Провадження №22-ц/812/446/25
П О С Т А Н О В А

Іменем України

25 березня 2025 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Царюк Л.М., Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання: Ковальським Є.В.,

за участю представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Петровського Л.А.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу №475/608/24 за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення, яке постановив Ленінський районний суд міста Миколаєва під головуванням судді Коваленка Ігоря Володимировича у приміщенні цього суду 09 грудня 2024 року, повний текст якого складений 12 грудня 2024 року, за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про захист честі, гідності та ділової репутації,

у с т а н о в и в :

У червні 2024 року ОСОБА_2 звернувся із позовом до ОСОБА_1 про захист честі, гідності та ділової репутації.

Позов мотивовано тим, що останні декілька років позивач потерпає від недостовірної та негативної інформації про нього як людину та орендаря земельних ділянок, яку розповсюджує відповідач ОСОБА_1 . В оренді позивача знаходиться земельна ділянка відповідача, якому він за власні кошти виготовляв документи на земельну ділянку, допомагав у важких життєвих ситуаціях, надавав матеріальну допомогу на лікування. Діти позивача на власному автотранспорті возили неодноразово відповідача до міста Вознесенськ та лікарні, перераховували кошти на лікування, а його дружина допомагала відповідачу в приготуванні їжі, коли той хворів, купувала ліки, всіляко піклувалася про нього. Проте в 2020 році відповідач подав до суду позов про розірвання договору оренди землі у зв`язку із систематичною несплатою орендної плати, в якому поширив недостовірні відомості, у задоволенні якого суд відмовив. Після цієї судової тяганини позивач близько сприйняв цю ситуацію та був пригнічений тим, що на його добро, допомогу та дружбу (кумівство) йому віддячили брехнею та зрадою, через що погіршився його стан здоров`я, почалися серцеві напади. Крім того, після рішення суду відповідач не заспокоївся та почав розповсюджувати відносно нього серед односельчан та друзів неправдиву інформацію про те, що він є недобросовісним орендарем та не виплачує орендну плату, щоб ніхто не думав укладати з ним договори оренди. Також відповідач часто дзвонить по телефону та ображає позивача і спонукає надавати йому великі суми коштів, посилаючись на те, що його земля в нього в оренді, а також звертається до правоохоронних органів із заявами щодо порушення позивачем земельного законодавства та несплати податків, через що позивача викликають для надання пояснень. Після таких розмов та відвідування правоохоронних органів у позивача підвищувався кров`яний тиск та сталися серцеві напади, через що він потрапив до лікарні із загостренням серцевої хвороби. Позивач вважає, що поширення ОСОБА_1 неправдивої інформації завдало шкоди його немайновим інтересам, порушує його гідність, честь та ділову репутації, а також спричинило позивачеві моральну шкоду, оскільки це впливає негативно на стан його здоров`я та призводить до витрат на лікування.

Посилаючись на викладене, позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь компенсацію моральну шкоду, якої він зазнав через розповсюдження останнім недостовірної інформації, у розмірі 50000 грн.

У відзиві на позовну заяву представник відповідача просив у задоволенні позовних вимог відмовити через їх недоведеність належними і допустимими доказами. Зазначив, що до вимог про відшкодування моральної шкоди, заподіяної поширенням відомостей, що не відповідають дійсності і порочать честь, гідність чи ділову репутацію фізичної або юридичної особи, згідно частини другої статті 258 ЦПК України застосовується позовна давність в один рік, а до суду позивач звернувся 03 червня 2024 року. Тому просить прийняти це до уваги при вирішенні спору. Щодо посилання позивача на рішення Доманівського районного суду Миколаївської області від 08 квітня 2021 року по справі № 475/180/20, яким відмовлено ОСОБА_1 у позові про припинення строку дії договору оренди земельної ділянки шляхом його дострокового розірвання та стягнення орендної плати, то це не є підставою для відшкодування моральної шкоди, так як ОСОБА_1 скористався своїм правом і звертався до суду за захистом своїх прав. Також не є поширенням недостовірної інформації висловлювання сторони в судовому процесі. Такі дії повинні розглядатися в контексті дотримання процесуального закону щодо прав та обов`язків учасник процесу. Надані позивачем виписки з лікарні не мають ніякого відношення до зазначеної справи і не можуть бути належним доказом.

Рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 09 грудня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суд мотивував тим, що позивач не довів поширення відповідачем недостовірної інформації відносно нього, що принижує честь, гідність і ділову репутацію, яке призвело до душевних страждань позивача і заподіяння йому моральної шкоди.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 вказує, що рішення суду є незаконним, ухваленим із порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому просить його скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд не взяв до уваги та не надав належної оцінки письмовим доказам. Так, до матеріалів справи було долучено виписки з медичних закладів, які підтверджують, що протягом останнього часу стан позивача погіршився, почастішали приступи, загострення, що пов`язано з конфліктами та емоційними перенапруженнями, які протипоказані позивачу. Також, даний факт підтвердили свідки - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . Проте, суд не надав їх свідченням належної оцінки. Зокрема, свідчення ОСОБА_3 дружини позивача, судом обґрунтував це тим, що вона є зацікавленою особою, тоді як покази свідка зі сторони відповідача, яка є йому падчеркою та відноситься до членів сім`ї чи близьких родичів, взяв до уваги. Таким чином, суд першої інстанції вибірково та упереджено надав оцінку свідченням близьких родичів сторін. Також суд не надав належну оцінку показам свідка ОСОБА_5 , який пояснив, що був свідком моральних страждань, які потягнули за собою фізичний розлад здоров`я позивача через конфлікт з відповідачем, а також показам свідка ОСОБА_4 . Відносно свідка зі сторони відповідача - ОСОБА_6 , якій відповідач є вітчимом, на думку позивача, суд невірно зазначив, що її покази узгоджувалися із дослідженим судом відеозаписом подій, зокрема тих, що мали місце в червні 2024 року, що не підтверджується ані відеозаписом, ані будь-якими іншими доказами. До того ж суд не надав належної оцінки поясненням відповідача про те, що позивач привласнив дві його земельних ділянки, що не відповідає дійсності, оскільки були надані витяги з Державного реєстру речових прав, рішення Доманівського районного суду від 08 квітня 2021 року у справі № 475/180/20, яке спростовує самовільне зайняття земельної ділянки позивачем.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із таких підстав.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 ЦПК України).

Вимоги до судового рішення викладені у статтях 263, 264 ЦПК України.

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду першої інстанції відповідає таким вимогам закону.

Як вбачається з матеріалів справи, яка переглядається, що відповідно до інформації з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 30 травня 2024 року позивач ОСОБА_2 є орендарем земельної ділянки площею 4,5134 га, кадастровий номер: :05:000:0012, на підставі договору оренди від 02 жовтня 2018 року, строком дії до 26 вересня 2068 року, який укладений з відповідачем ОСОБА_1 (а.с. 9).

Також суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 1,9 га, кадастровий номер::02:000:0223, яку на підставі договору оренди землі від 17 квітня 2024 року передав в оренду строком на сім років ОСОБА_7 .

Згідно рішення Доманівського районного суду Миколаївської області від 08 квітня 2021 року у справі № 475/180/20 ОСОБА_1 звертався до суду із позовом до ОСОБА_2 про припинення дії договору оренди земельної ділянки та стягнення орендної плати, посилаючись на порушення орендарем умов договору щодо виплати орендної плати. У цій справі суд встановив, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 4,5134 га, кадастровий номер: :05:000:0012, якою на підставі договору оренди від 02 жовтня 2018 року строком дії до 26 вересня 2068 року користується ОСОБА_2 . Рішенням у справі № 475/180/20 у позові відмовлено за недоведеністю позовних вимог (а.с. 12-18).

Звертаючись з позовом у справі, яка переглядається, ОСОБА_2 просив про відшкодування моральної шкоди у вигляді погіршення фізичного здоров`я та психологічного стану, посилаючись на розповсюдження ОСОБА_1 шляхом подання позову до суду, звернення до правоохоронних органів та серед мешканців села стосовно нього як орендатора земельних ділянок недостовірної інформації, зокрема про нібито несплату орендної плати, яка порушує його честь, гідність та ділову репутацію.

Суд першої інстанції відмовив в позові через його недоведеність.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції із таких підстав.

