КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи № 757/5175/24-ц Головуючий у суді першої інстанції - Вовк С.В.
Номер провадження № 22-ц/824/5838/2025 Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Русан А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Дієса», поданою представником Вітинською Вірою Володимирівною, на рішення Печерського районного суду міста Києва від 20 серпня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Дієса» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,-

ВСТАНОВИВ:

У січні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ТОВ «Дієса» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, у якому просила суд: стягнути з відповідача на її користь заборгованість, яка станом на 19 січня 2024 року становить 137 807, 13 грн, з яких 91 263, 00 - розмір невиплаченої заробітної плати та 46 544, 13 - середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні; стягнути з відповідача на її користь витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20 % від стягнутої заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 27 561, 43 грн та стягнути з відповідача на її користь судові витрати по сплаті судового збору у сумі 1211, 20 грн.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що сторони перебували у трудових відносинах, проте відповідач після її звільнення не здійснив остаточного розрахунку.

Вказує, їй було видано копію наказу про звільнення, проте розрахунковий листок або довідку про суми, нараховані та виплачені при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору та відповідно до законодавства, ні в день звільнення, а ні згодом, на її вимогу, відповідачем не надані.

Зазначає, останнє надходження заробітної плати, а саме: за червень 2023 року в сумі 8 044, 75 грн без ПДВ було виплачено 24 липня 2023 року.

Наголошує, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Зауважує, всього на момент остаточного розрахунку при звільненні, станом на 09 листопада 2023 року борг за організацією по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі склав 91 263, 00 грн.

На її думку, оскільки невиплата працівникові при звільненні всіх належних йому сум - це триваюче правопорушення, то вона має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за весь період затримки розрахунку по день фактичного розрахунку, а при непроведені його до розгляду справи - по день постановлення рішення судом.

На підставі викладеного, позивач була вимушена звернутися до суду задля вирішення спірного питання у судовому порядку та просила задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 20 серпня 2024 року позов ОСОБА_1 - задоволено.

Стягнути з ТОВ «Дієса» на користь ОСОБА_1 заборгованість, яка станом на 19 січня 2024 року становить 137 807, 13 грн, та складається з: 91 263, 00 грн - розмір невиплаченої заробітної плати; 46 544,13 грн - середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Стягнуто з відповідача на користь позивача витрати понесені на професійну правничу допомогу у розмірі 27 561, 43 грн. та судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 211, 20 грн. Стягнуто з ТОВ «ДІЄСА» на користь держави судовий збір в розмірі 1 211, 20 грн.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, представник ТОВ «Дієса» - Вітинська В.В. подала апеляційну скаргу, відповідно до якої просить оскаржуване рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову в частині стягнення середнього заробітку за час несвоєчасного розрахунку - відмовити, в іншій частині позову - залишити без змін.

Доводи своєї апеляційної скарги обґрунтовує тим, що аналіз чинного законодавства України дозволяє дійти висновку про те, що роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили. Проте, вказує, звільнення роботодавця від відповідальності за несвоєчасну оплату праці не звільняє його від обов`язку виплати заробітної плати.

Так, наголошує, в матеріалах справи міститься документ, який підтверджує факт непереборної сили (форс-мажору), як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань - Сертифікат №3000-24-0827 від 23 квітня 2024 року, виданий ТПП України.

Разом з тим, звертає увагу суду, що у вищевказаному Сертифікаті визначений початок дії форс-мажорних обставин з 12 березня 2022 року, тобто, охоплює період дії трудових правовідносин між сторонами, які припинені за згодою сторін.

Вказує, відповідачем було повідомлено працівників про обставини непереборної сили, що зумовлюють затримку в розрахунку, в тому числі, звільненні через загальнодоступний ресурс працівників «MyEldoLife», розмістивши там 01 червня 2023 року відповідну інформацію.

27 січня 2025 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , відповідно до якого просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Заперечуючи проти доводів, викладених у апеляційній скарзі вказує, що лист, який був розміщений на ресурсі працівників «MyEldoLife» носить загальний інформаційний характер, без доведення причинно-наслідкового зв`язку у конкретному зобов`язанні.

