Справа № 214/7753/24
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2025 року м. Кривий Ріг

Суддя Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області Чернова Н.В., розглянувши матеріали заяви відповідачки ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26.11.2024 року у справі №214/7753/24 за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» до ОСОБА_1 по стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

24.03.2025 року відповідачка ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою, в якій просить суд переглянути заочне рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26.11.2024 року по цивільній справі №214/7753/24 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» до ОСОБА_1 по стягнення заборгованості.

В обґрунтування вимог заяви представник відповідачки зазначила, що заочним рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26.11.2024 року позовні вимоги ТОВ «Коллект центр» про стягнення заборгованості задоволено, ухвалено стягнути з ОСОБА_1 на користь на користь ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» заборгованість за договором про надання фінансових послуг №3187550 від 10.09.2021 року в сумі 31 300, 00 грн., яка складається з: 4000,00 грн. заборгованості по тілу кредиту; 26 900,00 грн. заборгованості по відсотках; 400,00 грн. заборгованості за комісією. Стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» в рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору в сумі 3028,00 грн. та витрати на правничу допомогу адвоката в розмірі 6000,00 грн. Відповідно до ч.1 ст. 284 ЦПК України заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Вважає, заочне рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26.11.2024 року, підлягає перегляду, оскільки обставини справи встановлені не у повному обсязі, обставини, на які посилається відповідач є суттєвими, та мають істотне значення.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що 10.09.2021 року між ТОВ «МІЛОАН» та нею, ОСОБА_1 укладено договір про споживчий кредит № 3187550. Договір укладено в електронній формі шляхом підписання електронним підписом відповідача, відповідно до умов якого, банк зобов`язався надати позичальнику кредит у сумі 4000 грн. на 14 днів, розмір процентів 700,00 грн., які нараховуються за ставкою 1,25% від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом. Стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 5,00 % від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом. Комісія за надання кредиту 400,00 грн., яка нараховується за ставкою 10,00% від суми кредиту одноразово. Тип процентної ставки фіксована. 15.12.2021 року між ТОВ «МІЛОАН» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено Договір факторингу № 15/12-2021-22, відповідно до якого ТОВ «МІЛОАН» відступило на користь ТОВ «Вердикт Капітал» права грошової вимоги до боржників за кредитними договорами, у т.ч. за договором про споживчий кредит № 3187550 від 10.09.2021 року, що укладено між ТОВ «МІЛОАН» та боржником ОСОБА_1 10.03.2023 між ТОВ «Вердикт Капітал» та ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» укладено договір про відступлення права вимоги № 10-03/2023/01, відповідно до якого ТОВ «Вердикт Капітал» відступило право грошової вимоги до боржників за кредитними договорами ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» у т.ч. за договором про споживчий кредит № 3187550 від 10.09.2021 року, що укладено між ТОВ «МІЛОАН» та боржником ОСОБА_1 . Позичальник на користь нового кредитора жодних платежів станом на дату подання позову не здійснював, тому станом на день формування позовної заяви заборгованість за договором про споживчий кредит № 3187550 від 10.09.2021 року складає 31 300, 00 грн., яка складається з: 4000,00 грн. заборгованості по тілу кредиту; 26 900,00 грн. заборгованості по відсотках; 400,00 грн. заборгованості за комісією. Зазначена сума заборгованості відповідачем до теперішнього часу не погашена. Однак, зазначене не відповідає дійсності, оскільки жодних кредитних чи інших договорів із ТОВ «Мілоан» вона не укладала, кошти від ТОВ «Мілоан» не отримувала. Вона, ніколи не зверталась до ТОВ «Мілоан» з приводу отримання коштів, не реєструвалась на їх сайті, не робила жодних заявок на отримання грошових коштів і не укладала жодного договору позики, зазначений договір позики був укладений від мого імені внаслідок шахрайських дій осіб, які використали мої персональні дані та заволоділи грошовими коштами.

