позові, а зустрічний позов просили задовольнити.

Суд, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, допитавши свідків, дослідивши докази, наявні в матеріалах справи та оцінивши їх у сукупності, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №95414192 від 23.08.2017 року, квартира АДРЕСА_2 належить на праві приватної власності ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу №Н4-112, виданого 21.02.1995 року Харківською товарною біржою.

ОСОБА_4 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_8 з 22.09.1984 по 19.08.1997 р.р.

Під час перебування у шлюбі, ІНФОРМАЦІЯ_5 , у ОСОБА_4 та ОСОБА_8 народилась донька - ОСОБА_6 .

Як вбачається зі свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 від 19.08.1997 року, шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_8 було розірвано 19 серпня 1997 року.

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 19.09.2000 року, ОСОБА_2 народилась ІНФОРМАЦІЯ_8 . Батьками дитини зазначені: ОСОБА_8 та ОСОБА_22 .

12.07.2003 року між ОСОБА_22 та ОСОБА_8 було укладено шлюб, про що свідчить свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_3 від 12.07.2003 року. Після реєстрації шлюбу, позивач за первісним позовом змінила прізвище на ОСОБА_23 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_8 помер, про що свідчить свідоцтво про смерть серії НОМЕР_4 від 25.03.2017 року.

Позивач за первісним позовом посилалась на те, що після смерті її чоловіка ОСОБА_8 на день відкриття спадщини залишилось спадкове майно у вигляді не виділеної за життя спадкодавця в натурі частки у спільному сумісному з відповідачем ОСОБА_4 майні - двокімнатній квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . На її думку, оскільки відсутній заповіт, то право на спадкування за законом після померлого ОСОБА_8 мають донька спадкодавця ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка на час відкриття спадщини була зареєстрована та мешкала за адресою: АДРЕСА_1 , та вона, ОСОБА_1 .

Заперечуючи проти первісного позову, відповідач ОСОБА_4 вказувала, що спірна квартира є її особистою приватною власністю, оскільки куплена нею хоча і в період офіційного шлюбу з ОСОБА_8 , проте за її власні кошти та за кошти її теперішнього чоловіка ОСОБА_14 . Ніякого відношення ОСОБА_8 до вказаної квартири не мав. На період придбання квартири ОСОБА_4 та ОСОБА_9 вже тривалий час не проживали разом, оскільки у останнього вже була інша родина.

Допитаний в якості свідка ОСОБА_24 пояснив суду, що він був знайомий з ОСОБА_8 з 1992 року. Вони перебували у дружніх відносинах, працювали разом в ХНАТОБ з 1992 р. по 2017 р., та бачились майже кожен день, окрім вихідних. У театрі вони працювали таким чином: 1 тиждень робочий, 1 вихідний. У цей неробочий тиждень вони неофіційно працювали на інших роботах: Єрецький електриком, а ОСОБА_25 - сантехником. Театр давав 40% заробітку, а підробіток 60%. Також зазначив, що оскільки вони працювали неофіційно, без договорів, то за цю працю немає записів в трудовій книжці. Зарплату вони отримували готівкою. Податкові декларації він не подавав, податки сплачувались особою, яка їх наймала. Десь у 90-х роках у театрі їм взагалі не платили зарплату. Приблизно 3 місяці у 1993 році ОСОБА_8 не працював у ХНАТОБ. ОСОБА_8 з 1992 року проживав на проспекті Гагаріна, а з 1997 року по Салтівському шосе. Свідок зазначив, що ОСОБА_8 був порядною та працелюбною людиною, допомагав родині. Доньку від першого шлюбу - ОСОБА_26 він любив. Квартира у 1995 році була куплена для неї. Вказав, що у ОСОБА_8 були не дуже гарні відносини з дружиною від першого шлюбу з 1996 року. Зі слів ОСОБА_8 , його сім`я нічого не потребувала. ОСОБА_4 відправила доньку ОСОБА_26 у ОСОБА_27 , а ОСОБА_8 надав дозвіл, бо вони вже не проживали разом.

