Справа № 570/673/25
Номер провадження 2/570/828/2025
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 березня 2025 року м.Рівне

Рівненський районний суд Рівненської області в особі судді Гладишевої Х.В.,

з участю секретаря судових засідань Ганцева В.В.,

учасники справи:

позивач - не з`явився,

представник позивача - представник не з`явився,

відповідач - не з`явився,

розглянувши у підготовчому засіданні в залі судових засідань Рівненського районного суду Рівненської області у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання земельної ділянки об`єктом права спільної сумісної власності,-

в с т а н о в и в :

12 лютого 2025 року до Рівненського районного суду Рівненської області звернулася ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) із позовною заявою до ОСОБА_2 (далі - відповідач, ОСОБА_2 ), в якій просить суд: визнати земельну ділянку з кадастровим номером :07:029:0012 об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) і ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ), судові витрати залишити за позивачем.

Короткий зміст заяв по суті справи.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що у 1990 році ОСОБА_3 і ОСОБА_4 набули у рівних частинах, по 1/2 частки кожному права власності на будинок, що розташований у АДРЕСА_1 . Разом з тим, ОСОБА_3 скористався своїм правом на безоплатну передачу земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для обслуговування вказано будинку та отримав державний акт на право власності на земельну ділянку у розмірі 0,25 га. Таким чином, позбавивши іншого співвласника будинку права на отримання земельної ділянки для обслуговування своєї частини будинку, так як право на безоплатну передачу земельної ділянки для обслуговування будинку використане в повній мірі.

Вказує на те, шо після смерті ОСОБА_3 , спадкоємцем його майна в тому числі земельної ділянки з кадастровим номером :07:029:0012 є відповідач у даній справі. Водночас, у 2018 році позивачем на підставі договору дарування набуто право власності на 1/2 частину будинку, розтошованого у АДРЕСА_1 . Таким чином, внаслідок оформлення права власності на земельну ділянку у граничному розмірі відповідач є її одноосібним власником, а на даній земельній ділянці розташований будинок, що належить позивачу та відповідачу на праві спільної власності, із розміром часток по 1/2 кожного. Отже, з наведеного вище випливає, що позивач позбавлена права на отримання земельної ділянки для обслуговування своєї частини будинку.

13 березня 2025 року до початку розгляду справи по суді від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній зазначив, що дійсно у 1990-х роках його батько ОСОБА_3 та ОСОБА_4 придбали у спільну часткову власніть у рівних частках (по 1/2) будинок АДРЕСА_1 . В подальшому його батьком для обслуговування цього будинку отримано державний акт на право власності на земельну ділянку розміром 0,25 га, а відтак він став обноосібним власником даної земельної ділянки. Після смерті батька у 2006 році відповідач успадкував його майно, в тому числі земельну ділянку з кадастровим номером :07:029:0012, на якій розташований будинок, що належить позивачу та відповідачу на праві спільної часткової власності. Через відсутність у позивача її частки земельної ділянки для обслуговування частини її будинку, є неможливим віділення в натурі часток. Таким чином, для запобігання порушення прав співвласника на здійснення своїх правомочностей щодо обслуговування своїх частини житлового будинку, земельна ділянка має перебувати у спільній власності співласників будинку та надасть можливість здійснити її поділ внаслідок виділу часток у спільному будинку в натурі, чого і прагнуть сторони по справі. Враховуючи викладене відповідач позовні вимоги визнає та просить справу розглянути без його участі.

Процесуальні дії у справі.

Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 19 лютого 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків заяви.

21 лютого 2025 року представником позивача - адвокатом Мартиновим Олексієм Юрійовичем подано через канцелярію суду заяву про усунення недоліків позовної заяви. Таким чином, недоліки позовної заяви, які були причиною для залишення її без руху, усунуто.

Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 24 лютого 2025 року прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито загальне позовне провадження у справі, розпочато підготовче провадження у справі та призначено підготовче засідання з участю учасників справи.

