КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №755/218/25 Головуючий у суді І інстанції: Савлук Т.В.
провадження №22-ц/824/7839/2025 Головуючий у суді ІІ інстанції: Сушко Л.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: головуючого судді Сушко Л.П., суддів Музичко С.Г., Желепи О.В., розглянувши у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою адвоката Мельникової Надії Олександрівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 23 січня 2025 року про повернення позовної заяви у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання одного з подружжя у зв`язку з інвалідністю,

ВСТАНОВИВ:

До Дніпровського районного суду міста Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання одного з подружжя у зв`язку з інвалідністю.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 13 січня 2025 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання одного з подружжя у зв`язку з інвалідністю залишено без руху та надано строк для усунення недоліків не більше, ніж десять днів з дня отримання заявником ухвали.

20 січня 2025 року позивачем ОСОБА_1 на виконання вимог ухвали від 13 січня 2025 року подано заяву про усунення недоліків, в якій надано додаткове обгрунтування належності форми позовної заяви та дотримання правил підсудності.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 23 січня 2025 року позовну заяву повернуто позивачу.

Не погодившись з вказаною ухвалою суду першої інстанції, адвокат Мельникова Н.О., яка діє в інтересах ОСОБА_1 , подала апеляційну скаргу, в якій просила її скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги обгрунтовані тим, що висновки суду першої інстанції про те, що позивачем не виконано вимогу суду щодо долучення належних доказів, які мали підтвердити місце проживання відповідача в України, є помилковими, оскільки позовна заява містить дві взаємопов`язані вимоги: розірвання шлюбу та стягнення аліментів на другого з подружжя, між тими ж сторонами, з огляду на що, на переконання апелянта, є доцільність розглядати їх в межах однієї справи. Тому скаржник вважає, що звернення з вказаною позовною заявою до суду за місцем реєстрації позивача відповідає вимогам міжнародного приватного права та Цивільного процесуального кодексу України.

Представник апелянта посилалась на положення ч. 5 ст. 177 ЦПК України, та зазначала, що вказана стаття не мітить жодних застережень щодо обов`язку позивача надавати докази реєстрації місця проживання відповідача в Україні.

Обгрунтовуючи доводи апеляційної скарги щодо висновків суду першої інстанції про те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів направлення позовної заяви відповідачу, у зв`язку з чим останній позбавлений можливості подати відзив на позов та реалізувати свої процесуальні права та обов`язки, представник апелянта не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з посиланням на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 177 ЦПК України позивач повинен додати до позовної заяви її копії та копії всіх документів, що додаються до неї, відповідно до кількості відповідачів і третіх осіб.

У разі подання до суду позовної заяви та документів, що додаються до неї, в електронній формі через електронний кабінет позивач зобов`язаний додати до позовної заяви доказ надсилання іншим учасникам справи копій поданих до суду документів з урахуванням положень статті 43 цього Кодексу.

Посилалась на те, що позовну заяву було направлено до суду у паперовому вигляді Укрпоштою. Відправлення містило два примірники позовної заяви: з оригіналом квитанції про сплату судового збору та свідоцтва про шлюб - для суду, із завіреними підписом представника копіями - для відповідача.

Вважає, що оскільки подання позову не здійснювалось в електронній формі через електронний кабінет позивача, в останнього не виникло обов`язку щодо надання суду доказів надсилання позовної заяви з додатками відповідачу. Крім того, представник апелянта звернув увагу на те, що на вказану обставину, суд першої інстанції не влючав до переліку недоліків в ухвалі від 13.01.2025 року.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Постановляючи ухвалу про повернення позовної заяви позивачу, суд першої інстанції виходив із ч. 3 ст. 185 ЦПК України та обгрунтовував свої висновки тим, що позивачем не усунуто вказані в ухвалі від 13.01.2025 року недоліки, а саме позивачем не долучено належних та допустимих доказів, які мають підтвердити місце проживання відповідача в Україні, що є обов`язковою обставиною для визначення підсудності даного спору місцевому загальному суду з урахуванням положень статті 76 Закону України «Про міжнародне приватне право». Крім того, позивачем не надано належних та допустимих доказів направлення позовної заяви відповідачу, у зв`язку з чим останній позбавлений можливості подати відзив на позов та реалізувати свої процесуальні права та обов`язки.

Такі висновки суду не відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ч.ч.1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Встановлено, що у грудні 2024 року позивач звернувся з позовною заявою до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання одного з подружжя у зв`язку з інвалідністю.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 13 січня 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху та надано можливість позивачу виправити недоліки в строк не більше, ніж 10 днів з дня отримання позивачем ухвали (а.с. 9-11).

Недоліками позовної заяви суд першої інстанції зазначав відсутність доказів зареєстрованого місця проживання/перебування відповідача, адреси його майна. Також вказувалось, що питання стягнення аліментів регулюється Конвенцією ООН про стягнення аліментів за кордоном від 20.06.1956 року, Наказом Міністерства юстиції України від 29.12.2006 року № 121/5 «Про затвердження Інструкції про виконання в Україні Конвенції про міжнародне стягнення аліментів на дітей та інших видів сімейного утримання».

20 січня 2025 року позивачем ОСОБА_1 на виконання вимог ухвали від 13 січня 2025 року подано заяву про усунення недоліків, в якій надано додаткове обгрунтування належності форми позовної заяви та дотримання правил підсудності (а.с. 13-18).

