КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №22-ц/824/210/2025 Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

12 березня 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Таргоній Д.О.,

суддів: Голуб С.А., Слюсар Т.А.,

за участі секретаря Доброванової О.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Радченко-Онатій Наталії Миколаївни в інтересах ОСОБА_1 , правонаступниками якої є ОСОБА_2 чи ОСОБА_3 , та за апеляційними скаргами ОСОБА_3 , ОСОБА_2 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 06 червня 2023 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія Інвест-Кредо» до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , правонаступниками якої є ОСОБА_2 чи ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації про визнання недійсним договору та застосування наслідків недійсності правочину, -

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2021 року ТОВ «Фінансова Компанія Інвест-Кредо» -звернулось до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання недійсним договору та застосування наслідків недійсності правочину.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що на підставі договору № 2227/К про відступлення прав вимоги від 15.04.2020 року, укладеним з АТ «Дельта Банк», ТОВ «Фінансова Компанія Інвест-Кредо» набуло право вимоги до відповідача ОСОБА_3 за кредитним договором №1210-ф від 02.06.2008 року, укладеним між ЗАТ «Сведбанк» та ОСОБА_3 .

В свою чергу АТ «Дельта Банк» належало право вимоги до ОСОБА_3 на підставі Договору купівлі-продажу прав вимоги № 1 від 18.06.2013 року, укладеним з ПАТ «Омега Банк», який був правонаступником усіх прав та обов`язків ПАТ «Сведбанк», ВАТ «Сведбанк», ПрАТ «Сведбанк Інвест», ЗАТ «Сведбанк Інвест», ЗАТ «ТАС-Інвестбанк».

У цивільній справі № 759/4755/2019 постановою Київського апеляційного суду від 30.09.2021 року, яка залишена без змін постановою Верховного Суду від 28.09.2021 року, задоволено позов АТ «Дельта Банк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь АТ «Дельта Банк» в порядку статті 625 ЦК України заборгованість за кредитним договором №1210-Ф від 02.06.2008 у розмірі 2 503 025,18, яка складається з 3% річних - 457 803,93 грн та інфляційних втрат - 2 045 221,25 грн, а також судові витрати в розмірі 93 863, 45 грн.

У зазначеній справі ухвалою Верховного Суду від 25.05.2021 року задоволено заяву ТОВ «Фінансова компанія «Інвест Кредо» про залучення їх до участі у справі, як правонаступника АТ «Дельта Банк».

Під час пошуку майна боржника, на яке можливо звернути стягнення в рахунок погашення заборгованості, ТОВ «Фінансова Компанія Інвест-Кредо» стало відомо, що ОСОБА_3 не належить жодне нерухоме майно, а єдина належна їй на праві власності квартира була нею відчужена на користь близьких родичів: матері ОСОБА_1 та сина ОСОБА_2 .

Позивач зазначав, що договір дарування квартири від 25.03.2021 року, укладений між ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Івановою С.М. за реєстровим №223, вчинений боржником на шкоду інтересам кредитора з метою унеможливлення звернення стягнення на майно в рахунок погашення боргу, а тому є недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства та недопустимості зловживання правами.

Просив суд визнати недійсним договір дарування квартири від 25.03.2021 року, укладений між ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Івановою С.М. за реєстровим №223 та застосувати наслідки недійсності правочину, скасувавши рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 5729449 від 25.03.2021 року 15:56:39, приватний нотаріус Іванова Світлана Миколаївна, Київський міський нотаріальний округ, м. Київ, на підставі якого внесений запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про право власності № 41175714 ВІД 25.03.2021 15:52:42 ЗА ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на квартиру, однокімнатну, загальною площею 65,2 кв.м., житловою площею 25,3 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000, та поновити запис про право власності №40059972 від 24.12.2020 17:35:04 за ОСОБА_3 .

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 06 червня 2023 року позов задоволено. Визнано недійсним Договір дарування квартири від 25.03.2021, укладений між ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою Світланою Миколаївною за реєстровим № 223. Застосовано наслідки недійсності правочину - скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 57294449 від 25.03.2021 15:56:39, приватний нотаріус Іванова Світлана Миколаївна, Київський міський нотаріальний округ, м. Київ, на підставі якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесений запис про право власності № 41175714 від 25.03.2021 15:52:42 за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на квартиру, однокімнатну, загальною площею 65.2 кв.м., житловою площею 25.3 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000, та поновлено запис про право власності № 40059972 від 24.12.2020 17:35:04 за ОСОБА_3 . Стягнуто з відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 (на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова Компанія Інвест-Кредо" сплачений судовий збір у розмірі 5 676,00 грн, тобто по 1892,00 грн з кожного з відповідачів.

