РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2025 рокуСправа № 496/6159/24
Номер провадження 2/495/4948/2024

Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області у складі:

головуючого судді Волкової Ю.Ф.,

із участю секретаря судового засідання П`єлик Д.О.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: служба у справах дітей Усатівської сільської ради Одеського району Одеської області, про визначення місця проживання малолітньої дитини,

встановив:

20.09.2024 ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа: служба у справах дітей Усатівської сільської ради Одеського району Одеської області, про визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком ОСОБА_2 .

1.Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

1.1. Позивач та відповідач є батьками, народженого у шлюбі малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; 21.03.2022 шлюб між сторонами розірвано. Позивач та відповідач проживають окремо; ОСОБА_3 залишила проживати малолітнього сина з батьком; у листі від 19.08.2024, адресованому голові Усатівської сільської ради Одеського району, вказала, що не заперечує проти проживання сина ОСОБА_4 разом із батьком ОСОБА_2 . Дитина проживає з батьком уже більше трьох років, матір виїхала за кордон.

Служба у справах дітей Усатівської сільської ради Одеського району Одеської області надала висновок про доцільність визначення місця проживання дитини з батьком, за його зареєстрованим місцем проживання, у АДРЕСА_1 .

Керуючись наведеним, позивач просить визначити місце проживання дитини з батьком у судовому порядку.

1.2. Правом подачі відзиву на позов відповідач не скористався.

2. Рух справи у суді.

Позовну заяву подано до Біляївського районного суду Одеської області 20.09.2024.

Ухвалою від 23.09.2024, з метою дотримання правил територіальної підсудності, позов передано на розгляд Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області (вх. дата 02.12.2024).

Після усунення недоліків позовної заяви, ухвалою від 13.12.2024 за вказаним позовом відкрито провадження у цивільній справі за правилами загального позовного провадження, у справі призначено підготовче засідання на 20.01.2025.

Ухвалою суду від 20.01.2025 закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду на 19.02.2025, відкладено на 19.03.2025.

3. Фактичні обставини справи.

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (копії паспорта громадянина України ОСОБА_2 , громадянки України ОСОБА_3 , свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 21.06.2018).

Зареєстроване місце проживання відповідача ОСОБА_3 : АДРЕСА_2 (витяг з Єдиного державного демографічного реєстру № 800914 від 23.09.2024).

Доказів на підтвердження зареєстрованого місця проживання позивача ОСОБА_2 останній суду не надав.

ОСОБА_2 із 07.11.2023 встановлено другу групу інвалідності до 01.12.2024 (копія довідки до ата огляду МСЕК № 839261).

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , із 04.07.2018 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (копія довідки про реєстрацію місця проживання особи № 606/02-13 від 04.07.2018).

Як пацієнт, ОСОБА_5 отримує медичну допомогу в КНП Усатівської сільської ради «Усатівський центр первинної медико-санітарної допомоги» (декларація про вибір лікаря № 0001-ТЕЕ9-0Т00 від 24.10.2019).

Служба у справах дітей Усатівської сільської ради 27.08.2024 сформувала висновок щодо визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_4 разом із батьком ОСОБА_6 .

Рішенням виконавчого комітету Усатівської сільської ради Одеського району Одеської області № 344 від 28.08.2024 затверджено висновок Служби у справах дітей Усатівської сільської ради про доцільність визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою реєстрації батька дитини: АДРЕСА_1 .

4. Норми права, які застосував суд. Висновки суду.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини (стаття 10 ЦПК України).

У справі, що розглядається, предметом спору є визначення місця проживання дитини.

Відповідно до частин першої, другої статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

У статті 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно зі статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї (стаття 7 СК України).

У статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

У постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону України від 29 червня 2004 року № 1906-IV «Про міжнародні договори України», а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом із тим положення Конвенції про права дитини про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.

Відповідно до частини першої статті 18 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, з огляду на те, що дитина є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів, судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним.

У рішенні від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

У параграфі 54 рішення «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, ЄСПЛ зазначив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права і практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини (враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо) та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов`язком батьків діяти в її інтересах.

У частинах четвертій та п`ятій статті 19 СК України передбачено, що при розгляді судом спорів щодо визначення місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Водночас у частині шостій вказаної статті зазначено, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Оцінюючи надані органом опіки та піклування докази, які стали підставою для формування висновку про доцільність визначення місця проживання дитини з батьком, суд звертає увагу на таке.

