Єдиний унікальний номер: 379/486/25
Провадження № 2-о/379/27/25
УХВАЛА

про відмову у відкритті провадження в справі

26 березня 2025 рокум.Тараща

Суддя Таращанського районного суду Київської області Невгад О.В., розглянувши заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа: Виконавчий комітет Таращанської міської ради Білоцерківського району Київської області про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме факту постійного проживання в зоні гарантованого добровільного відселення, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи,

У С Т А Н О В И В :

24.03.2025 заявниця ОСОБА_1 в особі представника адвоката Слободенюк Г.М. звернулася через ЕКЕС до суду із заявою, у якій просить встановити факт, що має юридичне значення, а саме: факт її постійного проживання на території зони гарантованого добровільного відселення в селі Кислівка, Білоцерківського району, Київської області в період з 01 січня 1977 року по 17 квітня 1997 року.

У заяві зазначає, що вона з 1977 року проживає в селі Кислівка, Таращанського району, нині Білоцерківський район Київської області, яке відповідно до переліку населених пунктів відноситься до зон радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи. Заявниця вказує, що вона перебуває на обліку в органах пенсійного фонду, є непрацюючим пенсіонерам і отримує пенсію по віку. Відповідно до статті 39 Закону України № 796-ХІІ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», непрацюючим пенсіонерам передбачено доплату до пенсії за проживання на території радіоактивного забруднення у визначених даної статтею розмірах. Згідно статті 45 Закону України «Про державний бюджет України» на 25 рік установлено, що в 25 році на період дії воєнного стану в Україні доплата непрацюючим пенсіонерам, які постійно проживають у зоні безумовного обов`язкового відселення та в зоні гарантованого добровільного відселення встановлюється за умови, що такі особи проживали або працювали у зоні безумовного обов`язкового відселення або в зоні гарантованого добровільного відселення станом на 26 квітня 1986 року чи у період з 26 квітня 1986 року по 1 січня 1993 рік у зв`язку з чим особі надано статус особи яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, доплата за проживання зазначених територіях встановлюється у розмірі 2361 грн. Особам, які після аварії на Чорнобильській АЕС (26 квітня 1986 року) самостійно або встановлено у законодавством порядку за направленнями обласних державних адміністрацій змінили місце проживання за межі зони безумовно (обов`язкового) відселення, або гарантованого добровільного відселення та подальшому повернулися на постійне місце проживання до них до сезон а також особами які зареєстрували своє місце проживання чи переїхали на постійне місце проживання до зазначених зон після аварії на Чорнобильській АЕС доплата за проживання в таких зонах не встановлюється. У зв`язку з внесеними змінами, заявниця звернулася до органів пенсійного фонду і їй повідомили, що згідно даних ЦНАП реєстрація її місця проживання в селі Кислівка проведено в 97 році а тому немає підстав для переведення доплат до пенсії відповідно до статті 39 Закону України № 796-ХІІ. Заявниця звернулася до управління ЦНАП Таращанської міської ради зі зверненням щодо реєстрації місця проживання та внесення даних до реєстру територіальної громади 24.02.2025 року. Відповіддю № 123/10-15 останній було відмовлено щодо внесення даних до реєстру територіальної громади та запропоновано звернутися до суду для встановлення факту проживання на території чи належить до зони безумовного обов`язкового відселення або зони добровільного відселення. 27.02.2025 року заявниця звернулася до виконавчого комітету Таращанської міської ради з зверненням про вирішення питання доведення місця реєстрації/проживання в зоні гарантованого добровільного відселення. 05.03.2025 року відповіддю №03-18/72 вих-25 відмовлено заявниці у доведенні та підтвердженні місця реєстрації останньої в зоні гарантованого добровільного відселення з 1977 року по 18.04.1997 рік та запропоновано звернутись до суду для встановлення цього факту. З даних причин ГУ Пенсійного фонду України в Київській області не нараховує їй доплату до пенсії згідно статті 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Отже, виникла необхідність звернутися до суду із заявою про встановлення факту її проживання в період часу з 01 січня 1977 року по 17 квітня 1997 року у селі Кислівка, Білоцерківського району, Київської області. Даний факт необхідно встановити для внесення історичних відомостей до реєстру територіальної громади, з подальшим поданням до Єдиного демографічного реєстру, а в подальшому для отримання доплати до пенсії, що передбачено статтею 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно з ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 19 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного); 3) окремого провадження.

За ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення (п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України).

Як роз`яснено в пункті 1 Постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», розгляд в порядку окремого провадження справи про встановлення факту можливий, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення, заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, зазначений у статті 315 ЦПК України, не є вичерпним.

Згідно із ч. 2 ст. 315 ЦПК України в судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Частиною першою статті 316 ЦПК України визначено, що заява фізичної особи про встановлення факту, що має юридичне значення, подається до суду за місцем її проживання.

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:

- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету його встановлення;

- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;

- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);

- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

Аналіз зазначених правових норм свідчить про те, що існують два порядки встановлення фактів, що мають юридичне значення: позасудовий і судовий.

Не можуть розглядатися судами заяви про встановлення фактів належності до осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, до ветеранів чи інвалідів війни, проходження військової служби, перебування на фронті, у партизанських загонах, одержання поранень і контузій при виконанні обов`язків військової служби, про встановлення причин і ступеня втрати працездатності, групи інвалідності та часу її настання, про закінчення учбового закладу і одержання відповідної освіти, одержання урядових нагород. Відмова відповідного органу в установленні такого факту може бути оскаржена заінтересованою особою до суду в порядку, передбаченому законом.

Аналогічний висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 161/853/19, від 18 грудня 2019 року у справі № 370/2598/16-ц та від 18 січня 2024 року у справі № 560/17953/21.

Чинне процесуальне законодавство не передбачає іншого судового порядку підтвердження факту, що має юридичне значення, окрім як розгляд справ про встановлення факту, що має юридичне значення, в порядку цивільного судочинства. Цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції цивільного суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян.

Для визначення юридичного характеру факту необхідно з`ясувати мету, для якої необхідне його встановлення. Один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та іншої мети - ні.

ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання в зоні гарантованого добровільного відселення з 01 січня 1977 року по 17 квітня 1997 року у селі Кислівка, Білоцерківського району, Київської області, що необхідно їй для отримання доплати до пенсії, як потерпілій від аварії на Чорнобильській АЕС ІІІ категорії.

З повідомлення управління «ЦНАП» Таращанської міської ради Білоцерківського району Київської області від 24.02.2025 року № 123/10-05 вбачається, що ОСОБА_1 дійсно зареєстрована з 19.04.1997 по даний час в с. Кислівка Білоцерківського /Таращанського/ району Київської області.

Разом з тим міським головою Таращанської міської ради Білоцерківського району Київської області Михайлом Кривошеєвим від 05 березня 2025 року заявниці ОСОБА_1 роз`яснено, що відомості щодо її реєстрації, згідно будинкової (домової) книги по с. Кислівка є в наявності з 19.04.1997 по даний час, для підтвердження місця реєстрації/проживання у зоні гарантованого добровільного відселення та отримання доплат до пенсії рекомендовано звернутися до суду.

Основні положення щодо реалізації права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я врегульовано Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 11 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» до потерпілих від Чорнобильської катастрофи належать особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення, за умови, що вони за станом на 01 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення не менше трьох років.

Статтею 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» визначено умови надання доплати до пенсій, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення.