З апеляційною скаргою на вказане судове рішення в інтересах відповідача ОСОБА_1 звернулася її представник - адвокат Радченко-Онатій Н.М., яка посилаючись на неповноту встановлення обставин, що мають значення по справі, необґрунтовану відмову у прийнятті доказів, порушення норм процесуального та матеріального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

В доводах апеляційної скарги, зокрема, зазначає, що справа розглядалась судом першої інстанції з порушенням процесуальних прав відповідача, без її належного повідомлення, а також без належного повідомлення третьої особи - Служби у справах дітей та сім'ї. Суд першої інстанції необґрунтовано відмовив у задоволенні клопотань про поновленні строку на подачу відзиву, повернення на стадію підготовчого провадження, а також безпідставно залишив без розгляду заяву про залишення позову без розгляду. Судом не встановлено за яку ціну банк продав фінансовій компанії права вимоги та який матеріальний інтерес був у банка від цього правочину, а який у фінансової компанії. Клопотання відповідача про витребування доказів з метою з`ясування вказаних обставин суд першої інстанції залишив без уваги та вирішення.

Щодо порушення норм матеріального права, представник відповідача зазначила, що оспорюваний договір дарування був посвідчений між відповідачами в той час, коли ОСОБА_3 не перебувала в Єдиному реєстрі боржників, що виключає можливість визнання правочину фраудаторним. Квартира, подарована за вказаним договором, ніколи не була предметом іпотеки і є єдиним житлом відповідача ОСОБА_1 . Правочин відповідає їхній внутрішній волі та вирішив сімейну ситуацію, пов`язану із запланованим заміжжям ОСОБА_3 та переїздом в іншу країну.

Вирішуючи даний спір судом не досліджено наявність справедливого балансу між правами кредитора, який витратив незначні кошти на купівлю права вимоги за кредитом, та правами позичальника, який може втратити єдине житло.

Крім того, судом не перевірено обставин, які підтверджують добросовісність ОСОБА_3 , яка виконала кредитні зобов`язання за рахунок майна, переданого в іпотеку, та недобросовісність АТ «Дельта Банк».

Представник ТОВ «Фінансова компанія Інвест-Кредо» - адвокат Васильєва І.В. у відзиві на апеляційну скаргу, подану адвокатом Радченко-Онатій Н.О. в інтересах відповідача ОСОБА_1 , зазначає про безпідставність доводів скарги, просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Посилаючись на положення статті 82 ЦПК України, звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що не потребують доказування обставини, встановлені судовими рішеннями, що набрали законної сили, у справах № 759/15639/13-ц, №910/12760/16, №127/14035/17, №759/4755/19, №761/18567/20 за участі ОСОБА_3 , щодо якої встановлено ці обставини, зокрема, щодо укладення кредитного договору, дійсності кредитного зобов'язання, видачі банком кредитних коштів, отримання позичальником кредитних коштів, наявності непогашеної заборгованості, ненабуття ОСОБА_4 права вимоги до ОСОБА_3 , не набуття ОСОБА_3 права вимоги до самої себе, неприпинення кредитного зобов`язання поєднанням боржника і кредитора в одній особі на підставі статті 606 ЦК України, правонаступництва кредитора - АТ «Дельта Банк» та ТОВ «Фінансова компанія Інвест-Кредо» тощо.

Зазначає також, що оспорюваний правочин, а саме договір дарування квартири від 25.03.2021 року, має усі ознаки фіктивності, які підтверджують, що його укладено з метою уникнення сплати боргу. Зокрема, договір є безоплатний, укладений між близькими родичами, боржник ОСОБА_3 зареєстрована в квартирі і продовжує в ній проживати після укладення оспорюваного договору. Крім того, договір дарування укладений після ухвалення судового рішення - постанови Київського апеляційного суду у справі № 759/4755/19 від 30.09.2020 про стягнення заборгованості з ОСОБА_3 на користь АТ «Дельта банк», правонаступником якого є ТОВ «Фінансова компанія Інвест-Кредо». Договір дарування квартири укладений також після ухвалення рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 02.02.2021 у справі № 761/18567/20, яким ОСОБА_3 відмовлено у задоволенні позову до АТ «Дельта банк» та ТОВ «Фінансова компанія Інвест-Кредо» про визнання недійсним Договору №2227/К про відступлення прав вимоги від 15.04.2020, визнання кредитного зобов`язання припиненим; заборону вчиняти дії.

Вказує також, що у боржника не залишилось іншого майна, на яке можна звернути стягнення в рахунок погашення заборгованості у межах виконавчого провадження і ніяких дій, спрямованих на погашення заборгованості, ОСОБА_3 не вчиняє.

Поряд із цим, ОСОБА_3 раніше вчиняла дії, спрямовані на уникнення стягнення заборгованості на підставі нікчемних правочинів - Договору про розірвання іпотечного договору від 02.07.2014, укладеного між АТ «Дельта Банк» та ОСОБА_3 (визнаний нікчемним у справі №127/14035/17), а також Договору про відступлення прав вимоги від 02.07.2014, укладеного між АТ «Дельта Банк» та ТОВ «ФК «Актив Гарант» (визнаний недійсним у справі № 910/12760/16). Ці правочини дозволили ОСОБА_3 відчужити 15 квартир у місті Вінниця, які були предметом іпотеки та забезпечували виконання кредитного зобов'язання. Таким чином, поки йшли судові процеси, ОСОБА_3 відчужила усе іпотечне майно, яке придбала за кредитні кошти, проте з кредитором не розрахувалась.

