Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 695/1992/23

номер провадження 2/695/131/25

27 березня 2025 року м. Золотоноша

Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області у складі:

головуючого судді Середи Л.В.,

за участю:

секретаря с/з Оніщенко Н.В.,

представника позивача адвоката Короля О.А.,

прокурора Походенка В.В.,

представника відповідача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Яроша С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Золотоноші у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до Головного управління Служби безпеки України в м. Києві та Київській області, Київської міської прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної та матеріальної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_2 у червні 2023р. звернувся до суду з позовом до Головного управління Служби безпеки України в м. Києві та Київській області, Київської міської прокуратури, Державної казначейської служби України у якому просив стягнути з Державного бюджету України на свою користь 800 000.00 грн. компенсації моральної шкоди та 60 000.00 грн. компенсації матеріальної шкоди.

Вимоги позовної заяви мотивовані тим, що до Єдиного реєстру досудових розслідувань 27.11.2017р. внесено відомості про кримінальне правопорушення №0001497 за ознаками злочину, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України. Крім того, до ЄРДР 29.11.2017р. внесено відомості про кримінальне правопорушення за №0000287 за фактом збуту ОСОБА_3 наркотичного засобу, а також 02.02.2018 р. до ЄРДР внесено відомості про кримінальне правопорушення за №100000030 за фактом повторного збуту ОСОБА_3 наркотичного засобу. У подальшому постановою прокурора від 22.02.2018р. вказані кримінальні провадження об`єднані в одне провадження під № 0001497. 01.12.2017р. винесено постанову про проведення контролю за вчинення злочину, згідно якої прийнято рішення проводити оперативну закупку у ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ..

Під час проведення досудового розслідування за місцем проживання ОСОБА_2 21.12.2017 р. проведено обшук. Ще до початку проведення обшуку останній перебував у кайданках, що вбачається із відеозапису та протоколу обшуку. Таким чином, в силу ст. 209 КПК України ОСОБА_2 був затриманою особою. Оскільки відомості до ЄРДР вносилися за фактом неправомірних дій ОСОБА_3 , і лише 01.12.2017р. у справі почав фігурувати ОСОБА_2 , то період перебування його під слідством потрібно рахувати з 01.12.2017р.

Ухвалою Печерського районного суду від 05.03.2018р. до ОСОБА_2 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. 07.03.2028р. ОСОБА_2 звільнено з під варти у зв`язку із внесенням застави. Вироком Святошинського районного суду м. Києва від 17.06.2020р. ОСОБА_2 визнано винним та призначено покарання за ч. 2 ст. 307 КК України у вигляді 6 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна. ОСОБА_2 взято під варту із зали суду. Ухвалою Київського апеляційного суду від 08.05.2023р. вирок Святошинського районного суду м. Києва в частині засудження ОСОБА_2 скасовано, а кримінальне провадження закрито на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України.

Позивач наполягає, що загальний строк перебування його під слідством становить 66 місяців 8 днів, з яких під вартою він перебував 34 місяці 24 дні.

На думку позивача закриття кримінального провадження щодо фізичної особи з реабілітуючих підстав є підтвердженням незаконних дій органів досудового розслідування, які в судовому порядку додатково не потрібно такими визнавати.

Керуючись ч. 1 ст. 1 та п. 1 ст. 2 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закону № 266/94-ВР) позивач вважає, що закриття кримінального провадження надає право фізичній особі на відшкодування шкоди в розмірах і порядку, передбачених цим Законом. Так частинами 2, 3 ст. 13 Закону № 266/94-ВР передбачено, що розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Відтак позивач вважає, що гарантований мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди становить не менше 442 200 грн. Однак, позивачу було пред`явлено обвинувачення за двома епізодами злочинів, а тому відшкодування моральної шкоди має бути здійснено за кожне безпідставне обвинувачення. Також позивач перебував у СІЗО майже 3 роки, крім того тривалий час не вдавалось повернути сплачену на досудовому розслідуванні заставу, відтак моральну шкоду позивач обраховує у розмірі 800 000 грн. Окрім вказаного позивач просить стягнути компенсацію матеріальної шкоди у розмірі 60 000 грн., яка пов`язана із витратами позивача на оплату послуг адвоката, що була понесена ним у кримінальному провадженні №0001497 та при розгляді справи в судах першої та апеляційної станції.

