Справа №522/1508/14-ц
Провадження 4-с/522/34/25
УХВАЛА

25 березня 2025 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси

у складі: судді Бондаря В.Я.,

за участі секретаря судового засідання Єрганінової К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Одеса скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), за участі стягувача Акціонерне товариство «Комерційний банк «Приват Банк»,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 звернулася до Приморського районного суду м. Одеси зі скаргою на бездіяльність Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) та просить:

- визнати неправомірною бездіяльність Приморського ВДВС у м.Одесі ПМУМЮ щодо не скасування арешту нерухомого майна ОСОБА_1 , який був накладений на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження ВП №44528522 від 29.08.2014 Першого Приморського відділу ДВС ОМУЮ в Одеській області та постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження ВП №46595444 від 23.02.2015 Першого Приморського відділу ДВС ОМУЮ в Одеській області;

- скасувати арешти нерухомого майна ОСОБА_1 , які були накладені на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження ВП №44528522 від 29.08.2014 Першого Приморського відділу ДВС ОМУЮ в Одеській області, номер запису про обтяження №7034994 та постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження ВП №46595444 від 23.02.2015 Першого Приморського відділу ДВС ОМУЮ в Одеській області, номер запису про обтяження №8974669.

На обґрунтування скарги зазначено, що у ОСОБА_1 немає заборгованості перед АТ «КБ «Приват Банк» про що свідчить довідка банку, у зв`язку з чим дізнавшись про існування арешту, представник скаржниці звернувся до виконавчої служби з заявою про скасування арештів, однак отримав відмову у зв`язку з тим, що виконавче провадження не закінчено, а тому підстав для скасування арешту немає. Виконавча служба не вжила заходів щодо скасування арештів, чим проявила неправомірну бездіяльність, що стало підставою для звернення до суду.

Ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 05.03.2025 скаргу призначено до розгляду у судовому засіданні 25.03.2025. Витребувано від Приморського ВДВС у м.Одесі ПМУМЮ (м.Одеса) матеріали виконавчих проваджень.

До суду 17.03.2025 надійшов відзив представника Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Свешнікова І.А., згідно якого просить відмовити у задоволенні скарги.

Відзив мотивовано тим, що виконавчі провадження №46595444, 44528522завершені на підставі п. 5 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» та на разі знищені. Орган ДВС не відмови у вирішенні порушено питання, а лише роз`яснив за яких обставин арешт може бути припинено. Представник скаржника не наводить жодної норми яку порушив відділ ДВС. Виконавець позбавлений законної можливості припинити чинність арешту, у зв`язку з не сплатою виконавчого збору та витрат виконавчого провадження у завершених виконавчих провадженнях. Виконавчі провадження обліковується не виконаними, адже виконавчий документ повернуто стягувачу з правом повторного пред`явлення до виконання.

Листом від 18.03.2025 Приморський відділу ДВС у м.Одесі повідомив про неможливість надати витребувані докази, у зв`язку зі знищенням матеріалів виконавчих проваджень та те, що в той час не було введено автоматизовану систему виконавчого провадження.

У судове засідання 25.03.2025 учасники справи не з`явилися, про час, дату та місце судового розгляду повідомлені належним чином. Представник скаржниці Боднар М.І. звернувся до суду 25.03.2025 з заявою про розгляд скарги за його відсутності, скаргу просить задовольнити.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні докази дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що заочним рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 19 червня 2014 року у справі №522/1508/14-ц стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №б/н від 08.02.2008 р. у розмірі 23 337,82 грн (двадцять три тисячі триста тридцять сім гривень 82 копійки), яка складається з наступного:

- 6599,14 грн. - заборгованість за кредитом;

- 11872,83 грн. - заборгованість за процентами за користування кредитом;

- 3516,43 грн.- заборгованість по комісії за користування кредитом;

- 250,00 грн. - штраф (фіксована частина);

- 1099,42 грн. - штраф (процентна складова).

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» судові витрати в розмірі 1503,60 грн (одна тисяча п`ятсот три гривні 60 копійок).

На виконанні у відділу перебували виконавчі провадження №44528522, 46595444, 49419350 з примусового виконання періодично пред`явлених стягувачем до виконання, виконавчих листів №522/1508/14-ц виданих 23.07.2014 Приморським районним судом м.Одеси про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» грошової суми у розмірі 24 841,42 грн. Виконавчі провадження завершені постанови державного виконавця на підставі ч.1 п.5 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження».

З витягу сформованого за допомогою додатку «Реєстр нерухомості» від 23.11.2024 вбачається, що 18.09.2014 зареєстровано обтяження №7034994 на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження ВП №44528522 від 29.08.2014 Першим Приморським відділом державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, на майно ОСОБА_1 . Також 06.03.2015 зареєстровано обтяження №8974669 на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження ВП №46595444 від 23.02.2015 Першим Приморським відділом державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, на майно ОСОБА_1 .