Допитана в якості свідка ОСОБА_28 пояснила суду, що ОСОБА_29 вона знає з 1988 року, оскільки вони працювали разом на заводі ім. Малишева, та перебувають у дружніх стосунках і по теперішній час. У 1993 році ОСОБА_4 розповіла ОСОБА_28 , що у її сім`ї неполадки. А у 1994 році її чоловік ОСОБА_8 пішов до іншої жінки. У листопаді 1994 року ОСОБА_30 була на ювілеї у ОСОБА_28 вже разом із ОСОБА_14 . У 1995 році ОСОБА_4 купила квартиру на Салтівському шосе. Квартира була куплена для доньки ОСОБА_17 за власні кошти ОСОБА_4 та за кошти її теперішнього чоловіка ОСОБА_14 . Інна сама добре заробляла, проте частину грошей на квартиру їй дав ОСОБА_14 . В 1997 році ОСОБА_4 одружилась з ОСОБА_14 . Зі слів ОСОБА_31 , ОСОБА_8 мав маленький заробіток. Після купівлі квартири ОСОБА_8 став у ній проживати, оскільки йому ніде було жити, а ОСОБА_30 та їх донька ОСОБА_32 залишились проживати у квартирі на пр-ті ОСОБА_33 .

Допитаний в якості свідка ОСОБА_7 (рідний брат ОСОБА_8 ) пояснив суду, що ОСОБА_30 та ОСОБА_34 проживали разом з 1983-1984 року. У них були нормальні стосунки. Наприкінці 1993 - початку 1994 р.р. відносини були складні. ОСОБА_30 придбала квартиру десь в 1994-1995 р. У 1995 році ОСОБА_30 вже не проживала з ОСОБА_35 . Квартира була придбана ОСОБА_36 самостійно за власні кошти, вона добре заробляла, а у ОСОБА_37 коштів не було. ОСОБА_8 працював у ХАТОБІ електриком, в нього була мала заробітна плата. Він не допомагав своїй доньці ОСОБА_17 , не сплачував аліменти, іноді дарував подарунки і то в складчину з ОСОБА_7 та їх мамою ОСОБА_13 . Квартира купувалась ОСОБА_36 для доньки ОСОБА_17 . ОСОБА_7 з мамою були проти, щоб ОСОБА_8 проживав разом із ними. І оскільки йому не було де жити, ОСОБА_4 пустила його жити до своєї квартири. Він проживав у цій квартирі спочатку самостійно, а вже потім, десь у 1995 році, з Гурєєвою-Єрецькою. Приблизно у 1999 році ОСОБА_4 дозволила прописатися ОСОБА_8 у спірній квартирі. За життя у ОСОБА_8 був дуже великий борг за комунальні послуги у спірній квартирі, а потім він ще збільшився. Також свідок пояснив, що за життя ОСОБА_8 ніяких претензій щодо цієї квартири не мав.

Допитана у якості свідка ОСОБА_6 , пояснила суду, що її батько ОСОБА_8 не проживав з нею та ОСОБА_4 приблизно з весни 1994 року. Їй тоді було 9 років. Пам`ятає, що влітку вони поїхали на море з мамою та нинішнім вітчимом ОСОБА_14 . Наприкінці 1994 року ОСОБА_14 вже почав проживати разом із ОСОБА_4 та ОСОБА_6 . Квартира на Салтівському шосе була куплена її мамою ОСОБА_4 , оскільки фінансовий стан батька ОСОБА_8 був плачевний. Ця квартира була куплена для ОСОБА_6 , про це їй розповідали мама, бабуся ОСОБА_13 та дядя ОСОБА_7 . На час купівлі спірної квартири ОСОБА_8 вже з ОСОБА_4 та ОСОБА_6 не проживав. ОСОБА_8 матеріальної допомоги їй та її мамі не надавав, аліменти не платив. Коли ОСОБА_8 захворів, вони з ним стали спілкуватися частіше. Матеріальну допомогу на його лікування давала ОСОБА_13 та ОСОБА_6 . Похорон батька оплатили його мама ОСОБА_13 , брат ОСОБА_7 , ОСОБА_4 та ОСОБА_6 .