У вересні 2023р. позивач звернувся до суду із заявою про збільшення позовних вимог у якій вказував, що у нього були вилучені кошти в сумі 8975 грн. та 5 дол. США, які згідно листа ГУ СБУ від 17.07.2023р. були перераховані в дохід держави. На момент подання уточнених позовних вимог курс дол. США становить 36.57 грн., а тому позивач просив вказані кошти в сумі 9011.57 грн. стягнути на його користь як компенсацію матеріальної шкоди.

Ухвалою судді від 05.06.2023р. відкрито провадження за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання, роз`яснено відповідачам право подання відзиву на позовну заяву.

Представник відповідача - Державна казначейська служба України надав до суду відзив на позовну заяву, який надійшов суду 15.06.2023р. Відзив мотивовано тим, що відповідач заперечує проти задоволення позову, зазначивши що позивачем обрано невірний спосіб захисту, оскільки стягнення коштів повинно відбуватись з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь позивача, а не стягнення з Державного бюджету України заявлених позивачем коштів. Також розмір шкоди, який заявлено позивачем не доводиться жодними належними доказами, а також не доведено позивачем причинний зв`язок між шкодою та протиправними діяннями відповідачів. Велика Палата Верховного Суду у постановах №500/2296/14, №686/23731/15 вказувала, що межі відшкодування моральної шкоди під слідством чи судом визначаються судом у розмірі співмірному з мінімальним розміром заробітної плати визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством і судом починаючи з часу пред`явлення обвинувачення та закінчуючи набранням виправдовувальним вироком законної сили. виходячи з мінімальної заробітної плати, що діє на момент розгляду справи. Позивач перебував під слідством з 27.08.2018р. (дата повідомлення про підозру) по 08.05.2023 (дата постановлення ухвали Київського апеляційного суду), таким чином позивач перебував під слідством 62 місяці та 11 днів, а тому обрахунок позивача щодо розміру заподіяної моральної шкоди є невірним. Щодо вимог позивача про стягнення витрат на правову допомогу відповідач вказує, що розподіл витрат на правничу допомогу, яка була надана в рамках кримінального провадження та судового розгляду кримінальної справи має здійснювати суд, кий ухвалював судове рішення у справі відповідно до норм КПК. З огляду на наведене позовні вимоги позивача про стягнення на його користь матеріальної шкоди у вигляді витрат на правову допомогу у кримінальному провадженні задоволенню не підлягають.

27.06.2023р. до суду надійшов відзив ГУ СБУ у м. Києві та Київській області відповідно до якого відповідач заперечує проти задоволення позову вказуючи, що позивач перебував під слідством менше 63 місяців, адже такий строк необхідно рахувати з часу повідомлення про підозру у вчиненні злочину. Також позивачем не враховано право сторін на касаційне оскарження вказаного судового рішення Київського апеляційного суду, яке не виглядає переконливим. Крім того, оскільки розгляд даної справи здійснюється з червня 2023р., то за наявності підстав, визначених Законом № 266/94-ВР для обчислення суми грошової компенсації позивачу повинна застосовуватись розрахункова величина у вигляді виключно прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого ЗУ «Про Державний бюджет України на 2023рік» станом на 01.01.2023 у розмірі 2684 грн. Відповідач вказує, що лише перебування позивача під слідством не вказує на спричинення йому душевних страждань, а негативні емоції не можна ототожнювати із моральними стражданнями. Законні дії органів досудового розслідування не є джерелами спричинення шкоди, а прямий причинно-наслідковий зв`язок незаконності тих чи інших процесуальних дій органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури, суду, рішень із закриттям кримінального провадження, в межах якого вони проведені чи прийняті, постановленням виправдувального вироку відсутній. Також позивачем не додано доказів, які б свідчили про незаконність обмеження волі, тобто незаконність застосування запобіжного заходу, порушення процедури затримання особи, тощо. ЦПК України не містить підстав для вирішення питання компенсації процесуальних витрат, понесених позивачем у зв`язку з отриманням юридичної допомоги у кримінальному провадженні.