Відповідно до ч. 3 , ч. 4 ст. 15 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» підставами для визначення статусу потерпілих від Чорнобильської катастрофи, які проживають або працюють на забруднених територіях, є довідка про період проживання, роботи на цих територіях. Видача довідок про період роботи (служби) по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а також на територіях радіоактивного забруднення, про заробітну плату за цей період здійснюється підприємствами, установами та організаціями (військкоматами), а про період проживання на територіях радіоактивного забруднення, евакуацію, відселення, самостійне переселення органами місцевого самоврядування.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.03.2019 року в справі №569/7589/17 за заявою про встановлення факту проживання заявника на території зони гарантованого добровільного відселення, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, зроблено висновок про те, що не можуть розглядатися судами заяви про встановлення фактів належності до осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, оскільки законодавством передбачено позасудовий порядок встановлення факту постійного проживання на територіях радіоактивного забруднення, який надає право на передбачені законом пільги. Установлений нормативно-правовими актами порядок призначення пенсії на пільгових умовах передбачає і встановлення органом Пенсійного фонду України (далі - ПФУ) відповідного факту, а рішення вказаного органу щодо призначення пенсії підлягає оскарженню у встановленому законом порядку.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 162/760/17 (провадження № 14-550цс18) зроблено висновок про те, що відповідно до частин 3, 4 статті 15 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» підставами для визначення статусу потерпілих від Чорнобильської катастрофи, які проживають або працюють на забруднених територіях, є довідка про період проживання, роботи на цих територіях. Видача довідок про період роботи (служби) по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а також на територіях радіоактивного забруднення, про заробітну плату за цей період здійснюється підприємствами, установами та організаціями (військкоматами), а про період проживання на територіях радіоактивного забруднення, евакуацію, відселення, самостійне переселення - органами місцевого самоврядування.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.01.2024 у справі №560/17953/21 зробила висновок, що справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, розглядаються у позасудовому та судовому порядку. Рішення стосовно фактів, що мають юридичне значення, прийняті у позасудовому порядку, можуть бути оскаржені до судів адміністративної юрисдикції. Юридичні факти, які належать встановлювати в судовому порядку, вирішуються судами цивільної юрисдикції за правилами ЦПК України.

Отже, законом передбачено позасудовий порядок установлення юридичного факту, про який просить заявник, а рішення відповідного органу може бути оскаржене в судовому порядку до суду адміністративної юрисдикції.

У Постанові Верховного Суду від 30.03.2023 у справі №571/1561/21 зазначено, що при вирішенні питання про прийняття заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суддя, крім перевірки відповідності поданої заяви вимогам закону щодо форми та змісту, зобов`язаний з`ясувати питання про підсудність та юрисдикційність.

Чинним законодавством передбачено позасудове встановлення певних фактів, що мають юридичне значення, то суддя, приймаючи заяву, повинен перевірити, чи може взагалі ця заява розглядатися в судовому порядку і чи не віднесено її розгляд до повноважень іншого органу.

Таким чином, заява про встановлення факту постійного проживання в зоні гарантованого добровільного відселення не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Якщо за законом заява не підлягає судовому розгляду, суддя мотивованою ухвалою відмовляє у відкритті провадження, а коли справу вже відкрито - закриває провадження у ній.

З аналізу вказаних вище норм права слід зробити висновок про те, що заява ОСОБА_1 не підлягає розгляду в порядку окремого провадження.

З огляду на викладене, вважаю, що у відкритті провадження у справі заявниці слід відмовити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України.

Відповідно до статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають, із цивільних, трудових, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Частиною другою статті 2 КАС України передбачено, що до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір (п. 1 ч. 1 ст. 4 КАС України).

Публічно-правовий спір - це, зокрема спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій (п. 2 ч. 1 ст. 4 КАС України).

Статтею 20 КАС України розмежовано предметну юрисдикцію адміністративних судів. Справи, зазначені у ч. 1 ст. 20 КАС України належать до юрисдикції місцевих загальних судів як адміністративних судів, однак справа ОСОБА_1 до цих категорій справ не належить. Окружним адміністративним судам, як зазначено у частині другій цієї статті, підсудні всі адміністративні справи, крім визначених частинами першою та третьою цієї статті.

Отже, заявниці ОСОБА_1 належить звернутись з адміністративним позовом до Київського окружного адміністративного суду.

Керуючись ст. 260-261, 186, 293, 294, 353 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Відмовити у відкритті провадження у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Виконавчий комітет Таращанської міської ради Білоцерківського району Київської області про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме факту постійного проживання в зоні гарантованого добровільного відселення, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Повернути заявниці заяву разом з усіма поданими до неї документами.

Відмова у відкритті провадження у справі перешкоджає повторному зверненню до суду з такою самою заявою.

Роз`яснити заявниці, що вказана заява підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства та належить до юрисдикції Київського окружного адміністративного суду.

Крім того роз`яснити заявниці можливість звернення до суду з клопотанням про повернення судового збору відповідно до положень п. 3 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір».

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала суду може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення безпосередньо до Київського апеляційного суду.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвалу суду якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала складена та підписана 26.03.2025.

Суддя Таращанського районного суду

Київської області Олександр НЕВГАД