Вказує, відповідачем не було надано доказів того, що позивача було повідомлено про настання обставин непереборної сили.

Наголошує, 13 травня 2022 року ТПП України на своєму офіційному вебсайті було розміщено пояснення, що сторона, яка порушила свої зобов`язання в період дії форс-мажорних обставин має право звертатися до ТПП України за отриманням відповідного сертифіката про форс-мажорні обставини, за кожним зобов`язанням окремо.

На думку сторони позивача, лист ТПП України констатує загальновідомий факт, що війна належить до форс-мажорних обставин, однак самого цього факту недостатньо для встановлення правомірності невиконання особою зобов`язань внаслідок дії таких обставин.

Стверджує, Сертифікат №3000-24-0827 від 23 квітня 2024 року, виданий ТПП України не може вважатися беззаперечним доказом існування форс-мажорних обставин.

Вказує, що матеріали справи не містять доказів того, що саме збройна агресія рф проти України унеможливили виконання відповідачем вимог чинного законодавства України щодо несвоєчасного розрахунку із позивачем при його звільненні, у строки, які вимагає ст. 116 КЗпП України.

Разом з тим, зазначає, доказів, які підтверджують неможливість виконання зобов`язань за трудовим договором, з належного розрахунку при звільненні роботодавцем ТОВ «Дієса» перед позивачем, матеріали справи також не містять.

Разом із відзивом на апеляційну скаргу представником позивача було заявлено клопотання про витребування доказів.

Учасники справи, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи (а.с. 225-228 т. 2) до суду апеляційної інстанції не з`явилися та заяв про відкладення розгляду справи з підстав, які б могли бути визнанні поважними не подали.

У відповідності до вимог ст. 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції при розгляді справи встановив, що 09 листопада 2023 року ОСОБА_1 , яка з 03 листопада 2014 року працювала в Товаристві з обмеженою відповідальністю «ДІЄСА», була звільнена на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін з посади менеджера з операційного супроводження, департаменту з роздрібної торгівлі, відділу оперативного супроводження продажів, що підтверджується наказом № Z00/08/11/005 від 08.11.2023 року та записами у трудовій книжці.

З матеріалів справи судом встановлено, що останнє надходження заробітної плати, а саме: за червень 2023 року в сумі 8 044, 75 грн. без ПДВ відбулось 24 липня 2023 року.

З червня по день звільнення ОСОБА_1 роботодавець не здійснював виплату заробітної плати та у відповідно до ст. 116 КЗпП України не провів виплату всіх належних позивачу коштів у день звільнення.

Вирішуючи вказаний спір та задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що заперечує проти позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку, відповідач у справі ТОВ «ДІЄСА» не надало суду належних і допустимих доказів того, що порушення по невиплаті усіх необхідних сум заробітної плати при звільненні позивача сталися внаслідок настання обставин непереборної сили (форс-мажору ведення на території, де знаходиться роботодавець, воєнних дій). Такі докази мали бути підтверджені сертифікатом Торгово-промислової палати України (уповноважених нею регіональних торгово-промислових палат), як це передбачено чинним законодавством України та, в даному випадку, були б підставою для звільнення його від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань по своєчасній виплаті заробітної плати.

Посилання відповідача на лист Торгово-промислової палати від 28 лютого 2022 року № 2021/02.0-7.1 та сертифікат про форс-мажорні обставини від 23 квітня 2024 року № 3000-24-0827 не ґрунтуються на вимогах діючого законодавства, оскільки вищевказані документи не стосуються вказаних правовідносин.

Враховуючи те, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження або спростування викладених у позовній заяві відомостей, суд дійшов висновку про стягнення із відповідача на користь позивача невиплаченої заробітної плати при звільнення у розмірі 91263 грн. та визнав обґрунтованим наданий позивачем розрахунок та стягнув з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 46 544, 13 грн.

Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції про задоволення позовних вимог відповідає з огляду на наступне.