04 липня 2023р. до суду надійшов відзив Київської міської прокуратури відповідно до якого остання заперечує проти задоволення позову, вказує, що позивачем наведено обставини, які не встановлюють наявність моральної шкоди у позивача, а лише підтверджують виникнення права на відшкодування шкоди. Жодних доказів фізичного чи психічного впливу, що призвели до негативних наслідків морального характеру, фізичних страждань, пошкодження здоров, позивачем до суду не надано. Також вказували, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, аніж достатнім для розумного задоволення потреб позивача, як потерпілої особи і не повинен призводити до його збагачення. Крім того позивачем неправильно визначено строк перебування під слідством і судом. при визначенні періоду перебування позивача під слідством і судом потрібно керуватися положеннями п. 14 ч. 1 ст. 3 КПК України, згідно якої притягнення особи до кримінальної відповідальності стадія кримінального провадження, яка починається з моменту повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення. Також заперечували з приводу витрат на послуги адвоката вказуючи про відсутність розумності витрат у заявленому позивачем розмірі.

Ухвалою суду від 08.02.2024р. підготовче провадження по даній справі закрито, справу призначено до розгляду по суті.

13.05.2024р. представник Державної казначейської служби України надав суду додаткові пояснення, у яких вказував, що розмір морального відшкодування позивачем необґрунтовано завищено. Відповідач вважає, що розмір моральної шкоди має вираховуватись виходячи із розрахунку 1600 грн. за кожен місяць перебування під слідством і судом. Таким чином мінімальний розмір морального відшкодування за підрахунками відповідача складає 99 200 грн., а не сума, яка заявлена позивачем у розмірі 800 000 грн.

У судовому засіданні представник позивача наполягав на задоволенні позову у повному обсязі, вказував, що було порушено одне з основоположних прав позивача, а саме право на свободу, що безумовно принесло йому моральні страждання. Просив врахувати термін перебування позивача під вартою, що є тривалим. Також наполягав, що під час обшуку позивача у нього було вилучено грошові кошти, які так повернуті і не були, а тому було збільшено позовні вимоги про стягнення матеріальної шкоди.

Представник відповідача ГУ СБУ в м. Києві та Київській області наголошував, що вказаний спір подано з порушенням правил підсудності, оскільки такі позовні вимоги мають бути розглянуті судом, який ухвалив вирок. Наполягав, що заявлені позивачем підстави для стягнення моральної та матеріальної шкоди є необґрунтованими, про що вказував у відзиві на позовну заяву. Незаконність утримання ОСОБА_2 під вартою судами не встановлювалось. Зазначав, що хоча ухвала апеляційного суду про закриття кримінального провадження відносно ОСОБА_2 є остаточною, однак це не означає, що вона є законною.

Представник відповідача Державної казначейської служби України в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, вказував, що закриття кримінального провадження відносно позивача не є безумовною підставою для стягнення на його користь моральної шкоди, розмір якої, її наявність та причинний зв`язок її виникнення належними доказами не підтверджено. Крім того, розрахунок позивача з приводу розміру такої шкоди також складено невірно, а заявлена матеріальна шкода взагалі повинна була вирішуватись при розгляді кримінального провадження.

Прокурор в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував з підстав, які вказані у відзиві на позовну заяву, вказував, що належних доказів понесення матеріальної чи моральної шкоди матеріали справи не містять, розмір моральної шкоди взагалі розрахований невірно, докази наявності, а тому відсутні підстави для задоволення позову.

Суд, заслухавши пояснення сторін по справі, дослідивши докази, приходить до наступного висновку.

Щодо підсудності справи та закриття провадження.

У ході розгляду даної справи представник ГУ СБУ у м. Києві та Київській області скерував до суду численні клопотання про передачу справи за підсудністю та закриття провадження у ній, які зводяться до того, що розгляд подібних спорів має здійснюватись судом, який ухвалив вирок.