У частині першій статті 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За такого спосіб захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, коло відповідачів визначається позивачем та перевіряється судом на предмет ефективності та належності обраного позивачем способу захисту свого права, а також належності складу учасників (відповідності складу учасників спірних правовідносин).

Відшкодування моральної (немайнової) шкоди віднесена до самостійного способу захисту прав особи (пункт 9 частини 2 статті 16 ЦК України).

Відповідно до частини 1-3 статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.

Тлумачення положень статей 11 та 23 ЦК України дозволяє зробити висновок, що за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди.

Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року у справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22).

Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див.: постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61 1132св22).

Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, оскільки вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21).

Отже, моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 зазначав про те, що неправомірні дії ОСОБА_1 завдали йому моральної шкоди, яка підлягає стягненню на його користь. При цьому позивачем обґрунтовано розмір заявленої ним моральної шкоди, який, на думку позивача, становить 50000 грн.

Відповідно до частини 1 статті 280 ЦК України якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню, крім випадку неумисного повідомлення викривачем недостовірної інформації про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень Закону України «Про запобігання корупції» в порядку, передбаченому зазначеним Законом, яка підлягає спростуванню.

ОСОБА_2 обґрунтовував свої вимоги про відшкодування моральної шкоди приниженням відповідачем його честі, гідності та ділової репутації як наслідок розповсюдження останнім недостовірної інформації.

Статтею 3 Конституції України, статтею 297 ЦК України передбачено, що кожен має право на повагу до його честі і гідності. Честь і гідність фізичної особи є недоторканними. У разі порушення цих прав фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її честі і гідності.

У статті 32 Конституції України визначено, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Згідно із частиною першою статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

У пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростування, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно зі статтею 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканість своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з`ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Відповідно до статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду.

У свою чергу фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Враховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок та поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом.

Судження - це те ж саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування.

Тлумачення статті 277 ЦК України свідчить, що позов про спростування недостовірної інформації підлягає задоволенню за такої сукупності умов: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права; врахування положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини щодо її застосування.

Відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Отже, суду слід розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Що стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії»).

Слід також мати на увазі, що частина третя статті 277 ЦК України (презумпція добропорядності) виключена на підставі Закону України від 27 березня 2014 року № 1170-VII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв`язку з прийняттям Закону України «Про інформацію» та Закону України «Про доступ до публічної інформації», що набрав чинності 19 квітня 2014 року й не має зворотної дії в часі на підставі частини першої статті 58 Конституції України.

З урахуванням заявлених ОСОБА_2 позовних вимог, на підставі аналізу наведених положень закону у справі, яка переглядається, позивач мав довести, а суд перевірити наявність у відповідача юридичного складу правопорушення, яке може бути підставою для задоволення позову, а саме - сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі в будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується позивача; в) поширення відповідачем недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права позивача, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що твердження позивача про поширення відповідачем недостовірної інформації, яка принижує його честь, гідність та ділову репутацію, серед односельчан позивач належними і допустимими доказами не підтвердив.

Судом встановлено із наявних у справі доказів, що між сторонами наявний конфлікт щодо користування земельними ділянками, власником яких є відповідач ОСОБА_1 , одна з яких знаходиться в оренді у позивача, а інша - передана відповідачем в оренду третій особі, але її використанню новим орендатором перешкоджає, як вказав відповідач, позивач.

Опитані судом першої інстанції свідки позивача конкретно не вказали, яка саме інформація була поширена ОСОБА_1 про ОСОБА_2 , коли ця інформація була поширена відповідачем.

Так, згідно пояснень свідка ОСОБА_5 про розповсюдження негативної інформації він знає зі слів позивача. Свідок ОСОБА_4 пояснила про те, що відповідач повідомляв їй про самовільне, як він вважає, використання позивачем належної йому земельної ділянки та негативно відгукувався про ОСОБА_2 . Свідок ОСОБА_3 пояснила про те, що відповідач вимагав від їх сім`ї гроші за користування земельною ділянкою, викликав поліцію, розповсюджував чутки по селу, а також дзвонив чоловіку та ображав нецензурною лайкою, але коли, за яких обставин таке відбувалося, свідок суду не пояснила.