Допитаний у якості свідка ОСОБА_14 , пояснив суду, що познайомився з ОСОБА_4 наприкінці 80-х на роботі. Вона йому подобалась, проте у них були інші сім`ї. Приблизно на початку жовтня 1994 року він почав спільно проживати з ОСОБА_4 та її донькою ОСОБА_38 . Батько ОСОБА_4 захворів, і вони почали шукати квартиру поблизу, щоб він там жив, а вони могли його доглядати. Десь у лютому 1995 року вони знайшли необхідну квартиру і вирішили її придбати, щоб у будь-якому випадку у дитини ОСОБА_17 була потім житлова площа. Гроші на квартиру були частково ОСОБА_4 та в більшій частині його, ОСОБА_14 . Вони оформили договір купівлі-продажу, зробили мінімальний ремонт, купили меблі, платили за комунальні послуги. Проте батько ОСОБА_4 після виписки з лікарні вирішив повернутися до себе додому. Потім у ОСОБА_8 виникли якісь проблеми, і вони з ОСОБА_4 домовились, що ОСОБА_8 поживе у цій квартирі. В подальшому у ОСОБА_8 налагодилися відносини зі своєю дружиною ОСОБА_1 , вона продала належну їй квартиру, і вони умовили ОСОБА_4 прописати їх у квартирі по Салтівському шосе та залишилися там проживати.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Щодо зустрічних позовних вимог ОСОБА_4 про визнання квартири особистою приватною власністю

Згідно з ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Пунктом 1 розділу VII «Прикінцевих положень» Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що зазначений кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року.

За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.

З огляду на вищевказані правові норми, порядок набуття спільного майна та його правовий режим у цій справі повинен визначатися КпШС України, який був чинним на час набуття спірного нерухомого майна, а поділ майна подружжя має здійснюватися за правилами, передбаченими СК України.

Відповідно до статті 22 КпШС України, яка була чинною на час виникнення правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку (аналогічні положення містить стаття 60 СК України).

Згідно зі статтею 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Статтею 28 КпШС України пердбачено, що в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним з подружжям під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.

Згідно з частиною першою статті 29 КпШС України, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми.

Аналогічні положення закріплені в статтях 60, 70, 71 СК України, статті 368 ЦК України.

Отже, наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована.

Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.

Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

У пункті 9 постанови від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» (чинному на дату виникнення спірних правовідносин) Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС України спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу).

Отже, виходячи із аналізу зазначених норм, вирішуючи спор між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна.

Вищевказане положення закону також кореспондується зі статтею 60 СК України, за якою майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

У постанові від 22 вересня 2020 року у справі № 214/6174/15-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що тлумачення пункту 3 частини першої статті 57 СК України свідчить, що у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти таке майно є особистою приватною власністю. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована. Один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Тягар доказування у цьому випадку покладено на відповідачку за первісним позовом, оскільки вона заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 26 вересня 2019 року у справі № 643/4160/16.

Так, позивач за зустрічним позовом ОСОБА_4 вказувала, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 є її особистою приватною власністю, оскільки куплена нею хоча і в період офіційного шлюбу з ОСОБА_8 , проте за її власні кошти та за кошти її нинішнього чоловіка ОСОБА_14 .

Разом із тим, належних та допустимих доказів того, що кошти, за які було придбано спірну квартиру, є особистим майном ОСОБА_4 , як і надання ОСОБА_4 . ОСОБА_14 частини грошових коштів на придбання цієї квартири у 1995 році, нею суду не надано.

Більше того, ані ОСОБА_4 , ані свідок ОСОБА_14 не пояснили суду, яку саме частину власних коштів було вкладено у цю квартиру ОСОБА_4 , а яку частину коштів їй надав ОСОБА_14 .

Згідно частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Поясненнями сторони та показаннями свідків не може доводитися факт купівлі нерухомого майна за власні кошти.

Отже, суд відхиляє пояснення ОСОБА_13 та показання свідків ОСОБА_28 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_14 щодо факту купівлі спірної квартири за власні кошти ОСОБА_4 , оскільки вони не знайшли свого документального підтвердження. Окрім того, суд враховує суперечності у показаннях свідків та ОСОБА_4 з приводу купівлі квартири чи то за власні кошти ОСОБА_4 , чи то за кошти частково надані їй ОСОБА_14 .

Також суд враховує, що ОСОБА_4 є особисто зацікавленою в результатах розгляду справи по суті, та зважаючи на встановлені судом обставини, її пояснення судом також відхиляються і з цих підстав.

Згідно із статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до частини першої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Отже, належність доказів - це спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами у процесі встановлення об`єктивної істини. При цьому питання про належність доказів остаточно вирішується судом.

Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З огляду на викладене, суд вважає, що ОСОБА_4 не доведено належними та допустимими доказами факт придбання квартири за адресою: АДРЕСА_1 за власні кошти.