Однак ухвалою Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 10.10.2023р. судом було відмовлено представнику Головного управління Служби Безпеки України в м. Києві та Київській області у задоволенні клопотання про передачу даної цивільної справи. Вказаною ухвалою суду надано оцінку заявленим вимогам представника відповідача та вказано, що даний спір про відшкодування шкоди подано у порядку цивільного судочинства за правилами загального позовного провадження, отже підсудність розгляду даної позовної заяви має визначатись у порядку положень Цивільного процесуального кодексу України, а саме норм ч. 4 ст. 28 ЦПК України.

Враховуючи, що судом вже надано оцінку вказаним доводам відповідача, а надіслані клопотання після вирішення суду питання про передачу цивільної справи мають ознаки повторності, суд їх не розглядає.

Щодо права на компенсацію моральної шкоди.

Судом встановлено та сторонами не заперечується, що 17.06.2020 року вироком Святошинського районного суду м. Києва ОСОБА_2 визнано винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 307 КК України та призначено покарання у виді 6 (шести) років позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна. До вступу вироку в законну силу ОСОБА_2 взято під варту в судовому засіданні. Вилучені у ОСОБА_2 кошти в загальному розмірі 8975 грн. та 5 дол. США - конфісковано в дохід держави.

08.05.2023 року ухвалою Київського апеляційного суду вирок Святошинського районного суду м. Києва від 17.06.2020 р. стосовно ОСОБА_2 скасовано, а кримінальне провадження №0001497 в частині обвинувачення ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України закрито на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 ПК України, у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості в суді і вичерпанням можливості їх отримати. Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_2 скасовано, звільнено останнього з-під варти в залі суду. Грошові кошти в загальній сумі 8975 грн. та 5 дол. США повернуто ОСОБА_2 ..

Постановою Верховного Суду від 18.04.2024р. у справі №759/4622/18 вирок Святошинського районного суду м. Києва від 17.06.2020р. та ухвалу Київського апеляційного суду від 08.05.2023р. стосовно ОСОБА_3 та ОСОБА_2 залишено без змін, а касаційні скарги без задоволення.

Відповідно до листа ГУ СБУ від 17.07.2023р. №51/12/К-1845/24 виконати ухвалу Київського апеляційного суду від 08.05.2023р. у частині, що стосується повернення речових доказів, не вбачається за можливе, оскільки кошти в сумі 8975 грн. та 5 дол. США були перераховані в дохід держави.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з частиною третьою статті 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені статтями 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Порядок відшкодування такої шкоди встановлюється законом (частина сьома статті 1176 ЦК України).

Таким спеціальним нормативно-правовим актом є Закон № 266/94-ВР.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1 Закону № 266/94-ВР відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

У частині другій статті 1 Закону № 266/94-ВР встановлено, що у випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Відповідно до пунктів 4 і 5 статті 3 Закону № 266/94-ВР у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; моральна шкода.

У статті 4 Закону № 266/94-ВР визначено, що відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного та психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Згідно зі статтею 2 Закону № 266/94-ВР право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках:

постановлення виправдувального вироку суду;

встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів;

закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати;

закриття справи про адміністративне правопорушення.

Перелік підстав, за наявності яких виникає право на відшкодування моральної та матеріальної шкоди відповідно до вимог Закону № 266/94-ВР, є вичерпним.

У справі, яка переглядається, кримінальне провадження щодо ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України, закрито на підставі пункту 3 частини першої статті 284 КПК України у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості в суді і вичерпанням можливості їх отримання.

Під закриттям кримінального провадження розуміють таке закінчення досудового розслідування, яке здійснюється за наявності обставин, які виключають подальше провадження, або підстав для звільнення особи від кримінальної відповідальності. Із закриттям кримінального провадження процесуальна діяльність щодо особи повністю закінчується, подальший рух провадження виключається, поки постанова про закриття провадження не скасована у встановленому законом порядку. Обґрунтоване закриття кримінального провадження це необхідний і законний результат досудового розслідування.

