Справа № 183/4945/24
№ 2/183/889/25
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
27 січня 2025 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі: головуючого судді - Дубовенко І.Г.,
за участю секретаря судового засідання Болкарьової А.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Новомосковської міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 , третя особа - Державний нотаріус Першої Новомосковської державної нотаріальної контори Голубова Ольга Сергіївна про визначення часток у спільному сумісному майні та визнання права власності в порядку спадкування, -
15 травня 2024 року ОСОБА_5 звернулася до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до Новомосковської міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 , в якому просить визначити частки у праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 , рівними - по 1/4 частині за кожним співвласником, а саме за: ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в тому числі за померлим ОСОБА_7 ; а також визнати за позивачем право власності на 1/8 частини квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті сина ОСОБА_7 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .
В обґрунтування позову позивач посилалась на те, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 02 жовтня 1997 року квартира АДРЕСА_1 належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 . Зазначена квартира була приватизована згідно із Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_6 . Після його смерті ОСОБА_1 звернулась до державного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після його смерті, та 20 серпня 2022 року отримала свідоцтво про право на спадщину після смерті чоловіка ОСОБА_6 , на частку у праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_1 помер син позивача - ОСОБА_7 . Після смерті сина позивач звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, однак 24 вересня 2022 року отримала постанову про відмову у видачі свідоцтва у зв`язку з тим, що з поданих та наявних документів неможливо визначити частку спадкодавця, оскільки частина квартири належала спадкодавцю на праві спільної сумісної власності. Вказана відмова нотаріуса та необхідність визначення часток стала підставою для звернення до суду.
Відповідачі відзив на позов не подали.
Ухвалою суду від 21 травня 2024 року у цивільній справі відкрито провадження та призначено справу в підготовчому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження.
Ухвалою суду від 27 серпня 2024 року у цивільній справі витребувані докази.
25 вересня 2024 року до суду надійшли витребувані докази у справі.
Ухвалою суду від 02 грудня 2024 року закрите підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.
Позивач та представник позивача подали заяви про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримують в повному обсязі, просять їх задовольнити, не заперечують проти заочного розгляду справи.
Відповідачі в судове засідання не з`явились, про причини неявки суд не повідомили, були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи.
Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За згодою представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Суд, дослідивши підстави позову, докази з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності встановив такі факти і відповідні їм правовідносини.
02 жовтня 1997 року ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , ОСОБА_8 та ОСОБА_7 отримано Свідоцтво про право власності на житло на підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», у відповідності до якого набули у приватну, спільну сумісну власність житлову квартиру АДРЕСА_1 . Загальна площа квартири складає 63,4 м.кв. Право власності на зазначену квартиру зареєстроване у Новомосковському бюро технічної інвентаризації за реєстровим номером 275-1.
ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_6 , чоловік ОСОБА_1 та батько ОСОБА_9 та ОСОБА_7 .
20 серпня 2022 року ОСОБА_1 отримала свідоцтво про право на спадщину після смерті ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 на частку у праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 .
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер син позивача - ОСОБА_7 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 16 вересня 2021 року.
Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 народилась ОСОБА_4 , батьком якої є ОСОБА_7 , яка на час смерті ОСОБА_7 була неповнолітня.
ОСОБА_1 звернулась до державного нотаріуса з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7 , однак постановою державного нотаріуса було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з тим, що з поданих та наявних документів неможливо визначити частку спадкодавця, оскільки частина квартири належала спадкодавцю на праві спільної сумісної власності.
Таким чином, вбачається наявність спору щодо визначення часток у праві спільної сумісної власності та визнання права власності на 1/4 частину в порядку спадкування.
Вирішуючи позовні вимоги в частині визначення часток рівними, по 1/4 частині за кожним зі співвласників та, як наслідок - припинення права спільної сумісної власності, суд виходить з такого.
У відповідності до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.2 ст.77 ЦПК України).
За ч.1 ст.79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України).
Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Частиною 1 статті 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
При цьому, відповідно до положень ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.
Відповідно до ст. 370 ЦК України, якою регулюється питання про виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності та якою передбачено, що співвласники спільної сумісної власності, як і співвласники спільної часткової власності мають право на виділ у натурі частки із спільного майна з тією лише різницею, що учасники першої не мають завідомо визначених ідеальних часток у праві спільної власності, а відтак, вони мають бути передусім визначені, після чого стає можливим виділ частки в натурі. При визначені розміру часток співвласників у спільній сумісній власності вважається, що вони є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між співвласниками, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу.
Згідно з положеннями ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.
Також слід зазначити, що згідно із ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Порядок та підстави визначення часток у праві спільної часткової власності визначено у ст. 357 ЦК України.
Зокрема, зі змісту ст. 357 ЦК України вбачається, що під терміном «визначення часток» законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні.
Відповідно до роз`яснень, які містяться у п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року визначено, що за загальними правилами частини другої статті 372 ЦК при поділі майна, що є у спільній сумісній власності, за рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі смерті співвласника приватизованого будинку (квартири) частки кожного із співвласників у праві спільної власності є рівними, якщо інше не було встановлено договором між ними (частина друга статті 370, частина друга статті 372 ЦК). Частка померлого співвласника не може бути змінена за рішенням суду. Для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця.
У разі відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину спадкоємцеві учасника спільної сумісної власності мають право звернутися з позовом про визначення частки майна, належної померлому на праві спільної сумісної власності.
