Справа № 132/701/24
Провадження № 2/132/66/25
РІШЕННЯ

Іменем України

24 березня 2025 року Калинівський районний суд Вінницької області у складі: головуючого судді СЄЛІНА Є.В., при секретарі судового засідання БАРТОШ А.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні зали суду в місті Калинівка Хмільницького району Вінницької області, у порядку загального позовного провадження цивільну справу № 132/701/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики (борговою розпискою),

ВСТАНОВИВ:

04.03.2024 року до Калинівського районного суду Вінницької області звернувся ОСОБА_1 із позовом, в якому просить стягнути з ОСОБА_2 на його користь заборгованість за договором позики від 19.04.2019 року у розмірі 140320грн.00коп. В обґрунтування цих вимог зазначив, що 04.08.2020 року він позичив ОСОБА_2 кошти в розмірі 20000грн.00коп., що підтверджується борговою розпискою, згідно якої позичальник зобов`язався сплачувати відсотки за користування коштами в розмірі 4 відсотки за кожен тиждень користування коштами, однаковими платежами, які зазначені у графіку платежів. ОСОБА_2 частково проводив погашення заборгованості, однак незважаючи на встановлений та погоджений порядок та умови повернення грошових коштів, уникає зустрічі та ухиляється від виконання зобов`язань, що зумовлює звернення до суду із даним позовом. Станом на 13.02.2024 року заборгованість становить 140320грн.00коп., з якої 11039грн.00коп. основна сума боргу; 129281грн.00коп. заборгованість за відсотками за користування коштами.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.03.2024 року, визначено склад суду з розгляду позову: головуючого суддю Сєліна Є.В.

Ухвалою судді Калинівського районного суду Вінницької області Сєліна Є.В. від 02.04.2024 року, відкрито провадження за позовною заявою, визначено здійснити її розгляд за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання, відповідачу встановлений строк для подання відзиву проти неї із посиланням на докази, якими вони обґрунтовуються.

Відповідачем ОСОБА_2 поданий відзив на позовну заяву, в прохальній частині якого, він просить у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі, виходячи з наступних підстав. Так, дійсно 04.08.2020 року ОСОБА_1 позичив йому кошти у розмірі 20000грн.00коп., які він зобов`язався повернути протягом півроку, на підтвердження чого підписав боргову розписку. В період з 04.08.2020 року по 21.01.2021 року, тобто у погоджений строк повернення позичених грошових коштів, він повернув ОСОБА_1 кошти в сумі 26880грн.00коп., чим повністю виконав своє зобов`язання за договором позики. Однак, в лютому 2024 року він отримав претензію ОСОБА_1 з вимогою про сплату 140320грн.00коп., яку не визнає, оскільки позичені грошові кошти він повернув, при цьому будь-який графік платежів між сторонами не узгоджувався, та ним не підписувався.

Одночасно із цим відзивом на позовну заяву, до Калинівського районного суду Вінницької області надійшла заява відповідача ОСОБА_2 про застосування строків позовної давності, оскільки останній платіж відбувся 21.01.2021 року, а із даним позовом ОСОБА_1 звернувся до суду 28.02.2024 року, тобто поза строками позовної давності.

Ухвалою Калинівського районного суду Вінницької області від 28.06.2024 року, закрито підготовче провадження у даній справі, призначено її до судового розгляду в загальному позовному провадженні.

Позивач ОСОБА_3 та його представник адвокат САУЛЯК Є.В. в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені в передбаченому законом порядку. В матеріалах справи наявні письмові заяви, згідно яких адвокат Сауляк Є.В. просить суд розглянути справу за його відсутності та відсутності позивача ОСОБА_1 , а заявлені позовні вимоги задовольнити з підстав, зазначених в позові.

Відповідач ОСОБА_4 та його представник адвокат ШИМОТЮК О.В. в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені в передбаченому законом порядку. В матеріалах справи наявний відзив на позовну заяву, в якому викладена позиція відповідача щодо пред`явленого позову та заява про застосування строків позовної давності.

Відповідно до положень статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суд застосовує положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та відповідну практику Європейського суду з прав людини, як джерело право.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03) від 03.04.2008 року та «Олександр Шевченко проти України» (Заява № 8371/02) від 26.04.2007 року.

Передбачене частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» («Alimentaria Sanders S.A. v. Spain») від 07.07.1989 року).

У випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку Європейського суду з прав людини, є доцільнішим, ніж усні слухання, розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнова проти України»).