У статті 284 КПК України передбачено вичерпний перелік підстав для закриття кримінального провадження, які, у свою чергу, класифікуються за декількома критеріями: реабілітуючими та нереабілітуючими.

Реабілітуючі це ті, які свідчать про повну невинуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, що їй інкримінується, тягнуть за собою зняття з неї підозри, відновлення її доброго імені, гідності та репутації, а також відшкодування (компенсація) шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю.

До реабілітуючих підстав належать:

1) встановлена відсутність події кримінального правопорушення (пункт 1 частини першої статті 284 КПК України);

2) встановлена відсутність в діянні складу кримінального правопорушення (пункт 2 частини першої статті 284 КПК України);

3) невстановлення достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпання можливості їх отримати (пункт 3 частини першої статті 284 КПК України).

Закриття кримінального провадження з реабілітуючої підстави можливе за умови, якщо в ході розслідування встановлені як сам факт вчиненого діяння, так і наявність у ньому складу кримінального правопорушення, але немає достатніх доказів, що вказують на вчинення цього діяння саме підозрюваним.

Причому, висновок про непричетність особи до вчинення кримінального правопорушення може бути зроблений у результаті:

а) достовірного встановлення невинуватості підозрюваного (обвинуваченого) (наприклад, при підтвердженні його алібі);

б) вичерпання можливостей для збирання додаткових доказів і тлумачення сумнівів щодо винуватості, які не можуть бути усунуті, на його користь згідно з принципом презумпції невинуватості.

Незалежно від того, яка з наведених обставин призвела до закриття кримінального провадження на цій підставі, таке рішення повністю реабілітує особу і не дає приводу вважати її залишеною під підозрою.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 13 травня 2022 року у справі № 210/1137/19-ц (провадження № 61-21192св21).

Стала судова практика свідчить про те, що закриття кримінального провадження щодо фізичної особи з реабілітуючих підстав є підтвердженням незаконності дій органів досудового розслідування, які в судовому порядку додатково не потрібно такими визнавати, та надає право фізичній особі на відшкодування шкоди в розмірах і порядку, передбаченому Законом № 266/94-ВР (див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 383/596/15, від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17, від 29 травня 2019 року у справі № 522/1021/16, від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17).

Натомість нереабілітуючі підстави означають, що стосовно особи зібрано достатньо доказів для підозри у вчиненні кримінального правопорушення, однак через певні обставини кримінальне провадження щодо цієї особи виключається. Така особа не вправі вимагати відшкодування матеріальної чи моральної шкоди, яка була їй завдана в процесі розслідування.

Відтак, враховуючи вказану вище ухвалу Київського апеляційного суду від 08.05.2023р., яка залишена в силі постановою Верховного Суду від 18.04.2024р., суд приходить до висновку про наявність відповідних прав у позивача на відшкодування шкоди у порядку передбаченому Законом № 266/94-ВР. Таким чином доводи відповідачів щодо відсутності такого права у позивача не знайшли свого підтвердження при розгляді справи.

Щодо розміру моральної шкоди.

Позивач зазначає, що він перебував під слідством та судом 66 місяців та 8 днів з яких під вартою перебував 34 місяці та 24 дні. Оскільки досудове розслідування кримінального правопорушення здійснювалось за двома окремими злочинами то моральна шкода має вираховуватись у подвійному розмірі.

Надаючи правову оцінку таких доводам суд зазначає наступне.

У пунктах 1.1, 1.2 Рішення Конституційного Суду України від 27 жовтня 1999 року у справі №1-15/99 зазначено, що кримінальна відповідальність настає з моменту набрання законної сили обвинувальним вироком суду. Притягнення до кримінальної відповідальності, як стадія кримінального переслідування, починається з моменту пред`явлення особі обвинувачення у вчиненні злочину.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі №686/23731/15-ц (провадження №14-298цс18) розмір моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, необхідно визначати виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення до набрання виправдувальним вироком законної сили або ухвалою про закриття кримінального провадження.