Крім того, статтею 372 Цивільного кодексу України передбачено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.
Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, враховуючи відсутність договору про поділ часток, обставин, які-б вказували на наявність підстав для зміни розміру часток, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача про визначення розміру часток майна у спільній сумісній власності на квартиру, підлягають задоволенню, і наявні підстави для визначення розміру часток співвласників квартири АДРЕСА_1 рівними, по 1/4 частині за кожним співвласником: ОСОБА_1 , ОСОБА_10 та, в тому числі за: ОСОБА_6 , померлим ІНФОРМАЦІЯ_2 та за ОСОБА_7 , померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 . При цьому, законом передбачено, що при поділі майна між співвласниками, право спільної сумісної власності на нього припиняється, внаслідок чого суд вважає за необхідне винести рішення про припинення права спільної сумісної власності на житлову квартиру АДРЕСА_1 співвласників ОСОБА_1 , ОСОБА_10 та, в тому числі за: ОСОБА_6 , померлим ІНФОРМАЦІЯ_2 та за ОСОБА_7 , померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Вирішуючи позов в частині визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/4 частину житлової квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті сина ОСОБА_7 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 суд виходить з такого.
Відповідно до ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, зазначені в заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.
За ст.1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Ст.1268, ч.1 ст.1269 ЦК України передбачають, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.
Матеріали спадкової справи вказують, що єдиним спадкоємцем, який звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини є ОСОБА_1 - мати померлого. ОСОБА_1 проживала за однією адресою із ОСОБА_7 по день його смерті, при цьому, у встановлений законом строк подала заяву про прийняття спадщини.
Ст.1273 ЦК України визначає, що спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу за місцем відкриття спадщини. Спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги (ч.2 ст.1274 ЦК України).
Статтею 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно.
Ч. 2 ст. 328 ЦК України встановлено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Відповідно до пункту 1 ч. 1 ст. 2 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень від 1 липня 2004 року, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень.
Відповідно до ст.ст. 25, 30, 346 ЦК України, листа Міністерства юстиції України № 19-32/319 від 21 лютого 2005 року, якщо у разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не проводилась і правовстановлюючий документ відсутній, питання про визначення належності цього майна попередньому власнику та наступного власника (спадкоємця) повинно вирішуватися у судовому порядку.
Таким чином, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 1 липня 2004 року Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав.
Як роз`яснено у пункті 6 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав, суди повинні мати на увазі, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК), проте право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно. Разом з тим суди повинні розмежовувати право на спадщину як майнове право (об`єкт спадкування) та виникнення права власності на спадкове майно як на об`єкт нерухомого майна.
Спадкоємець має право звернутися із заявою про державну реєстрацію переходу права власності до органу, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, після прийняття спадщини в порядку, передбаченому законом. Якщо право власності спадкодавця не було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, правовстановлюючими є документи, що підтверджують підставу для переходу права власності в порядку правонаступництва, а також документи спадкодавця, що підтверджують виникнення у нього права власності на нерухоме майно.
Згідно з положеннями пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 Про судову практику у справах про спадкування, свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.
Згідно з роз`ясненнями, викладеними в пункті 3.1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування, право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розгляду у позовному провадженні.
Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.
Таким чином, оскільки наданими суду доказами в своїй сукупності підтверджується факт набуття ОСОБА_1 та ОСОБА_10 , на підставі свідоцтва про право власності на житло, права спільної сумісної власності на спірну квартиру, визначення судом частки, в тому числі і ОСОБА_7 та ОСОБА_6 у праві власності та припинення права спільної сумісної власності на спірне майно, смерті ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , права на спадкування ОСОБА_1 , яка на день смерті спадкодавця проживала з останнім та подала заяву про прийняття спадщини, відмови нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 , як спадкоємець за законом першої черги разом з неповнолітньою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , має право на набуття права власності на квартиру АДРЕСА_1 по 1/8 частині квартири після смерті ОСОБА_7 .. Внаслідок чого, позовна заява в цій частині підлягає задоволенню.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 3, 5, 12, 77-82, 141, 258, 259, 264-265, 268 ЦПК України, суд, -
Позов ОСОБА_1 до Новомосковської міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 , третя особа - Державний нотаріус Першої Новомосковської державної нотаріальної контори Голубова Ольга Сергіївна про визначення часток у спільному сумісному майні та визнання права власності в порядку спадкування - задовольнити.
Визначити, що частки ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_11 , ОСОБА_7 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , у праві спільної власності на квартиру АДРЕСА_1 є рівними і становили по 1/4 частині.
Припинити право спільної сумісної власності на житлову квартиру АДРЕСА_1 співвласників ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_11 , ОСОБА_7 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/8 частину житлової квартири АДРЕСА_1 , загальною площею: 63,4 кв.м., житловою площею 36,7 кв.м., в порядку спадкування за законом після смерті сина - ОСОБА_7 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 30 днів з моменту отримання ним копії цього рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_2 , адреса електронної пошти: відсутня).

Відповідач: Новомосковська міська рада (, адреса місцезнаходження: вул. Гетьманська, будинок 14, м. Новомосковськ, Дніпропетровської області, 51200, адреса електронної пошти: ).

Відповідач: ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_4 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_2 , адреса електронної пошти: відсутня).

Відповідач: ОСОБА_3 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 (РНОКПП невідомий, адреса місця реєстрації: АДРЕСА_3 , адреса електронної пошти: відсутня).

Третя особа: Державний нотаріус Першої Новомосковської державної нотаріальної контори Голубова Ольга Сергіївна (, адреса місцезнаходження: вул. Паланочна, будинок 5, м. Новомосковськ, Дніпропетровської області, 51200, адреса електронної пошти: відсутня).

Рішення суду складено і підписано 27 січня 2025 року.

Суддя І.Г.Дубовенко