Тому вважає висновки суду першої інстанції законним та обґрунтованими.

24.08.2023 з апеляційною скаргою на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 06 червня 2023 року звернулась також ОСОБА_3 , яка, посилаючись на неповноту встановлення обставин, що мають значення по справі, неправильність встановлення судом обставин, які мають значення для справи, внаслідок необґрунтованої відмови у прийнятті доказів, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позові відмовити.

В доводах апеляційної скарги ОСОБА_3 зазначає, що судом першої інстанції було допущено низку процесуальних порушень, які призвели до неможливості для відповідача реалізувати свої процесуальні права на подання відзиву на позовну заяву, обґрунтування заперечень, подання доказів, їх витребування та залучення третіх осіб, а також залишенням без розгляду клопотання відповідача про залишення позову без розгляду на підставі ст. ст. 223,257 ЦПК України.

Вказує також на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, зокрема статей 203, 215, 243 ЦК України, при визнання оспорюваного правочину недійсним. Вказує, що на момент укладення правочину вона не була боржником за рішенням суду про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, виконавче провадження за цим рішенням не було відкрито.

Вважає, що судом першої інстанції не було надано належної оцінки обставинам, які свідчать про її добросовісність, відсутність доказів ухилення від виконання зобов'язання, а також доказам, підтверджуючим виконання нею зобов`язання за кредитним договором у повному обсязі.

Зазначає, що оскаржуване рішення суду постановлене з порушенням статті 1 Протоколу 1 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка гарантує захист права власності, не відповідає легітимній меті та має ознаки непропорційного втручання в права відповідачів.

Представник ТОВ «Фінансова компанія Інвест-Кредо» - адвокат Васильєва І.В. у відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 наводить доводи, аналогічні тим, що викладені у відзиві на апеляційну скаргу, подану адвокатом Радченко-Онатій Н.О. в інтересах відповідача ОСОБА_1

27.10.2023 року з апеляційною скаргою на рішення суду першої інстанції звернувся також відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в обґрунтування якої зазначає, що судом першої інстанції було позбавлено його в реалізації права на ознайомлення з матеріалами справи, подачу відзиву, заперечень, надання доказів та інших процесуальних прав, оскільки про наявність у провадженні суду вказаної справи йому стало відомо лише у травні 2023 року.

Судом також було порушено його право на представництво в суді у зв`язку із недопущенням його адвоката - Кушніра О.П. до участі у судовому процесі. При цьому, судом не враховано доводи ОСОБА_2 про те, що між ним та його законним представником - матір'ю ОСОБА_3 наявний конфлікт інтересів, що унеможливлює представництво інтересів неповнолітнього у суді його матір'ю.

Щодо порушення судом норм матеріального права, вказує, що вирішуючи спір, суд першої інстанції не дав оцінки добросовісності дій обдаровуваного та не встановив, які саме дії скаржника не були направлені на реальне настання наслідків укладеного правочину.

Вважає помилковими висновки суду першої інстанції про те, що факт реєстрації місця проживання позивача у спірній квартирі може свідчити про фіктивність договору, оскільки позивачка, не дивлячись на фактичну реєстрації місця проживання, у спірній квартирі після її відчуження не проживала.

Відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , поданий представником ТОВ «Фінансова компанія Інвест-Кредо» - адвокат Васильєва І.В. містить заперечення, аналогічні тим, що викладені раніше у відзивах на апеляційні скарги інших відповідачів. Окремо звертає увагу на те, що заперечуючи факт проживання ОСОБА_3 у спірній квартирі, ОСОБА_2 не зазначає іншу адресу її проживання, доказів на підтвердження цієї обставини не надає. Поряд із цим, ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі особисто вказує про те, що комунальні послуги сплачує саме його матір, що підтверджує, що ОСОБА_3 продовжує проживати у квартирі. Звертає також увагу апеляційного суду на безпідставність посилань ОСОБА_2 на порушення судом першої інстанції його процесуальних прав, оскільки останній був належним чином повідомлений про підготовчі і судові засідання, які призначались у цій справі, та самостійно, діючи на власний розсуд, добросовісно своїми права не користувався.

Інших відзивів на апеляційні скарги до суду апеляційної інстанції не надійшло.

Київський апеляційний суд ухвалою від 24 листопада 2023 року призначив справу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 10 січня 2024 року.

10 січня 2024 року за клопотанням адвоката кушніра О.П., який представляє інтереси відповідача ОСОБА_2 , розгляд справи відкладено для надання адвокату часу на ознайомлення з матеріалами справи.