Особисто вона не укладала кредитний договір, не мала наміру його укладення, не підписувала електронним підписом, кошти від ТОВ «Мілоан» не отримувала та, відповідно, особисто не знімала з картки чи рахунку, на які вони нібито були переведені, а матеріали справи не містять доказів, які б підтверджували зворотнє, чим порушено вимоги ч. 3 ст. 203 ЦК України на момент укладення договору було відсутнє волевиявлення та внутрішня воля позивача на його укладення. Документів, які б підтверджували отримання відповідачем грошових коштів від позивача умовах договору кредитування, так само як і розрахунку заборгованості, графіку погашення платежів, виписки по кредитному договору, позивачем не надано. Згідно правового висновку Верховного Суду викладеного в постанові від 21 липня 2021 року в справі 287/363/16, при оцінці достатності доказів діють спеціальні правила стандарти доказування, якими має керуватися суд при вирішенні справи. Стандарти доказування з важливим елементом змагальності судового процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про недоведеність. Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд має право винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі (правова позиція Верховного Суду в постанові від 29 вересня 2022 року в справі 857/7/22). В постанові Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі №200/564/18 вказано, що доказами які підтверджують наявність заборгованості та підтверджують її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з вказаними положеннями Закону, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Виписка по рахунку може бути належним доказом наведених у позові обставин, яка досліджується судом у сукупності з іншими доказами. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18 (провадження № 61-9618св19), від 25 травня 2021 року у справі № 554/4300/16-ц (провадження № 61-3689св21), від 26 травня 2021 року у справі № 204/2972/20 (провадження № 61-168св21), від 13 жовтня 2021 року у справі № 209/3046/20 (провадження № 61- 9207св21), від 01 грудня 2021 року у справі № 752/14554/15-ц (провадження № 61-14046св21), від 01 червня 2022 року у справі № 175/35/16-ц (провадження № 61-648св21). Але позивачем на обґрунтування позовних вимог до матеріалів справи не надано виписки по рахунку, інших первинних документів, які б свідчили про виникнення у відповідача за кредитним договором заборгованості. В матеріалах справи відсутній розрахунок заборгованості, який дозволив би перевірити правильність нарахування відсотків, а також, зробити висновок, що заборгованість виникла саме внаслідок порушення відповідачем умов кредитного договору, та неможливо встановити, які саме умови спірного договору порушені відповідачем. Договір відступлення права вимоги є реальним договором, тому право вимоги виникає і може бути визнано судом лише після передачі документів (як майна) про право вимоги (ч.1 ст.517 Цивільного кодексу України). Отже, правонаступник може задовольнити своє право вимоги лише фізично маючи у себе документи про право вимоги, як матеріальні докази цього права. Без документів право вимоги відсутнє. Саме за матеріальними доказами судом оцінюється і розмір переданого права. Без доказів розміру права вимоги, таке право відсутнє і не може бути передане. Тобто, право вимоги за основним зобов`язанням переходить не в момент «передачі» суми заборгованості в обліку первісного кредитора, не в момент передачі Кредитного договору, не в момент передачі судового рішення, яким стягнено (чи визнано) суму боргу, а в момент передачі оригіналів документів, які є доказами права вимоги. Оскільки, згідно з п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. За частиною першою статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Відповідно до ч. 1 ст. 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Таким чином, керуючись ст. 517 ЦК України первісний кредитор мав би надати ТОВ «Коллект Центр» належні та достовірні докази переказу коштів на рахунок саме Відповідача. Тому, доводи про відсутність доказів перерахунку кредитних коштів є слушними, заслуговують на увагу та гуртуються на вимогах Закону. Наданий позивачем розрахунок заборгованості, складений самим позивачем, і не містить жодного підтвердження реальності господарської операції. По ньому не можна вирахувати коли заборгованість була переведена в прострочену, який був порядок нарахування відсотків, в якому розмірі вони були нараховані, коли вони були нараховані тощо. Наданий позивачем розрахунок заборгованості, не є борговим документом та належним доказом, що доводить отримання кредиту. Таким документом відповідно до ч. 1 розділу IV Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління НБУ від 25 вересня 2018 року, може бути банківський документ з підписом відповідача, якого не надано. Розрахунок заборгованості не є доказом наявності чи відсутності договірних зобов`язань між сторонами, оскільки він є доповненням до позову з зазначенням обрахунку позивачем позовних вимог майнового характеру, має інформаційний характер, а також не відповідає вимогам, яким має відповідати доказ здійснення фінансово-господарської операції. Крім того, з наданого розрахунку не вбачається за можливе перевірити правильність нарахувань відповідних сум, ніяких роз`яснень та доказів щодо принципу складення даних розрахунків справа не містить. Належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо безпосередньо після її закінчення. Розрахунок заборгованості не є документом первинного бухгалтерського обліку, а є одностороннім арифметичним розрахунком стягуваних сум, який повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку). Такий висновок щодо оцінки односторонніх документів банку кореспондує висновку Великої Палати Верховного Суду в постанові від 03.07.2019 року (№ 342/180/17) та Верховного Суду України в постанові від 11.03.2015 року (№ 6-16цс15). Розрахунки заборгованості, на які посилається позивач, не є первинними документами, які підтверджують укладення договору на умовах, які вказані позивачем в позовній заяві, а отже не є належними доказами існування заборгованості. Наявність роздрукованого розрахунку заборгованості за договором є неналежним та недостатнім доказом для задоволення позовних вимог, оскільки сам розрахунок, умови кредитування тощо, с внутрішніми документами установи та не містять відомостей, що дозволили 6 суду перевірити, правильність нарахування відсотків позивачем. Розрахунок заборгованості не можна покласти в основу рішення у справі, оскільки з нього не можливо встановити формування заборгованості та її складові, суми погашеного позичальником тіла кредиту та відсотків по кожному платіжному періоду. Тобто, даний розрахунок не є належним доказом суми заборгованості в розумінні положень ч.1 ст. 77 ЦПК України. Встановивши, що на підтвердження наявності в особи заборгованості за кредитним договором було надано лише відомості щодо загального розміру несплаченого кредиту та відсотків, без зазначення детального розрахунку, який включав би суми погашеного позичальником тіла кредиту та відсотків по кожному платіжному періоду, суд дійшов висновку щодо відсутності підстав для задоволення позову про стягнення з відповідача боргу за спірним кредитним договором.