Саме на національні суди покладено обов`язок створення умов для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним, зокрема, суд має вирішувати, чи відкладати судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричиняє невиправдані затримки у провадженні (рішення від 06.09.2007 року у справі «Цихановський проти України», рішення від 18.10.2007 року у справі «Коновалов проти України»).

У рішенні в справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» від 07.07.1989 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що у випадках коли поведінка учасників судового засідання свідчить про умисний характер їх дій направлений на невиправдане затягування процесу чи зловживання своїм процесуальним правом, суд має реагувати на вказані випадки законними засобами, аби не було зневільовано ключовий принцип - верховенство права, в тому числі проводити судове засідання у відсутність особи, якщо таке затягування може нашкодити справі чи іншим учасникам справи.

Слід також зазначити, що у відповідності до статті 11 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», інформація про кожне судове засідання, оприлюднювалася на офіційному веб-порталі Судової влади України, та всі учасники справи (їх представники) не були позбавлені об`єктивної можливості дізнатися про дати судових засідань, користуючись відкритим безоплатним цілодобовим доступом до вказаного сайту.

Згідно сталої правової позиції, викладеної в постановах Верховного Суду від 03.05.2022 року у справі № 520/5386/15-ц, від 24.10.2024 року у справі № 752/8103/13-ц, якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін чи їх представників, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

За вищевказаних обставин, враховуючи вимоги закону про розгляд справи в розумні строки, а також рішення Європейського суду з прав людини «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» від 07.07.1989 року про те, що у випадках коли поведінка учасників судового засідання свідчить про умисний характер їх дій направлений на невиправдане затягування процесу чи зловживання своїм процесуальним правом, суд має реагувати на вказані випадки законними засобами, аби не було знівельовано ключовий принцип - верховенство права, в тому числі проводити судове засідання у відсутність особи, якщо таке затягування може нашкодити справі чи іншим учасникам справи, а тому суд вважає за необхідне розглянути справу за відсутності учасників справи (їх представників), що не може розцінюватись, як порушення їх прав, передбачених ст.ст.43, 49 ЦПК України.

Суд, з`ясувавши обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, дослідивши в порядку, визначеному в підготовчому засіданні у справі, докази, якими вони обґрунтовуються, приходить до наступних висновків.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Наслідки порушення договору позичальником визначені статтею 1050 ЦК України, відповідно до частини першої якої, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

За своїми правовими характеристиками договір позики є реальною, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана в оригіналі розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17.

Судом встановлено, що 04 серпня 2020 року між сторонами укладено договір позики, що підтверджується розпискою.

Згідно оригіналу розписки від 04 серпня 2020 року, відповідач отримав від позивача грошові кошти в сумі 20000грн.00коп., за користування якими зобов`язався сплатити відсотки з розрахунку 4% за кожний тиждень користування коштами, відповідно до графіку платежів, який міститься в додатку 2. У разі невиконання цих умов, зобов`язується сплатити 3% від суми заборгованості за кожний день затримки по кожному платежу.

Відповідач повернув позивачу за розпискою від 04 серпня 2020 року грошові кошти в сумі 26880грн.00коп. (останній платіж 21.01.2021 року), що визнається учасниками справи, та зазначено ними в заявах по суті справи (позивачем у позовній заяві та розрахунку заборгованості, а відповідачем у відзиві на позовну заяву), та відповідно до положень частини 1 статті 82 ЦПК України, не підлягає доказуванню.

Позивач направив відповідачу вимогу про повернення позичених грошових коштів, яка була отримана відповідачем в лютому 2024 року, про що зазначено останнім у відзиву на позовну заяву.

Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог, саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно зі статтею 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України.

Відповідно пункту 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування - це процесуальний обов`язок суду.

Позивач на підтвердження своїх позовних вимог до позовної заяви долучив графік платежів, згідно якого відповідач зобов`язаний був сплачувати йому щотижневий платіж у розмірі 2400грн.00коп., з яких: 800грн.00коп. тіло кредиту; 1600грн.00коп. відсотки по кредиту. При цьому, цим графіком передбачено, що строк отримання позики в тижнях: 25 платежів, раз в 14 днів; дата першого платежу: 18.08.2020 року; день тижня сплати: вівторок. З урахуванням зазначених умов, визначені наступні дати платежів: 18.08.2020 року; 01.09.2020 року; 15.09.2020 року; 29.09.2020 року; 13.10.2020 року; 27.10.2020 року; 10.11.2020 року; 24.11.2020 року; 08.12.2020 року; 22.12.2020 року; 05.01.2021 року; 19.01.2021 року; 02.02.2021 року; 16.02.2021 року; 02.03.2021 року; 16.03.2021 року; 30.03.2021 року; 13.04.2021 року; 27.04.2021 року; 11.05.2021 року; 25.05.2021 року; 08.06.2021 року; 22.06.2021 року; 22.06.2021 року; 06.07.2021 року; 20.07.2021 року.