У підготовче засіданні призначене 19 березня 2025 року сторони не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи. Проте, від представника позивача - адвоката Мартинова О.Ю. 19 березня 2025 року до суду надійшла заява, в якій останній просив суд розглянути справу без участі позивача та її представника, позовні вимоги підтримують в повному обсязі.

Крім того, відповідач у своєму відзиві на позовну заяву просив розглянути справу без його участі.

За результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем (ч. 3 ст. 200 ЦПК України).

Згідно із ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

З огляду на вказане, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Фактичні обставини справи, встановлені судом.

ОСОБА_4 та ОСОБА_3 з 1990 були співласниками, у рівних частках по 1/2, житлового будинку, що розташований у АДРЕСА_1 .

Відповідно до технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 від 03 листопада 2006 року його співвласниками є ОСОБА_4 та ОСОБА_2 з розмірами часток власності по 1/2 кожного.

Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ №343459, який виданий на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом №1-336 від 15 листопада 2006 року, ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 0,2500 га, яка розташована в с.Грушвиця Друга, Рівненського району, Рівненської області з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарськи будівель і споруд, кадастровий номер :07:029:0012.

Відповідно до договору дарування від 31 липня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Тимощук О.М., ОСОБА_4 (дарувальник) передав у власність, а ОСОБА_1 (обдаровувана) прийняла відповідно до умов визначених у договорі, належну ОСОБА_4 на праві приватної власності 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 55,1 кв.м., житловою площею 30,2 кв.м, з надвірними будівлями та спорудами: сарай, криниця.

Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №132763225 від 31 липня 2018 року підтверджує, що позивач оформила право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 55,1 кв.м., житловою площею 30,2 кв.м, з надвірними будівлями та спорудами: сарай, криниця.

Норми права, які підлягають застосуванню при вирішенні спору та мотиви їх застосування.

Згідно із ст. 2 Цивільно процесуального кодексу України (далі ЦПК України) завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному судочинстві, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ст. 13 ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 321 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 41 Конституції України закріплено також, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Згідно ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.

У відповідності з ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 вказаної Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнова проти України»).

Стаття 1 Протоколу №1 до Європейської конвенції про захист прав і основних свобод людини гарантує право на вільне володіння своїм майном: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права».

Звертаючись до суду з даним позовом позивач вказує на те, що відповідач є одноосібним власником земельної ділянки на якій розташований житловий будинок, що перебуває у спільній частковій власності позивача та відповідача, порушено її право як співвласника житлового бунку на отримання земельної ділянки для обслуговування своєї частини будинку.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 78 Земельного кодексу України (далі ЗК України) право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Поняття земельної ділянки як об`єкта права власності визначено у ч. 1 ст. 79 ЗК України як частини земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

У ч. 1 ст. 81 ЗК України визначено способи набуття громадянами права власності на земельні ділянки, а саме: придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Відповідно до ч. 2 ст. 116 ЗК України набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Повноваження органів місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність або користування та порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування встановлені ст. 118, 122 ЗК України.

Відповідно до ч. 6 ст. 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У заяві зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри.

Частиною 1 ст. 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці (крім земель державної, комунальної власності), право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача такого об`єкта без зміни її цільового призначення.

Така ж норма права передбачена і ст. 377 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), відповідно до якої до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, або частку у праві спільної власності на такий об`єкт, одночасно переходить право власності (частка у праві спільної власності) або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, у порядку та на умовах, визначених Земельним кодексом України. Істотною умовою договору, який передбачає перехід права власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, який розміщений на земельній ділянці і перебуває у власності відчужувача, є умова щодо одночасного переходу права власності на таку земельну ділянку (частку у праві спільної власності на неї) від відчужувача (попереднього власника) відповідного об`єкта до набувача такого об`єкта.