У протоколі бесіди від 08.08.2024, складеному уповноваженою комісією Усатівської сільської ради, визначаючи статус особи «заявник», не ідентифіковано таку особу; серед наданих суду документів не міститься заяви до ООП, що також позбавляє суд можливості встановити обставину про те, хто був ініціатором вирішення питання визначення місця проживання дитини. Також у вказаному протоколі не вказано місце реєстрації батька.

За результатами оцінки акта обстеження умов проживання, судом встановлено, що документ не містить дати, що позбавляє суд можливості оцінити його на предмет інформації щодо предмета доказування (належності доказу), дійсності обставин справи (достовірності доказу).

Лист-запрошення № 137 від 12.08.2024 ОСОБА_3 на засідання комісії з питань захисту прав дитини Усатівської сільської ради на 09:00 год. 27.08.2024 адресовано на поштову адресу: АДРЕСА_3 .

Доказів про те, що вказана адреса є фактичним місцем проживання ОСОБА_3 матеріали не містять; також суду не надано доказів направлення такого листа на зазначену адресу та/або на зареєстроване місце проживання відповідача ( АДРЕСА_2 ).

Заява ОСОБА_3 від 17.08.2024, адресована голові Усатівської сільської ради Одеського району Одеської області, написана власноручно, підписана шляхом зазначення прізвища та ініціалів « ОСОБА_3 ».

Зі змісту такої заяви, а також із змісту позовної заяви та пояснень представника ОСОБА_1 у судовому засіданні випливає, що ОСОБА_3 декілька років безперервно перебуває за кордоном із позивачем та дитиною не контактує.

Керуючись наведеним, суд такий доказ оцінює як недопустимий, оскільки сумнівним є законність його отримання; а обставини справи в частині позиції матері мають бути підтверджені висловленою особистою заявою (усною або письмовою).

Відповідно до частин першої, другої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

У статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.

Згідно з частинами першою, другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

На підставі оцінених зібраних у справі доказів, суд дійшов висновку, про відмову у задоволенні позову про визначення місця проживання сина разом із батьком, оскільки позивач не довів, що його права порушені, а відповідно до вимог частини першої статті 4 ЦПК України, частини першої статті 15 ЦК України до суду особа має право звернутися, якщо її права порушені, невизнані або оспорюються. Жодну із цих дій відповідач не вчиняла.

При цьому судом враховано, що ще до звернення ОСОБА_2 до суду з цим позовом сторони, які проживають окремо, фактично дійшли згоди про те, що малолітній син проживатиме разом із батьком, що також підтверджено позицією відповідача, яка не ініціювала питання про проживання дитини з нею; фактично з народження дитина зареєстрована та фактично проживає за місцем проживання батька ( АДРЕСА_1 ).

Крім того, згідно з висновком від 27.08.2024 орган опіки та піклування Усатівської сільської ради також вважав за доцільне визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_4 разом із батьком; доказів на підтвердження наявності піж батьками спору щодо місця проживання дитини ООП суду не надав.

Цей спір щодо місця проживання дитини був ініційований батьком, з яким дитина і так фактично проживала і продовжує проживати. Матір дитини не вимагала та не вимагає зміни місця проживання сина, а у справі відсутні докази того, що батько дитини забороняє матері бачитися з дитиною.

З урахуванням наведеного, суд керується тим, що позивач не довів, що на час звернення до суду з позовом про визначення місця проживання дитини, яка фактично проживала і проживає разом із ним, порушені його права або існують обставини, які б вказували на порушення найкращих інтересів дитини.

Такий висновок судом сформовано з урахуванням правових позицій, викладених Верховним Судом

у постанові від 10 липня 2024 року у справі № 127/16211/23, від 10 грудня 2024 року у справі № 299/8679/23.

В межах розгляду цієї справи, суд, дотримуючись принципу оцінки доказів, згідно з яким на підставі всебічного, повного й об`єктивного розгляду справи проаналізовано і оцінено докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв`язку, в єдності і протиріччі, встановив достовірні, відсутні обставин, які обґрунтовують доводи сторін, та дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

Керуючись статтями 4, 12-13, 76-81, 141, 257, 258, 259, 263, 265, 268, 354 ЦПК України, суд

ухвалив:

у задоволенні позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення його повного тексту.

Судове рішення ухвалене та виготовлене у повному обсязі 26.03.2025.

Повне найменування сторін:

позивач ОСОБА_2 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ;

відповідач ОСОБА_3 , АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ;

третя особа Служба у справах дітей Усатівської сільської ради Одеського району Одеської області, Одеський район, село Усатове, провулок Урядовий, 63, .

Суддя Ю.Ф.Волкова