Зокрема заява про усунення недоліків обгрунтована тим, що вимогу про стягнення аліментів на утримання одного з подружжя можливо заявити у відповідному суді України, а виконання рішення, прийнятого за результатами розгляду такої, відбуватиметься вже компетентним органом іноземної держави у чітко врегульованому порядку.

Посилалась на те, що чинні нормативно-правові акти не обмежують позивача у праві на об`єднання в одній позовній заяві дві взаємопов`язані вимоги, які регулюються СК України про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на її утримання.

Обгрунтовуючи визначення відповідного суду, позивач посилався на положення ч. 1 ст. 28 ЦПК України та зазначав те, що оскільки позивач має зареєстроване місце проживання у Дніпровському районі м. Києва, що підтверджується відповідним витягом з реєстру територіальної громади, долученим до позовної заяви, така позовна заява підсудна Дніпровському районному суду м. Києва.

На виконання вимог п. 2 ч. 3 ст. 175 ЦПК України позивачем у позовній заяві було вказано останнє відоме місце проживання відповідача. Відомості про актуальну адресу реєстрації, проживання відповідача у позивача відсутні, оскільки вони тривалий час не підтримують як подружні відносини, так і спілкування.

Однак, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що вимоги ухвали Дніпровського районного суду міста Києва від 13 січня 2025 року позивачем не виконано та ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 23 січня 2025 року позовну заяву повернуто позивачу (а.с. 19-21).

Відповідно до п.2 ч.3 ст.175 ЦПК України позовна заява повинна містити: повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України), а також реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України (якщо такі відомості позивачу відомі), відомі номери засобів зв`язку та адреси електронної пошти, відомості про наявність або відсутність електронного кабінету.

Відповідно до ч.5 ст.177 ЦПК України позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).

Відповідно до ч.1 статті 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Разом із тим, стаття 28 ЦПК України передбачає альтернативну підсудність цивільних справ (за вибором позивача).

Так, відповідно до ч. 1 ст. 28 ЦПК України позови про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, про визнання батьківства відповідача, позови, що виникають з трудових правовідносин, можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача.

Предметом позову у цій справі є розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання позивача у твердій грошовій сумі.

Позивач обґрунтувала подання позову саме до Дніпровського районного суду м. Києва, посилаючись на ч. 1 ст. 28 ЦПК України та зазначаючи, що позивач має зареєстроване місце проживання у Дніпровському районі м. Києва, що підтверджується відповідним витягом з реєстру територіальної громади, долученим до позовної заяви.

Відповідно до ч. 2 ст. 30 Договору між Україною та Чеською Республікою про правову допомогу в цивільних справах якщо на час порушення справи один із подружжя є громадянином однієї Договірної Сторони, а другий - громадянином другої Договірної Сторони, у справі про розірвання шлюбу застосовується законодавство Договірної Сторони, на території якої подружжя має спільне місце проживання. Якщо один із подружжя має місце проживання на території однієї Договірної Сторони, а другий - на території другої Договірної Сторони, застосовується законодавство тієї Договірної Сторони, орган юстиції якої отримав заяву про порушення справи.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що звернення з вказаною позовною заявою до суду за місцем реєстрації позивача відповідає вимогам міжнародного приватного права та Цивільного процесуального кодексу України.

Разом з тим, суд першої інстанції, повертаючи позовну заяву позивачу, не надав належної оцінки поданій позовній заяві, не врахував доводів представника позивача в заяві про усунення недоліків, та дійшов помилкового висновку про повернення позовної заяви позивачу.

При цьому, у справі «Беллет проти Франції» Європейський суд з прав людини зазначив, що рівень доступу до суду, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективний, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ від 16 грудня 1992 року у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції»).

За таких обставин, повертаючи заяву, суд першої інстанції порушив норми процесуального права, припустився надмірного формалізму, чим фактично позбавив позивача права на доступ до правосуддя.

Висновки суду першої інстанції викладені в ухвалі від 23 січня 2025 року, як на одну з підстав повернення позовної заяви, що позивачем не надано належних та допустимих доказів направлення позовної заяви відповідачу, у зв`язку з чим останній позбавлений можливості подати відзив на позов та реалізувати свої процесуальні права та обов`язки, суд апеляційної інстанції вважає помилковими. Оскільки як вбачається з матеріалів справи позивач звернувся до суду першої інстанції з позовною заявою за допомогою засобів поштового зв`язку, що у відповідності до ч. 1 ст. 177 ЦПК України, не покладає обов`язку на позивача надсилати паперову копію позовної заяви на адресу відповідача.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції вважає слушними доводи апеляційної скарги з приводу того, що зазначений вище судом першої інстанції недолік щодо ненаправлення копії позовної заяви іншому учаснику, не було зазначено в ухвалі суду першої інстанції від 13.01.2025 року (про залишення позовної заяви без руху).

Наведені в апеляційній скарзі доводи є суттєвими та дають підстави вважати, що суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, що призвело до постановлення помилкової ухвали.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, апеляційний суд за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відповідно до статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

За таких обставин ухвала суду підлягає скасуванню, а справа направленню до суду першої інстанції для продовження розгляду та вирішення питання про відкриття провадження у справі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 379 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Мельникової Надії Олександрівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 23 січня 2025 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено «25» березня 2025 року.

Головуючий суддя Л.П. Сушко

Судді С.Г. Музичко

О.В. Желепа