Відповідний правовий висновок міститься в Постанові Касаційного Цивільного Суду Верховного Суду від 01.02.2023 № 199/7014/20 (61-17825св21). Таким чином, при винесені заочного рішення судом не було враховано всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору по суті.

За результатами автоматизованого розподілу судової справи між суддями матеріали заяви передано на розгляд судді Чернової Н.В. 31.03.2025 року.

Суддя Чернова Н.В. перебувала у щорічній основній відпустці з 24.03.2025 року по 28.03.2025 року включно.

З матеріалів справи слідує, що позовну заяву та ухвалу про відкриття провадження у справі, судові повістки відповідачка не отримувала, тому ніяк не могла знати про те, що є відповідачем по справі, жодних повідомлень із пошти про необхідність отримання листа не надходило. Таким чином надати заперечення по справі відповідачка не могла по незалежним від неї причинами, тому не знала про розгляд справи за її участю. Про заочне рішення дізналась лише в березні 2025 року, копію заочного рішення не отримувала, із його текстом ознайомилась із Єдиного державного реєстру судових рішень.

Судом встановлено, що заява про перегляд заочного рішення відповідає вимогам ст. 285 ЦПК України, підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, підсудна Саксаганському районному суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, підстави для залишення її без руху відсутні.

З огляду на зазначені відповідачкою причини пропуску строку на подання заяви, з метою забезпечення доступу до правосуддя, суд вважає за можливе поновити строк на подання заяви про перегляд заочного рішення як такий, що пропущений з поважних причин.

Керуючись ст. ст. 261, 280-288, 351-353 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Прийняти до розгляду заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26.11.2024 року у справі №214/7753/24 за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» до ОСОБА_1 по стягнення заборгованості.

Призначити судове засідання по справі на 10 годин 30 хвилин 08 квітня 2025 року в приміщенні Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області за адресою: вул. Демиденка 3-а, м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область, зал судових засідань №3, ІІ поверх.

Невідкладно надіслати копію заяви про перегляд заочного рішення разом з копіями доданих до неї матеріалів позивачеві.

У судове засідання викликати сторони, повідомивши їх у встановленому законом порядку про дату, час та місце розгляду заяви. Зобов`язати представників надати до суду документи, які б підтверджували їх повноваження на представництво інтересів сторін в рамках даної справи.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та апеляційному оскарженню не підлягає.

Суддя Н.В. Чернова