Судове засідання, призначене на 11 січня 2024 року, апеляційним судом знято з розгляду у зв`язку із оголошенням у місті Києві повітряної тривоги.

13 січня 2024 року ухвалою Київського апеляційного суду зупинено провадження по справі у зв`язку зі смертю відповідача ОСОБА_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , до залучення до участі у справі правонаступників.

Ухвалою від 29 серпня 2024 року Київський апеляційний суд задовольнив заяву директора ТОВ «Фінансова компанія Інвест-Кредо» Науменка Д.О. та поновив провадження у даній справі, одночасно витребувавши від Державного підприємства «Національні інформаційні системи» інформаційну довідку щодо заведеної спадкової справи після смерті ОСОБА_1 та виданого свідоцтва (свідоцтв) про право на спадщину.

Ухвалою від 20 листопада 2024 року Київський апеляційний суд задовольнив клопотання представника ТОВ «Фінансова компанія Інвест-Кредо» - адвоката Щербака Є.М. про витребування доказів, зобов`язав приватного нотаріуса Київського нотаріального округу Шаповаленка А.І. направити на адресу апеляційного суду належним чином засвідчену копію спадкової справи після смерті ОСОБА_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Ухвалою від 29 січня 2025 року Київський апеляційний суд задовольнив клопотання представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Кушніра О.П. про витребування доказів, витребуваву приватного нотаріуса КМНО Іванової С.М. належним чином завірену копію заповіту ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Ухвалою Київського апеляційного суду від 12 березня 2025 року, постановленою протокольно, замінено відповідача ОСОБА_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , на її правонаступників: ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , відповідачів по даній справі. При цьому, апеляційним судом враховано наявність заповіту ОСОБА_1 , посвідченого приватним нотаріусом КМНО Івановою С.М. 25.03.2021 року, за реєстровим номером 225, яким ОСОБА_1 на випадок смерті заповіла належну їй частину квартири АДРЕСА_2 , ОСОБА_3 . За матеріалами спадкової справи, ОСОБА_2 прийняв спадщину після смерті ОСОБА_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , подавши відповідну заяву приватному нотаріусу КМНО Шаповаленку А.І. ОСОБА_3 своєю заявою від 07.08.2024 року повідомила приватного нотаріуса КМНО Шаповаленка А.І. про відмову від спадщини після смерті ОСОБА_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 . Оскільки відсутність у заяві ОСОБА_3 , яка має право на спадкування після смерті своєї матері, як за законом, так і за заповітом, конкретних даних щодо відмови від спадщини за законом або за заповітом, не виключає можливості прийняття нею спадщини в один із цих способів, колегія суддів вважала правильним замінити вибулого відповідача ОСОБА_1 на обох відповідачів: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

У судовому засіданні по розгляду апеляційних скарг представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Кушнір О.П. підтримав апеляційну скаргу, подану його довірителем, просив її задовольнити, а також не заперечував щодо задоволення апеляційних скарг інших відповідачів.

Представник ТОВ «Фінансова компанія Інвест - Кредо» - адвокат Васильєва І.В. у судовому засіданні просила відмовити відповідачам у задоволенні апеляційних скарг та залишити рішення суду першої інстанції без змін, як законне і обґрунтоване.

Відповідачка ОСОБА_3 у судове засідання не з'явилась, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена у відповідності до вимог процесуального законодавства, шляхом направлення судової повістки на офіційну електронну адресу ОСОБА_3 через систему «Електронний суд», що підтверджується звітом про доставку вхідної кореспонденції Київського апеляційного суду. (том 5 а.с. 182)

Служба у справах дітей та сім'ї Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації свого представника для участі у справі не направляли, надіславши на адресу апеляційного суду клопотання про розгляд справи без його участі.

Керуючись положеннями частини другої статті 372 ЦПК України, колегія суддів вважала за можливе розглянути справу за відсутності осіб, як не з`явились, з огляду на їх належне повідомлення та враховуючи, що їх неявка не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились у судове засідання, перевіривши наведені в апеляційних скаргах доводи, заперечення, викладені у відзивах на апеляційні скарги, вивчивши матеріали справи, вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що 02.06.2008 року між ЗАТ "Сведбанк Інвест" та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір № 1210-ф.

18.06.2013 року між ПАТ "Омега Банк", який є повним правонаступником усіх прав та обов`язків ПАТ "Сведбанк", ВАТ "Сведбанк", ПрАТ "Сведбанк Інвест", ЗАТ "Сведбанк Інвест", ЗАТ "Тас-Інвестбанк", та ПАТ "Дельта Банк" був укладений Договору купівлі-продажу прав вимоги № 1, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Шевченко Д.Г. за реєстровим № 1358, на підставі якого ПАТ "Дельта Банк" набуло право вимоги до ОСОБА_3 за кредитним договором № 1210-ф від 02.06.2008 року.