Частинами першою, четвертою та п`ятою статті 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується; кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно із статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Отже, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Суд, встановивши, що працівникові в день звільнення не були сплачені всі належні від підприємства суми, стягує на підставі статті 117 КЗпП України на його користь середній заробіток за весь період затримки розрахунку, якщо роботодавець не доведе відсутність у цьому своєї вини.

Тобто визначальним і достатнім для вирішення питання щодо застосування до роботодавця відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, є встановлення судом вини роботодавця в непроведенні повного розрахунку з працівником у день звільнення.

Відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини за невиплату належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.

Отже, саме роботодавець має надати докази щодо відсутності вини в порушенні строків виплати працівнику сум при звільненні.

Як вбачається із матеріалів справи апелянтом не оспорюється рішення суду першої інстанції в частині стягнення на користь позивачки у справі ОСОБА_1 не виплаченої заробітної плати у розмірі 91263 грн, однак відповідач не погоджується із рішенням суду в частині покладення на ТОВ "ДІЄСА" відповідальності за несвоєчасний розрахунок при звільненні у вигляді середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Так суд першої інстанції даючи оцінку доводам сторін у вказаній частині позивних вимог виходив із того що відповідач не надав суду належних та допустимих доказів відсутності вини відповідача у несвоєчасному розрахунку.

Перевіряючи доводи апелянта щодо не відповідності висновків суду першої інстанції в цій частині колегія суддів враховує наступні обставини даної справи.

Так із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом 19 січня 2024 року ( а.с. 1-11 т.1).

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 05 лютого 2024 року було відкрите провадження у вказаній справі та запропоновано відповідачу подати відзив та відповідні докази на позовні вимоги протягом 10 днів з дня отримання ухвали суду.

27 лютого 2024 року від представника відповідача у справі ТОВ "ДІЄСА" до Печерського районного суду міста Києва надійшло клопотання про розгляд вказаної справи за відсутність їх представника. При цьому у вказаному клопотання представник відповідача заперечував у стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку. В частині стягнення невиплаченої заробітної плати заперечень не виказував ( а.с. 50-54 т. 1).

Крім того подаючи вказане клопотання в системі «Електронний суд» представник зазначив про долучення до вказаної клопотання 69 додатків.

Однак вказані додатки до справи не були приєднанні. Із відомостей, що містяться в системі «Електронний суд» вбачається, що вказані додатки представником відповідача до вказаного клопотання при його завантажені в систему «Електронний суд» не були прикріпленні.

Відповідно до положень статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст.13 ЦПК України).

Частиною 4 ст. 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 є законним і обґрунтованим, відповідає обставинам справи та положенням матеріального закону та нормам процесуального законодавства.

Не подача відповідачем до суду належних та допустимих доказів відсутності вини підприємства щодо не проведення своєчасного розрахунку при звільненні ОСОБА_1 , призвела до обґрунтованого та законного рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог.

Доводи апелянта про наявність обставин які свідчать про відсутність у ТОВ «ДІЄСА» вини з приводу не проведення своєчасного розрахунку при звільнені та подача представником відповідача таких доказів до апеляційної скарги, які не були предметом розгляду суду першої інстанції не є підставою для скасування законного рішення суду першої інстанції ухваленого на підставі поданих сторонами у справі доказів.

Крім того, колегія суддів, переглядаючи вказане судове рішення в апеляційному порядку та розглянувши клопотання представника позивача ОСОБА_1 , адвоката Фещенко І.С. заявлене на стадії апеляційного розгляду справи щодо витребування у відповідача письмових доказів дійшла висновку про відмову у задоволенні вказаного клопотання, оскільки питання, які порушенні у клопотанні, поданому 18 лютого 2025 року, у суді першої інстанції ні позивачем, ні його представником на заявлялися, а тому вказане клопотання суперечить положенням ч. 3 ст. 367 ЦПК України.

Отже, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судові рішення, яке відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене судове рішення в оскаржуваній частині відповідає вимогам матеріального і процесуального права, то підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Дієса», поданою представником Вітинською Вірою Володимирівною залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 20 серпня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дати складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 27 березня 2025 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді : Т.Ц.Кашперська

В.О.Фінагеєв