ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2025 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого - судді - доповідача Дорош А.І.

Суддів: Лобова О.А., Триголова В.М.

при секретарі: Коротун І.В.

переглянув у судовому засіданні в м. Полтава за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на заочне рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області 02 січня 2025 року, ухвалене суддею Мельник Н.П., повний текст рішення складений - дата не вказана

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про стягнення аліментів на час навчання, -

В С Т А Н О В И В:

02.10.2024 ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на час навчання, в якому просила суд стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на час навчання, аліменти у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходу), починаючи стягнення від дня пред`явлення позову до суду, і до закінченням синами навчання, але не більше як до досягнення ними 23 років.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_1 була одружена з відповідачем ОСОБА_2 , від сумісного шлюбу народилися діти: син ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Через погіршення сімейних відносин сторони розлучилися у 2009. Діти за домовленістю, від часу розірвання шлюбу до теперішнього часу проживають з позивачем та знаходяться на її утриманні. За рішенням суду відповідач сплачував кошти на утримання дітей до досягнення ними повноліття. 02.10.2004 синам виповнилося 18 років, а тому стягнення коштів на утримання дітей припинено. З 01.09.2022 по 30.06.2025 син ОСОБА_7 навчається у Вищому професійному училищі №7 м. Кременчука Полтавської області. Форма навчання - денна, на повному державному забезпеченні не перебуває. З 01.09.2022 по 30.06.2025 син ОСОБА_4 навчається у Регіональному центрі професійно-технічної освіти №1 м. Кременчука. Форма навчання - денна, на повному державному забезпеченні не перебуває. На теперішній час ОСОБА_1 не в змозі повністю матеріально забезпечувати синів у зв`язку з їх навчанням, тому вони потребують додаткової матеріальної допомоги. У добровільному порядку сторони питання щодо надання коштів на утримання повнолітніх дітей вирішити не змогли.

Заочним рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 02 січня 2025 року відмовлено у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 .

Заочне рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідач не надав суду належних, допустимих, безспірних і достовірних доказів про необхідність його звільнення від сплати аліментів, а також про те, що дохід його повнолітніх дітей перевищує дохід кожної із сторін по справі. Разом з тим, суд першої інстанції звернув увагу, що здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття на підставі частини1 ст. 47 ЦПК України. Матеріали справи не містять відомостей про обмеження ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дієздатності чи позбавлення їх дієздатності, а оскільки вони є повнолітніми та самостійно можуть розпоряджаються своїми доходами, до суду із вказаними вимогами повинні були звертатися саме вони. З урахуванням зазначеного,суд першлї інстанції дійшов висновку, що у задоволенні позовних повимог про стягнення аліментів з позивача на користь відповідача слід відмовити.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідач на теперішній час аліментів на утримання інших осіб не сплачує, має задовільний стан здоров`я, проходить службу в ЗС України в/ч НОМЕР_1 та отримує заробітну плату, а тому має можливість надавати матеріальну допомогу синам на час навчання. Не дивлячись на те, що до участі у справі були залучені в якості третіх осіб (заінтересованих осіб) повнолітні діти, яким було відомо про розгляд справи, і вони подали заяви про розгляд справи без їх участі та просили задовольнити позовні вимоги, суд вважає, що вони повинні безпосередньо подати позовні заяви. Таким чином, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції проігнорував норми Сімейного кодексу України та посилаючись на вимоги ч.1 ст. 47 ЦПК України, відмовив ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог. Крім того, при складанні тексту рішення судом була допущена суттєва процесуальна помилка у резолютивній частині, а саме «у задоволенні позовних повимог про стягнення аліментів з позивача на користь відповідачки слід відмовити», хоча позивачем є ОСОБА_1 , а відповідачем - ОСОБА_2 , а не навпаки. Можливо, суд першої інстанції не зовсім правильно зрозумів обставини справи та суть позовних вимог, а можливо і сам предмет позову. Зазначені вище порушення дали змогу суду першої інстанції прийняти незаконне рішення, яке не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а тому є незаконним та необгрунтованим, внаслідок чого підлягає скасуванню.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно встановлених судом першої інстанції обставин вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками повнолітніх ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 7-8).

Відповідач разом із позивачем та синами не проживає, матеріальної допомоги на утримання дітей не надає.

На час звернення до суду із позовом, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є студентом денної форми навчання Регіонального центру професійно-технічної освіти №1 м. Кременчука, термін навчання з 01.09.2022 до 30.06.2025 (довідка №601 від 18.09.2024) (а.с. 9, 41).

Згідно довідки №431 від 18.09.2024, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на час звернення до суду із позовом, є студентом денної форми навчання Вищого професійного училища №7 м.Кременчука Полтавської області, термін навчання з 01.09.2022 до 30.06.2025 (а.с. 10, 42).

Норми права, які застосував суд першої інстанції при вирішенні спору.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

У постановах Верховного Суду від 08.08.2019 у справі №450/1686/17 та від 15.07.2019 у справі №235/499/17 зазначено, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.

Згідно ст. 182 Сімейного Кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання (ст. 199 СК України).

При визначенні розміру аліментів з одного з батьків, суд враховує можливість надання утримання другим із батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином (частина 2 ст. 200 СК України).