Відповідно до правової позиції викладеної в постанові Верховного Суду від 19 вересня 2018 року у справі № 534/955/17 період перебування під слідством та судом у спірних правовідносинах має бути обрахований за час, починаючи з моменту вручення позивачу письмового повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення до набрання виправдувальним вироком законної сили.

Докази того, що ОСОБА_2 перебував під слідством з 21.12.2017р. у матеріалах справи відсутні.

Таким чином суд рахує період перебування позивача під слідством та судом становить з 27.02.2018 року (дата повідомлення позивачу про підозру у вчиненні кримінального правопорушення) по 08.05.2023 року (ухвала Київського апеляційного суду про закриття кримінального провадження відносно позивача за п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України), тобто 5 років 2 місяці та 11 днів.

Статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що розмір відшкодування повинен бути не меншим одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом.

Відшкодування моральної шкоди в цих випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету, незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що діє на час розгляду справи. Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат.

Розмір відшкодування слід розраховувати, виходячи з установленого законодавством розміру мінімальної заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом.

Судом встановлено, що 08.05.2023 року ухвалою Київського апеляційного суду вирок Святошинського районного суду м. Києва скасовано і кримінальне провадження відносно позивача за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.307 КК України закрито на підставі п.3 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку із не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості в суді і вичерпаності можливості їх отримати.

Відтак, позивач набув право на відшкодування моральної шкоди відповідно до положень Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Відповідно до статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» з 01 січня 2024 року мінімальна заробітна плата у місячному розмірі складає 8000.00 грн.

Враховуючи, що позивач перебував під слідством та судом з 27.02.2018 року (з дня пред`явлення підозри) по 08.05.2023 року (по день закриття кримінального провадження за п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України) становить 62 місяці та 11 днів, гарантований законодавством України мінімальний розмір шкоди становить 498 933.30 грн. (з розрахунку 8000 х 62 міс. 11 днів).

Суд не бере до уваги доводи відповідачів щодо необхідності проведення розрахунку, який необхідно проводити відповідно до абз. 4 ст. 8 ЗУ «Про Держдавний бюджет України на 2024 рік» як розрахункова величина для обчислення виплат за рішенням суду, на рівні 1600.00 грн. оскільки вказані доводи суперечать вимогам Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», який є чинним та при вирішені вказаних спорів є пріоритетним у застосуванні ніж нормативні акти.

Таким чином, загальний розмір відшкодування моральної шкоди становить 498 933.30 грн.

Суд відхиляє заперечення відповідачів, що позивачем не надано доказів завдання йому моральної шкоди з огляду на таке.

Європейський суд з прав людини в пункті 37 рішення у справі «Недайборщ проти Російської Федерації» (Скарга № 42255/04) від 1 липня 2010 року зокрема зазначив про те, що заявнику не може бути пред`явлено вимогу про надання будь-якого підтвердження моральної шкоди, яку він поніс (в числі багатьох прикладів, рішення від 15 жовтня 2009 у справі «Антипенко проти Російської Федерації» (Antipenkovv. Russia), скарга № 33470/03, § 82; Постанова Європейського Суду від 14 лютого 2008 у справі «Пшеничний проти Російської Федерації» (Pshenichnyyv. Russia), скарга № 30422 / 03, § 35 1; рішення у справі «Гарабаев проти Російської Федерації (Garabayevv. Russia), скарга № 38411/02, § 113, ECHR 2007-VII (витяги) 2 а також Постанова Європейського Суду від 1 червня 2006 р.) у справі «Грідін проти Російської Федерації» (Gridinv. Russia), скарга Ns 4171/04, § 20 березня).

Таким чином, як вбачається з практики Європейського Суду з прав людини, заявнику не може бути пред`явлено вимогу про надання будь-якого підтвердження моральної шкоди, яку він поніс, тобто при наявності встановленого факту порушення прав заявника моральна шкода наявна та констатується судом.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного суду від 20 вересня 2018 року у справі №686/23731/15-ц (провадження №14-298цс18) зроблено висновок, що «моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості».

З урахуванням засад виваженості, розумності та справедливості суд може збільшити розмір відшкодування, обмеження максимального розміру моральної шкоди Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не передбачено.