15.04.2020 року між ПАТ "Дельта Банк" та ТОВ "Фінансова Компанія Інвест-Кредо" був укладений Договір № 2227/К про відступлення прав вимоги, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Черленюх Л.В. за реєстром № 491, на підставі якого ТОВ "Фінансова Компанія Інвест-Кредо" набуло право вимоги до ОСОБА_3 за кредитним договором № 1210-ф від 02.06.2008 року.

Зазначене правонаступництво кредитора на підставі п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України та заборгованість боржника за кредитним зобов`язанням підтверджується судовими рішеннями у цивільних справах № 759/15639/13-ц, № 759/4755/19, № 761/18567/20, які набрали законної сили та є обов`язковими до виконання на підставі п. 7 ч. 3 ст. 2, ст. 18 ЦПК України. Обставини, встановлені зазначеними судовими рішеннями, не доказуються при розгляді цієї справи в силу ч. 4 ст. 82 ЦПК України.

10.12.2013 року заочним рішенням Святошинського районного суду м. Києва у справі № 759/15639/13-ц було задоволено позов ПАТ "Дельта Банк". Вирішено стягнути з ОСОБА_3 на користь ПАТ "Дельта Банк" заборгованість по кредитному договору в розмірі 5086710 грн. 38 коп., судові витрати у справі в розмірі 3441 грн., а всього 5090151 грн. 38 коп.

16.03.2018 року ухвалою Святошинського районного суду м. Києва у справі № 759/15639/13-ц, залишеною без змін постановою Апеляційного суду м. Києва від 02.07.2018 року, було відмовлено у задоволенні заяви ПАТ "Дельта Банк" про поновлення строку пред`явлення виконавчого листа до виконання у цивільній справі за позовом ПАТ "Дельта Банк" до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

30.09.2020 року постановою Київського апеляційного суду у справі № 759/4755/19, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 28.09.2021 року, було задоволено апеляційну скаргу ПАТ "Дельта Банк". Скасовано рішення Святошинського районного суду м. Києва від 12.12.2019 року та ухвалено нову постанову наступного змісту. Задоволено позов ПАТ "Дельта Банк" до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ "Дельта Банк" заборгованість за кредитним договором № 1210-ф від 02.06.2008 року у розмірі 2 503 025, 18 грн., яка складається з 3% річних - 457803,93 грн. та інфляційних втрат - 2045221,25 грн., в порядку положень ст. 625 ЦК України. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ "Дельта Банк" понесені судові витрати в розмірі 93863,45 грн.

30.09.2020 року ухвалою Київського апеляційного суду у справі № 759/4755/19 було відмовлено ТОВ "Фінансова Компанія Інвест-Кредо" у задоволенні заяви про заміну сторони у справі правонаступником. Відмовляючи у задоволенні заяви, апеляційним судом було враховано існування спору щодо права вимоги заявника до ОСОБА_3 за кредитним договором № 1210-ф від 02.06.2008 року, який перебував у провадженні Шевченківського районного суду м. Києва з присвоєнням єдиного унікального номеру № 761/18567/20.

02.02.2021 року рішенням Шевченківського районного суду м. Києва у справі № 761/18567/20, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 24.06.2021 року, було відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3 до ТОВ "Фінансова Компанія Інвест-Кредо", ПАТ "Дельта Банк" про визнання недійсним договору № 2227/К від 15.04.2020 року відступлення прав вимоги, заборону вчиняти дії та визнання припиненим зобов`язання за кредитним договором № 1210-ф від 02.06.2008 року, укладеним між ЗАТ "Сведбанк Інвест" та ОСОБА_3

25.05.2021 року ухвалою Верховного Суду у справі № 759/4755/19 було задоволено заяву ТОВ "Фінансова Компанія Інвест-Кредо" про залучення правонаступника ПАТ "Дельта Банк". Залучено ТОВ "Фінансова Компанія Інвест-Кредо" як правонаступника позивача - ПАТ "Дельта Банк" до участі у справі за позовом ПАТ "Дельта Банк" до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Задовольняючи заяву, касаційним судом було враховано рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 02.02.2021 року у справі № 761/18567/20.

28.10.2021 року постановами приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Іванюти І.М. було відкрито виконавче провадження № 67310522 за виконавчим листом Святошинського районного суду м. Києва у справі № 759/4755/19 від 25.10.2021 року про стягнення 2503025,18 грн., та виконавче провадження № НОМЕР_1 за виконавчим листом Святошинського районного суду м. Києва у справі № 759/4755/19 від 25.10.2021 року про стягнення 93863,45 грн., які були об`єднані у зведене виконавче провадження № 67315021.