Згідно довідки АТ КБ «ПриватБанк» від 13.11.2024, ОСОБА_1 станом на 13.11.2024 немає заборгованості перед АТ КБ «ПриватБанк».

Листом від 02.12.2024 Приморський відділ державної виконавчої служби у місті Одесі ПМУМЮ (м.Одеси) повідомлено, що прийняти рішення про припинення вжитих державним виконавцем примусових заходів, на підставі наявності інформації, не є можливим.

Листом від 25.02.2025 Приморський відділ державної виконавчої служби у місті Одесі ПМУМЮ (м.Одеси) повідомив, що органом ДВС направлено вичерпну відповідь на ідентичне звернення.

Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (стаття 1 Закону України «Про виконавче провадження»).

Відповідно до пункту 7 Розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України № 1404-VІІІ «Про виконавче провадження» виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

Відповідно до частини першої статті 11 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-ХІV «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 606-ХІV тут і далі - у редакції, чинній на момент вчинення виконавчих дій) державний виконавець зобов`язаний вжити передбачених Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Зокрема державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного у документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 47 Закону № 606-XIV виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо у результаті вжитих державним виконавцем заходів неможливо встановити особу боржника, з`ясувати місцезнаходження боржника - юридичної особи, місце проживання, перебування боржника - фізичної особи (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я, у зв`язку з втратою годувальника, а також виконавчі документи про відібрання дитини, за якими мають бути стягнуті кошти чи інше майно, та інші виконавчі документи, що можуть бути виконані за безпосередньої участі боржника).

Повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону (частина п`ята статті 47 Закону № 606-XIV).

Відповідно до статті 30 Закону № 606 державний виконавець провадить виконавчі дії з виконання рішення до завершення виконавчого провадження у встановленому цим Законом порядку, а саме: закінчення виконавчого провадження - згідно із статтею 49 цього Закону; повернення виконавчого документа стягувачу - згідно із статтею 47 цього Закону; повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадовій особі), який його видав, - згідно із статтею 48 цього Закону.

Тож, як закінчення виконавчого провадження, так і повернення виконавчих документів з різних підстав, законодавцем визначено як стадію завершення виконавчого провадження. Після завершення виконавчого провадження ніякі інші дії державним виконавцем не проводяться.

Статтею 52 Закону № 606-ХІV встановлювалось, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації. Арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення (стаття 57 Закону). Аналіз наведених правових норм свідчить про те, що арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який застосовується для забезпечення реального виконання рішення, що відповідно до Закону № 606-ХІV підлягає примусовому виконанню.

Законом України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII (далі - Закон № 1404-VIII) в редакції, чинній на момент звернення заявника до виконавчої служби із заявою про зняття арешту, у статті 59 визначено випадки, коли арешт з майна та коштів боржника знімається постановою державного виконавця чи постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби. У той же час, частиною п`ятої наведеної статті передбачено, що у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Законом № 1404-VIII не врегульовано правовідносини щодо припинення заходів примусового виконання виконавчого документа після повернення виконавчого документа стягувачу з підстав відсутності майна у боржника, на яке може бути звернено стягнення.

Суд погоджується з доводами представника відділу ДВС що на момент прийняття рішення про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з неможливістю встановити особу боржника, у державного виконавця Першого Приморського ВДВС були відсутні підстави для скасування накладених обтяжень у силу положень статті 50 Закону № 606-ХІV.

Верховний Суд у постановах від 06 березня 2019 року у справі № 263/1468/17 (провадження № 61-31540св18), від 04 березня 2020 року у справі № 127/2-1421/09 (провадження № 61-22895св19), від 16 березня 2020 року у справі № 137/1649/17 (провадження № 61-26969св18) вказав, що державному виконавцю не надано право на зняття арешту з майна боржника у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 3, 8 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки відповідно до положень статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження не є закінченим. Зняття арешту з майна боржника пов`язується із закінченням виконавчого провадження, а не з поверненням виконавчого документа стягувачу. При цьому державним виконавцем винесено постанову не про закінчення виконавчого провадження (стаття 39 наведеного вище Закону), а про повернення виконавчого листа стягувачу (стаття 37 вказаного Закону), а не суду або іншому органу (посадовій особі), який його видав.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 червня 2024 року у справі № 990/305/23 (провадження № 11-76заі24) вказала, що особа не повинна зазнавати негативних наслідків та в такої особи не повинні виникати нові додаткові зобов`язання через помилки, допущені суб`єктами владних повноважень. Будь-який суб`єкт владних повноважень має обов`язок самостійно усунути допущене ним порушення.

Наведене узгоджується з висновками, викладеними у рішенні від 20 жовтня 2011 року у справі «Рисовський проти України» (заява № 29979/04), у якому Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування», за якого державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах. ЄСПЛ звернув увагу на те, що принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

При цьому Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що в разі встановлення судом порушення прав фізичної особи, за загальним правилом, суд має поновити такий стан особи, який існував до початку порушення її прав.