Апеляційний суд у складі колегії суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Предметом даного позову є стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , на утримання сина - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на час навчання аліментів у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходу), починаючи стягнення від дня пред`явлення позову до суду, і до закінченням синами навчання, але не більше як до досягнення ними 23 років.

За результатами перегляду справи в апеляційному порядку колегія суддів вважає, що ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції допустив невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, у зв`язку з чим прийшов до помилкового висновку про відмову у задоволені позовних вимог.

Згідно з частиною другою статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20.11.1989 батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Правовідносини щодо утримання батьками повнолітніх дочки, сина регулюються главою 16 СК України, яка, зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання, і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 СК України).

Так, ч.1 ст. 198 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати.

Відповідно ч.1,3 ст. 199 СК України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

Отже, згідно ч. 3 ст. 199 СК України, яка є спеціальною нормою, передбачено право звернення до суду з позовом про стягнення аліментів одним із батьків, з ким проживають діти, а також самих дітей, які продовжують навчання.

Відповідно до ч.2 ст. 199 СК України право на утримання припиняється у разі припинення навчання.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» №3 від 15.05.2006, обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Тобто наявність у батька можливості надавати матеріальну допомогу дитині, що продовжує навчання у сукупності з іншими обставинами є вирішальною підставою для стягнення з батька аліментів на утримання дитини, що продовжує навчання після досягнення вісімнадцятирічного віку.

Відповідно до ч. 1 ст. 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06.08.2018 у справі №748/2340/17 зроблено висновок по застосуванню статті 199 СК України, який полягає в тому, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: походження дитини від батьків або наявність між ними іншого юридично значущого зв`язку (усиновлення); досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину).

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Враховуючи вищенаведені норми, а також фактичні обставини справи, зважаючи на принцип розумності та справедливості, а також обов`язок обох батьків утримувати дітей, колегія суддів апеляційного суду вважає, що з відповідача ОСОБА_2 підлягають стягненню аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання повнолітніх дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , які продовжують навчання, у розмірі 1/3 частини усіх видів його заробітку. Такий розмір аліментів, на думку колегії суддів, є справедливим, достатнім та таким, що враховує як інтереси дітей, які продовжують навчання, так і платника аліментів, оскільки діти у зв`язку з продовженням навчання потребують матеріальної допомоги, натомість, відповідач не надає таку допомогу на їх утримання, хоча є працездатною особою, працює та має можливість сплачувати аліменти, на утриманні інших осіб немає.

При цьому, колегія суддів враховує, що аліменти на повнолітню дитину, яка продовжує навчання, складається не тільки з витрат на навчання за договором про навчання, а і з вартості навчання, підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження.

Стягнення аліментів на утримання повнолітніх сина/доньки, які продовжують навчання є одним із способів захисту їх інтересів, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для життєдіяльності, оскільки на період навчання він/вона не мають самостійного заробітку та потребують матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, що продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову ОСОБА_1 .

Згідно ч.1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви.

Згідно ч.1 ст. 200 СК України до відносин між батьками і дочкою, сином щодо надання їм утримання застосовуються норми статей 187, 189-192 і 194-197 цього Кодексу.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку про те, що у даному спорі аліменти слід присудити від дня пред`явлення позову, тобто з 02.10.2024, оскільки саме з цього часу реалізовано право на отримання аліментів на час навчання повнолітньої дитини.

Враховуючи зазначене, висновки суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову прийняті з неправильним застосуванням норм матеріального права, що у відповідності до ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про задоволення позову.

Оскільки судом першої інстанції зроблено висновок про те, що сини є повнолітніми та самостійно можуть розпоряджаються своїми доходами до суду із вказаними вимогами повинні були звертатись саме вони, тому апеляційний суд вважає за необхідне рішення суду першої інстанції скасувати у повному обсязі і ухвалити нове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

На підставі ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 3 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення, а також заявники у разі подання заяви щодо видачі судового наказу про стягнення аліментів.

Позивача ОСОБА_1 звільнено від сплати судового збору під час розгляду справи про стягнення аліментів в усіх судових інстанціях.

При подачі позову до суду першої інстанції підлягав сплаті у даній справі судовий збір у розмірі 1211,20 грн.

У зв`язку із задоволенням позовних вимог, з відповідача ОСОБА_2 на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1211,20 грн.

Крім того, у зв`язку з оскарженням позивачем судового рішення при подачі апеляційної скарги підлягав сплаті судовий збір у розмірі 1816,80 грн.

У зв`язку із задоволенням апеляційної скарги, з відповідача ОСОБА_2 на користь держави підлягає стягненню судовий збір у вказаному розмірі 1816,80 грн.

Всього з відповідача ОСОБА_2 на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 3 028 грн (1211,20 грн+1816,80 грн).

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» (Seryavinandothersv. Ukraine, №4909/04, §58).

Згідно п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно п. 3 ч.1, ч. 2 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Керуючись ст. ст. 367 ч.1, 2, 368 ч.1, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п. 4, 381 - 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 02 січня 2025 року - скасувати і ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення аліментів на час навчання- задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на час навчання, аліменти у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходу), починаючи стягнення від дня пред`явлення позову до суду, і до закінченням синами навчання, але не більше як до досягнення ними 23 років.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 3 028 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення. Якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, то касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 26 березня 2025 року.

СУДДІ: А. І. Дорош О. А. Лобов В. М. Триголов