20.07.2022 року ухвалою Святошинського районного суду м. Києва у справі № 759/4755/19 було відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_3 про визнання виконавчих листів такими, що не підлягають виконанню, у справі за позовом ПАТ "Дельта Банк" до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

З матеріалів справи вбачається, що у під час вчинення виконавчих дій у боржника не було виявлено майно, на яке можливо звернути стягнення в рахунок повного погашення боргу, що підтверджується відповіддю на запит № 120423358 від 28.10.2021 року до МВС України щодо відсутності зареєстрованих за боржником транспортних засобів від 29.10.2021 року. Приватним виконавцем було виявлено 2 банківській рахунки боржника в АТ "КБ "Приватбанк", на яких обліковувалось 4,70 грн. та - 2250,07 грн. Єдиним офіційним джерелом отримання доходу ОСОБА_3 є заробітна плата у ТОВ "ФК "Аверс", що підтверджується відповіддю на запит №120423359 від 28.10.2021 року до ДФС України від 28.10.2021 року.

Поряд із цим судом встановлено, що з 06.08.2008 року до 25.03.2021 року боржнику належала квартира за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право власності, виданого 06.08.2008 року Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчим органом Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) на підставі Наказу Головного управління житлового забезпечення від 30.07.2008 року № 1285-С/КІ.

25.03.2021 року між ОСОБА_3 як дарувальницею, з однієї сторони, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 як обдаровуваними, з другої сторони, був укладений договір дарування квартири, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Івановою С.М. за реєстровим №223, відповідно до якого дарувальниця подарувала, а обдаровувані прийняли в дар у рівних частинах квартиру під АДРЕСА_2 .

Пунктом 3 та 9 договору дарування квартири передбачено, що сторони цей дарунок оцінюють у 717 200 гривень. Сторони розуміють, що за своєю природою договір дарування є безоплатним. У пункті 15 договору дарування квартири сторони визнають, що обдаровувані є матір`ю та сином дарувальниці.

Судом встановлено, що розпорядженням Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації від 24.02.2021 року № 109 було надано дозвіл ОСОБА_3 на укладання договору дарування квартири громадянам ОСОБА_1 та неповнолітньому ОСОБА_5 , який в подальшому був наданий приватному нотаріусу КМНО Івановій С.М., що спростовує твердження позивача у позовній заяві про його відсутність на час вчинення правочину.

Матеріалами справи також підтверджується, що всі відповідачі зареєстровані у спірній квартирі: ОСОБА_3 та ОСОБА_2 з 25.11.2008 року, ОСОБА_1 з 09.02.2019 року. З документів нотаріальної справи вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 до цього були зареєстровані за адресою: АДРЕСА_3 .

Задовольняючи заявлені позовні вимоги, суд першої інстанції встановив, що оспорюваний договір дарування є фраудаторним, тобто вчиненим боржником ОСОБА_3 на шкоду кредитору ТОВ "Фінансова Компанія Інвест-Кредо". При укладенні 25.03.2021 року оспорюваного договору дарування квартири воля сторін не відповідала зовнішньому її прояву та вони не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених вказаним правочином, їх дії були направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів.

Колегія суддів апеляційного суду з такими висновками погоджується, оскільки вони відповідають встановленим по справі обставинам та ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Тлумачення, як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства (див. зокрема, постанови Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц, від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц, від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20).

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).

З урахуванням того, що норми цивільного законодавства мають застосовуватися із врахуванням добросовісності, то принцип добросовісності не може бути обмежений певною сферою (див., зокрема, постанови Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 463/13099/21 (провадження № 61-11609сво23), від 19 лютого 2024 року в справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).

Змусити жити за принципами навряд чи можливо. Але коли виникає судовий спір, то учасники цивільного обороту мають розуміти, що їх дії (бездіяльність) чи правочини можуть бути піддані оцінці крізь призму справедливості, розумності, добросовісності (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 травня 2024 року в справі № 357/13500/18).

Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)».

Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що:

особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»;

наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають);

враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року в справі № 747/306/19).

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (див. постанову Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року у справі № 761/12692/17).

Недійсність договору як приватноправова категорія покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто правовим наслідком недійсності договору є за своєю суттю «нівелювання» правового результату, породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі) (див. постанови Верховного Суду від 10 липня 2024 року в справі № 201/3274/21, від 22 листопада 2023 року в справі № 128/1878/20).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19).

Необхідно розмежовувати конкурсне оспорювання та позаконкурсне оспорювання фраудаторних правочинів. Недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб. Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2023 року в справі № 523/17429/20).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок, що «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України».

Тобто, Велика Палата Верховного Суду у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) сформулювала підхід, за яким допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як:

фіктивного (стаття 234 ЦК України);

такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України);

такого, що порушує публічний порядок (частини перша та друга статті 228 ЦК України).

Договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення фраудаторного договору) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили, чи виконавчого напису (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2023 року в справі № 523/17429/20).

Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. До обставин, які дозволяють кваліфікувати безоплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору зокрема, відноситься: безоплатність договору; момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа). Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника) (див., зокрема, постанови Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 755/17944/18, від 26 квітня 2023 року в справі № 644/5819/20).

Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним (частина перша та друга статті 234 ЦК України).

Фіктивний правочин відноситься до оспорюваних правочинів, тобто визнається недійсним на підставі судового рішення про що має бути вказано в резолютивній частині рішення (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 січня 2021 року в справі № 712/7975/17).