Згідно зі статтею 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Отже, з урахуванням того, що виконавчий лист повертався стягувачу, що не є закінченням виконавчого провадження та врегулюванням заборгованості з кредитором поза межами виконавчого провадження, підстав для визнання бездіяльності Приморського ВДВС у м. Одесі ПМУМЮ (м.Одеса) немає, тому в цій частині вимоги скарги є необґрунтованими.

Представник скаржниці зазначаючи, що його повторне звернення до відділу ДВС не було тотожним першому, первинного запиту/заяви на підтвердження таких доводів, не надав, тому такі доводи не приймаються судом до уваги.

Законом України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII не врегульовано правовідносини щодо припинення заходів примусового виконання виконавчого документа у зв`язку з його добровільним виконанням після повернення виконавчого документа стягувачу з підстав неможливості встановити особу боржника або її місце проживання.

Разом з тим, згідно ч.7 ст. 28 Закону №606-ХІV у разі завершення виконавчого провадження з виконання рішення немайнового характеру та в разі закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених статтею 49 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня після завершення (закінчення) такого виконавчого провадження відкриває виконавче провадження за постановою про стягнення виконавчого збору.

Доводи ВДВС про відсутність підстав для скасування арешту, у зв`язку з несплатою ОСОБА_1 виконавчого збору та витрат виконавчого провадження є неспроможними, оскільки питання про стягнення виконавчого збору відповідно до закону державний виконавець не вирішував. Всупереч вимог ст. 81 ЦПК України, державним виконавцем не подано суду доказів пред`явлення постанов про стягнення виконавчого збору із ОСОБА_1 до виконання в межах встановленого трьохмісячного строку з дати винесення постанови.

Суд зауважує, що застосування арешту майна боржника як обмежувальний захід не повинен призводити до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), що свідчить про необхідність його застосування виключно у випадках та за наявності підстав, визначених законом.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права

Згідно зі статтею 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Указані норми визначають непорушність права власності (в тому числі приватної) та неможливість позбавлення чи обмеження особи у здійсненні нею права власності.

Зазначені приписи покладають на державу позитивні зобов`язання забезпечити непорушність права приватної власності та контроль за виключними випадками позбавлення особи права власності не тільки на законодавчому рівні, а й під час здійснення суб`єктами суспільних відносин правореалізаційної та правозастосовчої діяльності. Обмеження позитивних зобов`язань держави лише законодавчим врегулюванням відносин власності без належного контролю за їх здійсненням здатне унеможливити реалізацію власниками належних їм прав, що буде суперечити нормам Конституції України та Конвенції.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Зазначеними приписами саме на суд покладено виконання позитивних зобов`язань держави щодо вирішення спорів між учасниками юридичного конфлікту, які виникають між ними у відносинах власності при реалізації належних їм правомочностей.

Суд повинен реалізовувати своє основне завдання (стаття 2 ЦПК України), а саме справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення спорів на засадах верховенства права з метою ефективного забезпечення кожному права на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

У даній ситуації відмова в задоволенні скарги щодо зняття арешту, накладеного на все майно ОСОБА_1 у виконавчих провадженнях №44528522 та №46595444, унеможливила б у подальшому здійснення належного захисту майнових прав заявника щодо зняття арешту з його майна, оскільки чинне законодавство не регулює питання зняття обтяжень з майна боржника у випадку добровільного виконання виконавчого документа після повернення його стягувачу.

При цьому, суд враховує, шо наявність протягом тривалого часу (більше 10 років) нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, а також за відсутності будь-яких відомостей стосовно рішення про стягнення виконавчого збору, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 07.07.2021 у справі № 2-356/12 (провадження № 61-5972св19), від 03.11.2021 у справі № 161/14034/20 (провадження № 61-1980св21), від 22.12.2021 у справі № 645/6694/15 (провадження № 61-18160св19).

На підставі зазначеного суд дійшов висновку про те, що порушене право ОСОБА_1 підлягає захисту шляхом зобов`язання ДВС зняти арешт з майна боржника.

Згідно статті 451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

На підставі ст.ст. 18, 24, 64-1 Закону України «Про виконавче провадження», ст.ст. 261, 450, 451 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), за участі стягувача Акціонерне товариство «Комерційний банк «Приват Банк» задовольнити частково.

Зобов`язати Приморський відділ державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) зняти арешт з майна ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), накладений при виконанні виконавчого листа №522/1508/14-ц виданого 23.07.2014 Приморським районним судом м.Одеси, у виконавчих провадженнях №№44528522, 46595444.

В іншій частині скарги відмовити.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду шляхом подачі в 15 денний строк з дня її проголошення апеляційної скарги.

Повний текст ухвали суду складено 28 березня 2025 року.

Суддя В.Я.Бондар