Посилання представника ОСОБА_4 , що вказана квартира зареєстрована за нею на праві власності, суд до уваги не приймає, бо реєстрація права власності на нерухоме майно є лише офіційним визнанням права власності з боку держави. Сама державна реєстрація права власності за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права власності, але створює спростовувану презумпцію права власності такої особи (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі №911/3594/17).

Як встановлено судом, після розірвання шлюбу ОСОБА_8 та ОСОБА_4 розподіл спільного майна подружжя не було проведено.

Разом із тим, сам факт незвернення ОСОБА_8 до суду із позовом про розподіл майна подружжя не є підставою, з якою закон пов`язує (визначає) припинення права власності на спільну сумісну власність.

Отже, ОСОБА_4 , розпорядившись своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, не надала суду доказів в порядку ст.ст. 76-80, ч. 1 ст. 81 ЦПК України на підтвердження наявності обставин, що обґрунтовують її позовні вимоги. З огляду на викладене, у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 слід відмовити.

Щодо заяви представника ОСОБА_4 адвоката Ключника О.М. про застосування позовної давності

Як зазначає у вказаній заяві представник відповідача, колишній чоловік ОСОБА_4 - ОСОБА_8 на протязі більше ніж двадцятирічного строку після купівлі ОСОБА_4 квартири за адресою: АДРЕСА_1 , та оформлення нею права власності на зазначену квартиру не звертався з вимогами про поділ майна, тому пропустив трирічний строк позовної давності.

Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до частини другої статті 72 СК України та роз`яснень, викладених у пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Отже, вирішуючи питання перебігу позовної давності, суди мають врахувати, що при визначені початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15.

Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечувалося відповідачем, ОСОБА_8 був зареєстрований з 1999 року та проживав у спірній квартирі до дня смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 . При цьому ОСОБА_4 до цього часу не заперечувала його право власності на зазначене нерухоме майно. Тому відсутні підстави для застосування позовної давності.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визначення частки померлого у майні

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина першої статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем, і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23).

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20).

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України).

Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

За змістом статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті.

У частині п`ятій статті 1268 ЦК України передбачено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частини четвертої статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 570/997/19 (провадження № 61-16257св20) вказано, що «для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. За змістом статті 392 ЦК України право власності на майно може бути визнано судом у випадку, коли це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує це право. Відповідно до частини першої статті 25 ЦК України здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Разом із тим, цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті (частина четверта статті 25 ЦК України). З урахуванням зазначеного, Верховний Суд резюмує, що визначення судом частки співвласника у праві спільної власності на нерухоме майно за померлим не узгоджується з вимогами чинного законодавства, оскільки у такому разі судом буде вирішено питання про права особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності, що свідчить, у тому числі, про неефективність способу захисту права особи відповідно до положень статті 16 ЦК України. У такому випадку спадкоємець не позбавлений можливості захисту своїх прав шляхом подання позову про визнання права власності в порядку спадкування. Аналогічний правовий висновок неодноразово було викладено Верховним Судом у постановах від 20 червня 2018 року у справі № 640/13903/16-ц (провадження № 61-15147св18); від 20 червня 2018 року у справі № 266/5267/18 (провадження № 61-6647св19); від 20 березня 2019 року у справі № 550/1040/16-ц (провадження № 61-28423св18); від 22 квітня 2020 року у справі № 601/2592/18 (провадження № 61-17859св19); від 22 квітня 2020 року у справі № 127/23809/18 (провадження № 61-11210св19); від 27 травня 2020 року у справі № 361/7518/16-ц (провадження № 61-43734св18), від 16 вересня 2020 року у справі № 464/1663/18 (провадження № 61-9410св19), що свідчить про сталість судової практики у спірних правовідносинах. […] Крім того, вказаний спосіб захисту не є ефективним у розумінні положень статті 16 ЦК України та не призведе до відновлення порушених прав позивача, за захистом якого вона звернулася до суду».

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).

У справі, що розглядається, визначення частки померлого у праві спільної сумісної власності є неналежним способом захисту своїх прав з огляду на те, що вирішення судом питання про права померлої особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності, суперечить законодавству; обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. За обставин цієї справи належним способом захисту порушеного права позивача є позов про визнання права власності (права на частку у праві спільної власності на спірне майно) в порядку спадкування, і такі вимоги були заявлені позивачами. При розгляді справ про визнання права власності на майно в порядку спадкування, встановлення належності спірного майна до складу спадщини є передусім питаннями доведення відповідних обставин, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 14 серпня 2024 року в справі № 522/3974/20.