За такого колегія суддів погоджується із судом першої інстанції, що наведені свідчення не можна вважати достатніми для висновку щодо розповсюдження відповідачем недостовірної інформації про позивача. Так само не доводять ці пояснення свідків факту образливих висловлювань ОСОБА_1 на адресу ОСОБА_2 , оскільки крім пояснень свідка ОСОБА_3 про те, що відповідач дзвонив чоловікові по телефону, інших доказів позивач не навів.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що навіть доведення відповідачем до інших осіб своєї позиції про позивача як про орендатора земельних ділянок, зокрема про самочинне використання останнім земельної ділянки та про несплату ним орендної плати, не можна вважати розповсюдженням недостовірної інформації в розумінні статті 277 ЦК України, оскільки відповідачем не було поширено інформацію про факти, а оспорювана позивачем інформація по суті є оціночними судженнями відповідача і не містила безспірних тверджень про достовірні факти, а ґрунтувалася на інформації, що містила оціночні судження і стосувалася критики особи та дій позивача.

При цьому не можуть бути спростовані думки, які виражені мовними засобами.

Щодо звернення ОСОБА_1 у 2020 року до суду із позовом, в якому, як вважає позивач, викладена недостовірна інформація щодо несплати ним орендної плати, а також звернень відповідача до правоохоронних органів колегія суддів виходить з таких міркувань.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з рішенням Конституційного Суду від 10 квітня 2003 року звернення до правоохоронного органу про порушення прав особи не може вважатись поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію. Хоча Конституційний Суд дійшов такого висновку у контексті тлумачення положень Цивільного кодексу 1963 року (стаття 7), який втратив чинність до того, як відбулися оскаржувані події, заявниця могла обґрунтовано сподіватися, що цей висновок так само буде застосований і до «нового» Цивільного кодексу 2003 року. Така правова позиція підтверджується постановою Пленуму Верховного Суду від 27 лютого 2009 року (SIRYK v. UKRAINE, № 6428/07, § 37, ЄСПЛ, від 31 березня 2011 року).

Відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

В пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» зазначено, що суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації.

З урахуванням викладеного звернення ОСОБА_1 до правоохоронних органів стосовно дій ОСОБА_2 як орендатора земельних ділянок з метою перевірки їх законності не може бути підставою для задоволення позову, оскільки не свідчить про порушення прав останнього.

Згідно із частиною 1 статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

В пункті 17 тієї ж постанови Пленуму Верховний Суд України вказав, що інформація, зазначена у позовній заяві чи іншій заяві, адресованій суду, а також в процесуальних документах (запереченнях на позов, апеляційних чи інших скаргах тощо), може бути підставою для захисту гідності, честі чи ділової репутації, за винятком випадків, коли ця інформація була визначена підставою пред`явленого позову і стосувалася його предмета, була доказом у справі, а так само предметом апеляційного чи іншого перегляду в порядку, встановленому процесуальним законом.

Оскільки відповідно до змісту рішення суду у справі № 475/180/20 ОСОБА_1 обґрунтовував позов про розірвання договору оренди земельної ділянки несплатою ОСОБА_2 орендної плати, викладення такої інформації і підтримання її в суді в позовній заяві не є підставою для захисту гідності, честі чи ділової репутації.

Отже, позивач не довів факт поширення про нього недостовірної інформації, яка принижує його честь, гідність та ділову репутацію, тому апеляційний суд відхиляє аргументи апеляційної скарги, які зводяться до намагання спростовувати надану судом першої інстанції оцінку наявним у справі доказам, яка є правильною, а заперечення позивачем висновків суду ґрунтуються на припущеннях.

За такого колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено на підставі повно встановлених обставин справи, з наданням належною правової кваліфікації спірних правовідносин відповідно до положень матеріального права, які їх регулюють, та з дотриманням вимог процесуального закону, а тому в силу статті 375 ЦПК України відсутні підстави для його скасування.

Тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню

З огляду на результати апеляційного перегляду та положення статті 141 ЦПК України відсутні підстави для перерозподілу судових витрат, проведеного судом першої інстанції, та розподілу судових витрат, понесених в апеляційному суді, оскільки ці витрати покладаються у цій справі на позивача.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 09 грудня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Л.М. Царюк

Ж.М. Яворська

________________________________________

Повна постанова складена 26 березня 2025 року