Доводи позивача та його представника щодо наявності підстав для стягнення моральної шкоди у більшому розмірі, а саме 800 000.00 грн., аніж визначено законом, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні. Так, під час досудового розслідування не оскаржувались та не визнавались незаконними окремі процесуальні дії, зокрема затримання позивача.

Судом також встановлено, що позивачем оскаржувалась в апеляційному порядку ухвала Печерського районного суду м. Києва від 05.03.2018р., однак в подальшому позивач відмовився від апеляційної скарги, а тому апеляційне провадження було закрито.

Доводи позивача щодо наявності двох епізодів кримінального правопорушення у вчиненні яких обвинувачувався позивач, а тому необхідність стягнення вказаної суми коштів у подвійному розмірі суд також вважає необґрунтованим.

Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілого особи, і не повинен приводити до його безпідставного збагачення.

Таким чином, керуючись засадами розумності, виваженості та справедливості, виходячи із тривалості досудового розслідування та судового розгляду кримінального провадження відносно позивача, застосування відносно нього запобіжного заходу, зокрема, у вигляді тримання під вартою, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних про стягнення моральної шкоди у розмірі 498 933.30 грн., в іншій частині позовні вимоги про стягнення моральної шкоди є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Щодо доводів Державної казначейської служби України суд зазначає наступне.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого само врядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначено Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845 (далі - Порядок).

Відповідно до пунктів 35, 38 цього Порядку Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що провадить оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду.

Безспірне списання коштів державного бюджету здійснюється Казначейством за рахунок і в межах бюджетних призначень, передбачених у державному бюджеті на зазначену мету.

Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Казначейства чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Казначейство чи її територіальний орган (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц).

Отже, відповідачем у справі є держава Україна, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номера чи види рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своє суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18).

Тобто кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України.

Щодо стягнення матеріальної шкоди суд приходить до наступного.

Позивач просить стягнути на свою користь 69 011.57 грн., які складаються із витрат на правову допомогу, що була надання позивачу при розгляді кримінального провадження та коштів у сумі 9011.57 грн., які були конфісковані у позивача.

Згідно із ст. 3 Закону № 266/94-ВР у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода.

Відповідно до ч. 1 та ч. 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Доказами понесених витрат на правову допомогу позивачем є договір про надання правової допомоги, від 23.01.2018р., акт №1 до договору №1 про надання правової допомоги від 23.01.2018р. та квитанція до прибуткового касового ордеру від 15.05.2023р. про сплату 60000 грн.

Таким чином, враховуючи п. 4 ст. 3 Закону №266/94-ВР суд вважає вказані вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Також суд, з огляду на вимоги п. 2 ст. 3 Закону №266/94-ВР вважає обґрунтованим доводи про стягнення коштів в рахунок відшкодування конфіскованих та стягнутих на користь держави коштів позивача у розмірі 9011.57 грн, що стверджується вказаним вище листом СБУ,

За викладених обставин, оцінивши докази у справі у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню та вважає за необхідне стягнути на його користь з Державного бюджету України моральну шкоду у розмірі 498 933.30 гривень та матеріальну шкоду в сумі 69 011.57 грн.

У іншій частині позовні вимоги є необґрунтованими та не підтвердженими належними доказами, у зв`язку із чим не підлягають задоволенню.

В силу положень п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір», судовий збір за даними позовом не справляється, а тому розподілу між сторонами не підлягає.

Керуючись ст.ст. 2, 3, 10-13, 81, 82, 141, 263-265 ЦПК України, ст.ст.1176,1167 ЦК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_2 до Головного управління Служби безпеки України в м. Києві та Київській області, Київської міської прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної та матеріальної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) в порядку відшкодування моральної шкоди у розмірі 498 933 (чотириста дев`ятсот вісімдесят тисяч дев`ятсот тридцять три) гривні 30 коп.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 69 011 (шістдесят дев`ять тисяч одинадцять ) гривень 57 коп.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційної скарги не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Черкаського апеляційного суду.

Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя : Середа Л.В.