Справа № 473/6771/24
РІШЕННЯ

іменем України

"31" березня 2025 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі: головуючої судді Лузан Л.В., за участю секретаря судового засідання Гоженко В.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Вознесенську Миколаївської області цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» до ОСОБА_1 про стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ

в грудні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення коштів.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 29 серпня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» (правонаступником є ТОВ «ФУ «Європейська факторингова компанія розвитку») та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 0, відповідно до якого банк надав відповідачу кредитні кошти в розмірі 24175,00 доларів США зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 13,5 % річних від суми залишку заборгованості за кредитом.

Проте, відповідач ОСОБА_1 ухилився від повного та своєчасного виконання умов кредитного договору щодо повернення кредитних коштів. Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 26 лютого 2013 року з відповідача солідарно з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Дельта Банк» (правонаступник АКІБ «УкрСиббанк») стягнуто заборгованість за вищевказаним кредитним договором у розмірі 237437,74 грн.

Рішення суду відповідач ОСОБА_1 не виконав, заборгованість за кредитним договором не погасив.

В зв`язку з чим позивач просив стягнути з відповідача, відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України, проценти за період з 12 березня 2017 року по 13 грудня 2020 року в розмірі 26853,98 грн (виходячи з 3% річних), інфляційні збитки за вказаний період у розмірі 79552,03 грн, а всього 106406,01 грн.

В судове засідання представник позивача не з`явився, проте згідно наявної в матеріалах справи заяви просив розглянути справу без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

В судове засідання відповідач ОСОБА_1 не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги ТОВ «ФУ «Європейська факторингова компанія розвитку» не визнав, також надав заяву про застосування позовної давності.

Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, суд прийшов до наступного.

Зокрема суд встановив, що 29 серпня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» (правонаступником є ПАТ «УкрСиббанк») та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 0, відповідно до якого банк надав відповідачу кредитні кошти в розмірі 24175,00 доларів США (117144,80 грн за курсом НБУ станом на час укладення договору), а відповідач зобов`язався вчасно повернути кредит (до 28 серпня 2015 року), сплачувати проценти за користування ним у розмірі 13,5 % річних від суми залишку заборгованості за кредитом. В порядку забезпечення виконання боржником свого обов`язку за кредитним договором 29 серпня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» (правонаступником є ПАТ «УкрСиббанк») та ОСОБА_2 був укладений договір поруки.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 26 лютого 2013 року з відповідача солідарно з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Дельта Банк» (правонаступник АКІБ «УкрСиббанк») стягнуто заборгованість за вищевказаним кредитним договором у розмірі 237437,74 грн.

11 травня 2019 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «ФУ «Європейська факторингова компанія розвитку» було укладено договір про відступлення права вимоги № 1370/К, відповідно до якого позивач набув право вимоги до відповідача за вищевказаним зобов`язанням.

Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 02 серпня 2019 року здійснено заміну первісного кредитора - ПАТ «Дельта Банк» його правонаступником - ТОВ «ФУ «Європейська факторингова компанія розвитку» (справа № 473/27/13-ц).

Ухвалою цього ж суду від 14 листопада 2019 року, яка набрала законної сили, ТОВ «ФУ «Європейська факторингова компанія розвитку» відмовлено в поновленні пропущеного строку для пред`явлення виконавчих документів до виконання, видачі дублікатів виконавчих документів щодо примусового виконання рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 26 лютого 2013 року.

Наявність кредитної заборгованості у вказаній справі відповідач не спростував.

В подальшому рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 25 червня 2024 року з відповідача на користь позивача стягнуто на підставі ч.2 ст. 625 ЦК України: проценти за період з 18 грудня 2020 року по 23 лютого 2022 року в розмірі 8449,43 грн, інфляційні збитки за період з 18 грудня 2020 року по 23 лютого 2022 року в розмірі 31410,64 грн, а всього 39860,07 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ч.1 ст. 526 ЦК України)

Згідно з ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене нарахування має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Таке нарахування входить до складу грошового зобов`язання і вважається особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання. Це є способом захисту майнового права й інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів і отриманні компенсації (плати) від боржника, який користується утримуваними грошовими коштами, що належить сплатити кредиторові.

Положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Вказана правова позиція міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц.

Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду в постанові від 6 березня 2019 року в справі № 757/44680/15-ц дійшла висновку, що системне тлумачення частини першої статті 509, частини першої статті 267, статті 625 ЦК України у їх взаємозв`язку дає підстави для висновку, що натуральним є зобов`язання, вимога в якому хоча і існує, проте не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Положення статті 625 ЦК України щодо нарахування 3% річних та інфляційних втрат як спеціальної міри відповідальності за порушення грошового зобов`язання може бути застосовано до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, отже кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на захист в судовому (примусовому) порядку вимоги про нарахування 3% річних та інфляційних втрат.

Тобто, якщо кредитор вже отримав судовий захист та наявне рішення про стягнення основного боргу, то зобов`язання не трансформується у натуральне.

В даній справі основна вимога кредитора захищена рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 26 лютого 2013 року у справі № 473/27/13-ц, відповідно до якого з відповідача стягнуто заборгованість за кредитним договором у загальному розмірі 237437,74 грн, а отже зобов`язання не можна вважати натуральним.

При цьому, та обставина, що позивачем пропущено строк пред`явлення виконавчих листів у справі № 473/27/13-ц до виконання, не має правового значення, оскільки чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених ч.2 ст. 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року по справі №916/190/18, постанова Верховного Суду від 28 вересня 2021 року по справі № 759/4755/19, постанова Верховного Суду від 29 листопада 2023 року по справі № 753/1527/22).

Таким чином, кредитор вправі вимагати стягнення в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання.

Таке прострочення є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання, підтвердженого судовим рішенням, до моменту його повного виконання і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Відповідні висновки неодноразово висловлювалися Верховним Судом, зокрема містяться і в постановах Верховного Суду від 19 січня 2022 року по справі № 204/3530/17, від 17 лютого 2021 року по справі № 303/7132/18.

Відповідачем подано суду заяву про застосування наслідків спливу позовної давності.

Відповідно до положень ст. ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ч.ч.1, 5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу,яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Ч.4 ст. 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Таким чином, оскільки з ухваленням вищевказаного рішення суду зобов`язання відповідача сплатити заборгованість за кредитним договором не припинилося та триває до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання, позивач має право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України, з урахуванням положень ст.ст. 257, 261 ЦК України, з 10 грудня 2021 року (позов переданий на пошту 10 грудня 2024 року) по 23 лютого 2022 року (відповідно до п. 18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення).

При цьому, посилання представника позивача на положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» в обґрунтування своїх вимог щодо стягнення з відповідача коштів, починаючи з 12 березня 2017 року, суд не приймає до уваги, оскільки строки позовної давності не збільшуються на період, визначений вказаним нормативним актом, а тривають.

Разом з тим, як зазначалося вище, рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 25 червня 2024 року з відповідача на користь позивача стягнуті відповідні кошти на підставі ч.2 ст. 625 ЦК України за період з 18 грудня 2020 року по 23 лютого 2022 року.

За таких обставин, позовні вимоги ТОВ «ФУ «Європейська факторингова компанія розвитку» задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст.12,13,76-83,141,259,263-265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ

у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» до ОСОБА_1 про стягнення коштів відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення судового рішення.

Суддя Л.В. Лузан