Частиною 10 ст. 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок (крім багатоквартирного), розміщений на землях державної або комунальної власності, що перебувають у користуванні іншої особи, та необхідності поділу земельної ділянки, площа земельної ділянки, що формується, не може бути меншою, ніж максимальний розмір земельних ділянок відповідного цільового призначення, визначених статтею 121 цього Кодексу (крім випадків, якщо формування земельної ділянки в такому розмірі є неможливим або не відповідає нормам законодавства).

За змістом ст. 40 ЗК України громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом. Понад норму безоплатної передачі громадяни можуть набувати у власність земельні ділянки для зазначених потреб за цивільно-правовими угодами.

Положеннями ч. 1 ст. 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Статтею 378 ЦК України передбачено, що право власності особи на земельну ділянку може бути припинене за рішенням суду у випадках, встановлених законом.

Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднанні з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Частиною 2 ст. 386 ЦК України передбачено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Відповідно до вимог ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Під способами захисту суб`єктивних земельних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16).

Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів, а також можливість їх захистити іншим способом, встановленим договором або законом чи судом у визначених законом випадках, закріплені у ч. 2 ст. 16 ЦК України. Глава 29 ЦК України передбачає, зокрема, такі способи захисту права власності як витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикаційний позов) та усунення перешкод у реалізації власником права користування та розпорядження його майном (негаторний позов).

Разом із тим, суд звертає увагу на те, що у спірних правовідносинах права позивача захищені ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод в ст. 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

Перша та найбільш важлива вимога ст. 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля.

Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі ст.1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

Земельні відносини, які формуються з приводу переходу земельних прав при набутті майнових прав на об`єкти нерухомості, розташовані на конкретній земельній ділянці, регламентуються нормами ЗК України, які є спеціальними відносно до цивільно-правових норм, які є загальними.

Правові норми, які визначали долю земельної ділянки, наданої у власність чи користування, в разі відчуження розташованих на ній будівель чи споруд неодноразово змінювалися. Разом з тим, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства.

Суд вважає, що застосування принципу слідування землі за будівлею в цій справі, з урахуванням конкретних її обставин, є визначальним і покликано на визнання заявлених прав позивача на земельну ділянку під належним йому на праві власності житловим будинком, яка нерозривно зв`язана із цим будинком та необхідна для його обслуговування, що повністю ґрунтується на викладених вище нормах Закону.

Таким чином, перехід майнових прав до іншої особи тягне за собою перехід до неї і земельних прав на ту частину земельної ділянки, на якій безпосередньо розташований об`єкт нерухомості, та частини земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування. Розмір цієї частини земельної ділянки має визначатися на основі державних будівельних норм та санітарних норм і правил.

Отже, особа, яка набула право власності на об`єкт нерухомості, розташований у межах земельної ділянки, якою користувався попередній власник нерухомого майна, набуває право вимагати оформлення на своє ім`я документів на користування земельною ділянкою на умовах і в обсязі, які були встановлені для попереднього землекористувача власника об`єкта нерухомості, або частиною земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування об`єкта нерухомості розташованого на ній.

Відповідно до ч. 1 ст. 392 ЦК, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

За таких фактів та відповідних їм правовідносин, з урахуванням відсутності заперечень відповідача, суд знаходить позов обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню.

Розподіл судових витрат між сторонами.

З огляду те, що позивач просить судові витрати по справі покласти на нього, суд, виходячи з принципу диспозитивності, закріпленого, ст.13 ЦПК України, вважає за можливе не стягувати при задоволенні позову судовий збір.

Керуючись ст.ст.12, 13, 76-81, 247, 258, 259, 264, 265, 268, 354 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задоволити.

Визнати земельну ділянку з кадастровим номером :07:029:0012 об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) і ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ).

На рішення може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Рівненського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Сторони справи:

Позивач: ОСОБА_5 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 );

Відповідач: ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 ).

Повний текст судового рішення виготовлено 31 березня 2025 року.

Суддя Гладишева Х.В.