Отже, судом встановлено, що спірне майно набуте ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 під час перебування у шлюбі, а відповідач не довела, що квартира набута під час перебування у шлюбі за її особисті кошти, а тому частка у спільному майні ОСОБА_8 , яка становить частку квартири АДРЕСА_2 , входить до складу спадщини.

З огляду на викладене, в частині позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визначення частки померлого у спільному майні подружжя слід відмовити.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку спадкування за законом

Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України).

Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Статтею 1220 ЦК України передбачено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (стаття 1223 ЦК України).

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (стаття 1261 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними.

Статтею 1226 ЦК України визначено, що частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.

Як встановлено судом, ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_9 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_4 (т. 1 а.с. 28).

Після його смерті відкрилася спадщина на частку квартири АДРЕСА_2 .

З матеріалів спадкової справи № 148/2018 вбачається, що заповіт від імені ОСОБА_8 не посвідчувався.

Спадкоємцями першої черги згідно ст. 1261 ЦК України є: ОСОБА_6 (донька), ОСОБА_2 (донька), ОСОБА_1 (дружина), ОСОБА_13 (мати).

Статтею 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Прийнята спадщина визнається власністю спадкоємця з часу відкриття спадщини.

За ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Згідно ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Судом встановлено, та не оспорювалось сторонами, що ОСОБА_13 (мати) та ОСОБА_6 (донька) про смерть спадкодавця були обізнані, у встановлений законом строк до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_8 не звертались.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до Дванадцятої Харківської державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_8 .

З постанови державного нотаріуса Четвертої Харківської державної нотаріальної контори Хлистун О.В. від 10.01.2022 року вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовлено у видачі на їх ім`я свідоцтва про право на спадщину після ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , на частку квартири АДРЕСА_2 та на частку квартири АДРЕСА_4 , оскільки спадкоємцями не надано документів, необхідних для вчинення нотаріальної дії: відсутні оригінали документів, що посвідчують право власності спадкодавця на нерухоме майно. Також, нотаріусом було встановлено відсутність реєстрації права власності на ім`я спадкодавця на частку квартири АДРЕСА_2 та на частку квартири АДРЕСА_4 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (т. 2 а.с. 237).

Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна (п.4.15 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року, №296/5 (в редакції наказу №957/5 від 24.03.2017).

Згідно із п. 4.18 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року, №296/5 (в редакції наказу №957/5 від 24.03.2017), за відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку.

Оскільки позивачі не мають можливості надати нотаріусу документи, що підтверджують право власності спадкодавця на майно, яке входить до складу спадщини, їх права мають бути захищені в судовому порядку.

Таким чином, враховуючи, що спадщину після смерті ОСОБА_8 прийняли ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , інші спадкоємці з заявами про прийняття спадщини до нотаріуса не звертались, суд вважає, що вимоги первісного позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання за ОСОБА_1 права власності на частину квартири АДРЕСА_2 , та про визнання за ОСОБА_2 права власності на частину вказаної квартири в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_8 є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 2, 3, 12, 76-81, 83, 258, 259, 263-268 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , треті особи: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про визначення частки у праві спільної сумісної власності, визнання права власності в порядку спадкування за законом задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на частку квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 46,6 кв.м, житловою площею 32,9 кв.м, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Визнати за ОСОБА_2 право власності на частку квартири АДРЕСА_2 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В іншій частині у задоволенні позову - відмовити.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання квартири особистою приватною власністю -відмовити.

Учасники справи мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду повністю або частково, шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Харківського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Учасники справи:

Позивач за первісним позовом ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , РНОКПП НОМЕР_5 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Позивач за первісним позовом ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_6 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач за первісним позовом ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_11 , РНОКПП НОМЕР_7 , місце проживання: АДРЕСА_5 .

Третя особа - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_8 , місце проживання: АДРЕСА_3 .

Третя особа - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_12 , РНОКПП НОМЕР_9 , місце проживання: АДРЕСА_6 .

Повне рішення складено 28.03.2025 р.

Суддя Г. С. Шевченко