Надаючи оцінку наданому позивачем графіку платежів, суд зазначає, що він не підписаний відповідачем, отже є непогодженим, а умови надання позики, які в ньому наведені, не узгоджуються із умовами отримання позики, зазначеними в розписці від 04 серпня 2020 року.

Так, розпискою від 04 серпня 2020 року не встановлений строк повернення позики, а лише зазначено, що за користування коштами, ОСОБА_2 зобов`язується сплачувати відсотки з розрахунку 4% за кожний тиждень користування коштами, відповідно до графіку платежів, який міститься в додатку 2.

Виходячи з наведеного, графік платежів, який є невід`ємним додатком до договору позики, повинен був складений в момент укладення цього правочину (04 серпня 2020 року) та підписаний його сторонами, які між собою домовились про періодичність сплати платежів та їх суму.

Позивач у відповідності до положень частини 5 статті 177 ЦПК України зобов`язаний був додати до позовної заяви цей графік платежів, який є невід`ємним додатком до договору позики, оскільки на ньому ґрунтуються позовні вимоги.

Натомість долучений позивачем до позовної заяви графік платежів, за формою та змістом, не може бути визнаний таким, що є додатком до договору позики від 04 серпня 2020 року, оскільки він не містить підпису відповідача та складений після укладення договору правочину (13 лютого 2024 року). Фактично даний документ є лише розрахунком заборгованості.

Таким чином, позивач на підтвердження обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, до позовної заяви не долучив належного доказу, а саме оригіналу графіку платежів, на який є посилання в договорі позики.

Ненадання зазначеного доказу позбавляє суд можливості встановити обставини (факти), що обґрунтовують вимоги позивача, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи, що є підставою для відмови в задоволенні позову, оскільки доказування згідно положень частини 6 статті 81 ЦПК України, не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд неодноразово відкладав розгляд справи з метою отримання відповідного доказу, однак позивач (його представник) до суду не з`явились, та зазначений доказ не надали.

Розрахунок заборгованості складений з порушенням вимог діючого законодавства, оскільки позивачем не враховано наступне.

Відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані законодавством. Зокрема, відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів установлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

У пункті 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц (14-10цс18) вказано, що «після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі №912/1120/16 (провадження № 12-142гс19) зазначено, що «у межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості. У постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу. За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання».

З долученого до позовної заяви розрахунку вбачається, що позивачем проценти нараховані не в розмірі 4% від суми позики (20000х0,04=800), як визначено в договорі позики від 04 серпня 2020 року, а в розмірі 8% (20000х0,08=1600), та поза межами строку договору (25 платежів, датою останнього з яких є 20.07.2021 року), що зазначено в «графіку платежів». Вимоги про стягнення процентів за ст.625 ЦК України у розмірі 3% річних позивачем не заявлено.

Виходячи з даних «графіку платежів», з урахуванням умов договору позики від 04 серпня 2020 року, слідує, що після сплати ОСОБА_2 відповідної частини грошових коштів борг за тілом позики та процентами зменшився, а саме:

17.08.2020 року: 20000,00грн.(сума позики)х0,04(4% за користування коштами)=800,00грн., 2400,00грн. (сплачений боржником платіж)-800,00грн.(4% від суми 20000,00грн.)=1600,00грн.(сплачений боржником платіж за тілом позики). Таким чином, сума боргу за тілом позики після сплати 1 платежу становить 18400,00грн.(20000грн.-1600,00грн.);

01.09.2020 року: 18400,00грн.(сума боргу за тілом позики)х0,04(4% за користування коштами)=736,00грн., 2400,00грн. (сплачений боржником платіж)-736,00грн.(4% від суми 18400,00грн.)=1664,00грн.(сплачений боржником платіж за тілом позики). Таким чином, сума боргу за тілом позики після сплати 2 платежу становить 16736,00грн.(18400,00грн.-1664,00грн.);