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки (див., зокрема, постанову Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 травня 2019 року в справі № 723/405/17).

Недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб. Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину; в практиці касаційного суду допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного (стаття 234 ЦК України) чи такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України). Одна й інша підстави для кваліфікації правочину як фраудаторного побудовані законодавцем за моделлю оспорюваного правочину. Тобто, оспорення правочину має відбуватися за ініціативою кредитора як заінтересованої особи шляхом пред`явлення позовної вимоги про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов); кваліфікація правочину як фіктивного виключається, якщо на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав; натомість для кваліфікації фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України) не має значення, що на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав. Важливим для кваліфікації такого правочину як фраудаторного є те, що внаслідок його вчинення відбувається, зокрема, унеможливлення звернення стягнення на майно боржника чи зменшується обсяг його майна; очевидно, що одночасна кваліфікація оспорюваного фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного (стаття 234 ЦК України) і такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України) не допускається (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 січня 2024 року в справі № 761/40240/21).

Контрагентом з яким боржник вчиняє оспорюваний договір може бути не тільки родич боржника, але й інша особа (зокрема, співвласник в спільній власності); відсутність заборони чи арешту не виключає кваліфікацію правочину як фраудаторного, оскільки для оспорення правочину, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України), важливим є те, що учасники цивільного обороту використовують приватний інструментарій всупереч його призначенню, принципу доброї совісті та, зокрема, для, унеможливлення звернення стягнення на майно боржника (поручителя) чи зменшення обсягу його майна (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 серпня 2024 року у справі № 947/37261/21).

Велика Палата Верховного Суду зауважила, що приватноправовий інструментарій (як в договірних, так і в позадоговірних відносинах) має використовуватись особами добросовісно, не зловживаючи правом. Зокрема, такий інструментарій не може використовуватись особою на шкоду іншим учасникам правовідносин. Правочин не має вчинятись з метою заподіяти зло (тобто здійснити зловживання правом) і втілювати цей намір. Інакше такий правочин має кваліфікуватись судами як фраудаторний та, за наявності відповідної позовної вимоги, має бути визнаний недійсним. Однак у силу гнучкості та різноманіття цивільних правовідносин вичерпний та закритий перелік обставин, за яких той чи інший правочин слід вважати фраудаторним, відсутній. Натомість Верховний Суд напрацював перелік обставин, які окремо або в сукупності можуть враховуватися при оцінці правочину як фраудаторного. Остаточну кваліфікацію певного правочину як фраудаторного повинен здійснювати суд в кожній конкретній справі виходячи із встановлених обставин (див. пункти 108, 115, 116 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2024 року в справі № 916/379/23 (провадження № 12-22гс24)).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, третя статті 12, частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).

Згідно зі статями 76, 77, 79 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують, і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Згідно з пунктом 3 частини четвертої статті 265 ЦПК України, пунктом 3 частини першої статті 382 ЦПК України у мотивувальній частині судового рішення зазначаються, зокрема, мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити (частина перша статті 264 ЦПК України).

У справі, що переглядається позивач, ТОВ «Фінансова компанія Інвест-Кредо», вказував, що договір дарування квартири від 25.03.2021 року, укладений між ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Івановою С.М. за реєстровим №223, є фраудаторним правочином, тобто вчинений з метою унеможливлення звернення стягнення на майно в рахунок погашення боргу, а тому є недійсним на підставі загальних засад законодавства та недопустимості зловживання правами.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції правильно встановив, що квартира відчужена боржником на користь близьких родичів за безоплатним договором. На час розгляду справи ОСОБА_3 зареєстрована у квартирі та проживає в ній, тобто продовжує фактично користуватись нерухомим майном, яке відчужила. Боржник знала про свій борг та судові рішення про стягнення заборгованості, а також про правонаступництво кредитора.

Доводи апеляційних скарг відповідачів про те, що ОСОБА_3 після відчуження квартири в ній не проживала, виїхала на постійне місце проживання за іншою адресою, матеріалами справи не підтверджуються, належних та допустимих доказів на підтвердження таких обставин відповідачами не надано.

Матеріалами справи також підтверджується, що договір дарування квартири від 25.03.2021 року вчинений боржником після ухвалення постанови Київського апеляційного суду у справі № 759/4755/19 від 30.09.2020 року про задоволення позову ПАТ "Дельта Банк" до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, та після ухвалення рішення Шевченківського районного суду м. Києва у справі № 761/18567/20 від 02.02.2021 року про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3 до ТОВ "Фінансова Компанія Інвест-Кредо", ПАТ "Дельта Банк" про визнання недійсним договору № 2227/К від 15.04.2020 року відступлення прав вимоги, заборону вчиняти дії та визнання припиненим зобов`язання за кредитним договором.

Суд також дійшов обґрунтованого висновку, що після відчуження квартири у власності ОСОБА_3 не залишилось майна, на яке може бути звернуто стягнення у межах виконавчого провадження в рахунок повного погашення заборгованості перед ТОВ "Фінансова Компанія Інвест-Кредо". Боржник не вчиняє всі залежні від неї дії, спрямовані на погашення заборгованості та виконання судового рішення. Відповідачами не спростовано, що заборгованість є непогашеною, а судове рішення є невиконаним. Разом з цим ОСОБА_3 до цього вчиняла дії, спрямовані на уникнення відповідальності за невиконання кредитного зобов`язання, зокрема, намагалась у судовому порядку визнати припиненим зобов`язання за кредитним договором.

Судом також враховано, що ще раніше боржник відчужила 15 квартир у м. Вінниця, які придбала за кредитні кошти та які були предметом іпотеки, яка забезпечувала виконання нею кредитного зобов`язання, проте з кредитором не розрахувалась, що не заперечується ОСОБА_3 у відзиві на позовну заяву. Зазначене відчуження стало можливим, у зв`язку із укладенням 02.07.2014 року між ПАТ "Дельта Банк" та ОСОБА_3 договору про розірвання іпотечного договору, нікчемність якого була встановлена судовими рішеннями у цивільній справі № 127/14035/17, та у зв`язку із укладенням 02.07.2014 року між ПАТ "Дельта Банк" та ТОВ "ФК "Актив-Гарант" договору про відступлення прав вимоги до ОСОБА_3 , який був визнаний недійсним у господарській справі № 910/12760/16.

З огляду на вказане, доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 про ненадання судом першої інстанції оцінки доводам відповідачів про добросовісність їх поведінки при укладенні оспорюваного правочину, є необґрунтованими, оскільки судом аргументовано встановлено, що відповідач ОСОБА_3 свідомо та систематично діяла на шкоду кредитора, вчиняючи активні дії, спрямовані на уникнення цивільно-правової відповідальності за невиконання кредитного зобов'язання.

Доводи апеляційних скарг про фактичне виконання зобов'язань за кредитним договором, відсутність у ТОВ «Фінансова компанія Інвест-Кредо» права вимоги до ОСОБА_3 , припинення кредитного зобов`язання, не можуть бути взяті апеляційним судом до уваги, оскільки такі доводи були предметом дослідження у суді першої інстанції, у зв`язку із чим судом обґрунтовано встановлено, що обставини укладення кредитного договору, дійсності кредитного зобов'язання, видачі банком кредитних коштів, отримання позичальником кредитних коштів, наявності непогашеної заборгованості, ненабуття ОСОБА_4 права вимоги до ОСОБА_3 , не набуття ОСОБА_3 права вимоги до самої себе, неприпинення кредитного зобов`язання поєднанням боржника і кредитора в одній особі на підставі статті 606 ЦК України, правонаступництва кредитора - АТ «Дельта Банк» та ТОВ «Фінансова компанія Інвест-Кредо» не потребують доказування у даній справі, оскільки встановлені судовими рішеннями, що набрали законної сили, у справах № 759/15639/13-ц, №910/12760/16, №127/14035/17, №759/4755/19, №761/18567/20 за участі ОСОБА_3 .

Не заслуговують на увагу та спростовуються матеріалами справи також доводи апеляційних скарг про порушення судом першої інстанції процесуальних прав відповідачів.

Так, з матеріалів справи вбачається, що відповідачі були належним чином повідомлені судом першої інстанції про відкриття провадження у даній справі та призначення підготовчого засідання, про закриття підготовчого засідання та призначення справи до розгляду. Відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 через своїх представників реалізовували свої права шляхом участі у судових засіданнях, подання заяв, клопотань та відводів, які були вирішені судом першої інстанції у відповідності до вимог процесуального законодавства.

Таким чином, доводи апеляційних скарг відповідачів правильності висновків суду першої інстанції щодо обґрунтованості заявлених позовних вимог не спростовують, зводяться до незгоди з ухваленим судом першої інстанції рішенням по суті, тому не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини.

В своєму рішенні у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, ЄСПЛ зазначив про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції й зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Верховний Суд у постанові від 24 квітня 2020 року у справі № 554/2491/17 зазначив наступне:

«Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували.

Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є майже ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.»

З огляду на зазначене, апеляційний суд вважає відсутніми підстави для повторного наведення тих доводів і аргументів, якими керувався суд першої інстанції при вирішенні даної справи, і з якими в повній мірі погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Таким чином, при апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які були б підставою для скасування рішення суду першої інстанції не встановлено, відтак апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Радченко-Онатій Наталії Миколаївни в інтересах ОСОБА_1 , правонаступниками якої є ОСОБА_2 чи ОСОБА_3 , та апеляційні скарги ОСОБА_3 , ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 06 червня 2023 року- залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 27 березня 2025 року.

Суддя-доповідач Таргоній Д.О.

Судді: Голуб С.А.

Слюсар Т.А.