15.09.2020 року: 16736,00грн.(сума боргу за тілом позики)х0,04(4% за користування коштами)=669,44грн., 2400,00грн. (сплачений боржником платіж)-669,44грн.(4% від суми 16736,00грн.)=1730,56грн.(сплачений боржником платіж за тілом позики). Таким чином, сума боргу за тілом позики після сплати 3 платежу становить 15005,44грн.(16736,00грн.-1730,56грн.);

29.09.2020 року: 15005,44грн.(сума боргу за тілом позики)х0,04(4% за користування коштами)=600,21грн., 2400,00грн. (сплачений боржником платіж)-600,21грн.(4% від суми 15005,44грн.)=1799,79грн.(сплачений боржником платіж за тілом позики). Таким чином, сума боргу за тілом позики після сплати 4 платежу становить 13205,65грн.(15005,44грн.-1799,79грн.);

14.10.2020 року: 13205,65грн.(сума боргу за тілом позики)х0,04(4% за користування коштами)=528,22грн., 2400,00грн. (сплачений боржником платіж)-528,22грн.(4% від суми 13205,65грн.)=1871,78грн.(сплачений боржником платіж за тілом позики). Таким чином, сума боргу за тілом позики після сплати 5 платежу становить 11333,87грн.(13205,65грн.-1871,78грн.);

27.10.2020 року: 11333,87грн.(сума боргу за тілом позики)х0,04(4% за користування коштами)=453,35грн., 2400,00грн. (сплачений боржником платіж)-453,35грн.(4% від суми 11333,87грн.)=1946,65грн.(сплачений боржником платіж за тілом позики). Таким чином, сума боргу за тілом позики після сплати 6 платежу становить 9387,22грн.(11333,87грн.-1946,65грн.);

13.11.2020 року: 9387,22грн.(сума боргу за тілом позики)х0,04(4% за користування коштами)=375,48грн., 2400,00грн. (сплачений боржником платіж)-375,48грн.(4% від суми 9387,22грн.)=2024,52грн.(сплачений боржником платіж за тілом позики). Таким чином, сума боргу за тілом позики після сплати 7 платежу становить 7362,70грн.(9387,22грн.-2024,52грн.);

27.11.2020 року: 7362,70грн.(сума боргу за тілом позики)х0,04(4% за користування коштами)=294,50грн., 2400,00грн. (сплачений боржником платіж)-294,50грн.(4% від суми 7362,70грн.)=2105,50грн.(сплачений боржником платіж за тілом позики). Таким чином, сума боргу за тілом позики після сплати 8 платежу становить 5257,20грн.(7362,70грн.-2105,50грн.);

15.12.2020 року: 5257,20грн.(сума боргу за тілом позики)х0,04(4% за користування коштами)=210,28грн., 2400,00грн. (сплачений боржником платіж)-210,28грн.(4% від суми 5257,20грн.)=2189,72грн.(сплачений боржником платіж за тілом позики). Таким чином, сума боргу за тілом позики після сплати 9 платежу становить 3067,48грн.(5257,20грн.-2189,72грн.);

12.01.2021 року: 3067,48грн.(сума боргу за тілом позики)х0,04(4% за користування коштами)=122,69грн., 2400,00грн. (сплачений боржником платіж)-122,69грн.(4% від суми 3067,48грн.)=2277,31грн.(сплачений боржником платіж за тілом позики). Таким чином, сума боргу за тілом позики після сплати 10 платежу становить 790,17грн.(3067,48грн.-2277,31грн.);

13.01.2021 року: 790,17грн.(сума боргу за тілом позики)х0,04(4% за користування коштами)=31,60грн., 1880,00грн. (сплачений боржником платіж)-31,60грн.(4% від суми 790,17грн.)=1848,40грн.(сплачений боржником платіж за тілом позики). Таким чином, сума боргу за тілом позики та відсотками після сплати 11 платежу становить 0,00грн.(790,17грн.-1880,00грн.).

З урахуванням вищенаведеного, а також беручи до уваги те, що позивач в порушення вимог процесуального закону, не надав суду доказ у вигляді оригіналу графіку платежів, який був погоджений та підписаний сторонами договору позики, на який є відповідне посилання в цьому договорі, та який є невід`ємною його частиною, чим позбавив суд об`єктивної можливості встановити обставини (факти), що обґрунтовують вимоги позивача, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи, а тому правових підстав для задоволення позовних вимог суд не вбачає.

Згідно частин першої - третьої, п`ятої статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Виходячи із викладеного, керуючись ст.ст.258-259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики (борговою розпискою) залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржене до Вінницького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя