УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2025 року

м. Київ

справа № 461/5635/24

провадження № 61-3135ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Гудими Д. А., Пархоменка П. І., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою Львівської обласної прокуратури на рішення Галицького районного суду міста Львова від 05 листопада 2024 року та постанову Львівського апеляційного суду від 27 лютого 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Львівській області, Львівської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди завданої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ГУ НП у Львівській області, Львівської обласної прокуратури, ДКС України про відшкодування шкоди завданої незаконним діями органів досудового розслідування та прокуратури, в якому просив стягнути з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на його користь 1 500 000,00 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди та 45 000,00 грн витрат на правничу допомогу.

Позовна заява мотивована тим, що з 19 січня 2011 року ОСОБА_1 прийнятий на посаду заступника міського голови м. Жовкви з питань будівництва та земельних відносин. 26 листопада 2013 року СУ ГУ МВС України в Львівській області були внесені відомості до ЄРДР №0000882 за ознаками злочину, передбаченого частиною четвертою статті 368 КК України, за фактом отримання та вимагання службовою особою одного із районних центрів Львівської області неправомірної вигоди від приватного підприємця. 10 грудня 2013 року у даному кримінальному провадженні ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 368 КК України. 01 серпня 2018 року за наслідками судового розгляду кримінального провадження №0000882 (справа № 444/183/14-к) Жовківським районним судом Львівської області ухвалено вирок, яким позивача визнано невинуватим у вчиненні вказаного кримінального правопорушення та виправдано на підставі пункту 3 частини першої статті 373 КПК України. Вирок Жовківського районного суду Львівської області від 01 серпня 2018 року залишено без змін ухвалою Львівського апеляційного суду від 27 квітня 2021 року та постановою Верховного Суду від 11 жовтня 2021 року.

Таким чином, позивач перебував під слідством та судом з 26 листопада 2013 року по 27 квітня 2021 року, тобто 7 років 5 місяців та 1 день (або 89 місяців і 1 день). Під час перебування під слідством та судом впродовж такого довгого терміну, маючи застосований відносно нього запобіжний захід, він зазнав значних психічних та душевних страждань, постійно хвилювався за своє майбутнє, не міг спокійно працювати, відпочивати, спати, став дуже напруженим, оскільки весь час думав про незаконне притягнення його до кримінальної відповідальності. Його було позбавлено права та можливості займатися роботою та заробляти гроші звичним йому способом, а його репутація була зруйнована, адже протягом багатьох років його знайомі вважали, що він скоїв злочин. За 7 років 5 місяців та 1 день незаконного перебування під слідством та судом йому має бути виплачена компенсація у розмірі 1 500 000,00 грн, оскільки саме ця сума буде співмірною психічним та душевним стражданням, які йому заподіяно неправомірними діями органів досудового розслідування та прокуратури. Також просив суд стягнути витрати на правничу допомогу, понесені ним під час кримінального провадження.

Рішенням Галицького районного суду міста Львова від 05 листопада 2024 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнено з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди за період з 10 грудня 2013 року по 27 квітня 2021 року в розмірі 730 000,00 грн.

Стягнено з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу, понесені під час кримінального провадження, у розмірі 45 000,00 грн.

Стягнено з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у розмірі 10 000,00 грн.

У задоволенні інших вимог відмовлено.

Судовий збір компенсовано за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що не заслуговують на увагу покликання сторони позивача на те, що він перебував під слідством та судом з 26 листопада 2013 року по 27 квітня 2021 року, оскільки кримінальне переслідування відносно нього тривало з 10 грудня 2013 року (оголошення підозри) до 27 квітня 2021 року (набрання виправдувальним вироком законної сили), а всього 88 місяців та 17 днів. Загалом кримінальне провадження відносно тривало більше семи років, протягом цього часу проводились слідчі дії, судовий розгляд вказаного кримінального провадження у судах першої, апеляційної та касаційної інстанції, що негативно вплинуло на його життя. Окрім цього, беззаперечним є той факт, що була порушена ділова репутація позивача , який відповідно до розпорядження міського голови м. Жовкви №04-02/70 від 27 грудня 2023 року був відсторонений від посади заступника міського голови з питань будівництва та земельних відносин. Таким чином, були порушені його нормальні життєві зв`язки, позивач змушений був доводити свою невинуватість, що вимагало додаткових зусиль для організації свого життя, що є підставою для відшкодування моральної шкоди.

Виходячи з терміну перебування позивача під слідством та судом, що становить 88 місяців та 17 днів, мінімальний розмір моральної шкоди не може бути меншим, ніж 8 000 грн. х 88 місяців 17 днів = 708 533,33 грн. Вирішуючи питання щодо розміру моральної шкоди, суд врахував конкретні обставини справи, характер незаконних дій працівників органу прокуратури та досудового слідства, ступінь негативного впливу на життя позивача, факт безпідставного кримінального переслідування, тривалість кримінального провадження, вимоги розумності, справедливості та співмірності, а також введення з 24 лютого 2022 року в Україні воєнного стану, і дійшов висновку, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди слід визначити в сумі 730 000 грн.

Позивач має право на відшкодування шкоди, у тому числі й відшкодування (повернення) сум, сплачених за надання йому юридичної допомоги, і право на таке відшкодування виникає на підставі прямої вказівки закону. При цьому передбачені статтею 137 ЦПК України підстави зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу не можуть бути застосовані у разі вирішення питання про відшкодування (повернення) на підставі пункту 4 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» суми, сплаченої громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги. Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 08 червня 2022 року в справі № 750/958/20 (провадження № 61-12600св21). Тому понесені позивачем витрати на правову допомогу у кримінальному провадженні у розмірі 45 000 грн підлягають відшкодуванню у повному обсязі.

За наявності заперечень іншої сторони суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі її витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та її адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час і неспівмірність порівняно з ринковими цінами. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи. Беручи до уваги те, що позивач отримав адвокатські послуги, суд вважає за необхідне стягнути на його користь витрати на професійну правничу допомогу. Разом з цим суд вважає, що розмір гонорару, визначений стороною та її адвокатом, є завищеним, а тому, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, слід зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Постановою Львівського апеляційного суду від 27 лютого 2025 року рішення Галицького районного суду міста Львова від 05 листопада 2024 року змінено, виклавши його резолютивну частину в такій редакції:

Позов ОСОБА_1 до ГУ НП у Львівській області, Львівської обласної прокуратури, ДКС України про відшкодування шкоди завданої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди за період з 10 грудня 2013 року по 27 квітня 2021 року в розмірі 730 000,00 грн.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу, понесені під час кримінального провадження, у розмірі 45 000,00 грн.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у розмірі 10 000,00 грн.

У задоволенні решти вимог відмовлено.

Стягнути з ГУ НП у Львівській області та Львівської обласної прокуратурина користь держави по 3 875,00 грн з кожного судового збору за розгляд справи судом першої інстанції.

В решті рішення суду залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про наявність передбачених законом підстав для відшкодування заданої позивачу моральної шкоди та розміру відшкодування, витрат на правничу допомогу під час досудового розслідування та розгляду кримінальної справи, а також про часткове задоволення вимог позивача про стягнення з Державного бюджету України витрат на професійну правничу допомогу, надану йому в суді першої інстанції.

Доводи касаційних скарг Львівської обласної прокуратури та ГУ НП у Львівській області колегія суддів відхилили, адже висновки суду першої інстанції узгоджуються зі сталою судовою практикою у цій категорії спорів. Колегія суддів враховувала, що призначення експертиз для визначення розміру моральної шкоди не є обов`язковим, оскільки таке визначення, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, належить до компетенції суду.

Апеляційний суд визнав вважав необґрунтованими доводи апеляційної скарги ГУ НП у Львівській області про те, що позивач не скористався своїм правом оскаржити відповідні дії органу досудового розслідування до суду в порядку, передбаченому КПК України, адже у спірних правовідносинах правової підставою для відшкодування моральної шкоди є безпосередньо положення Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», які визначають, що для відшкодування шкоди достатньо встановлення факту постановлення виправдувального вироку суду, що має місце у справі, що переглядається.

Апеляційний суд відхилив доводи апеляційної скарги прокуратури про незастосування судом під час розрахунку моральної шкоди прожиткового мінімуму для працездатних осіб, замість мінімальної заробітної плати, оскільки відшкодування моральної шкоди, заподіяної позивачу, не є його посадовим окладом, заробітною платою чи іншою виплатою, а тому відсутні підстави для застосування пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 06 грудня 2016 року № 1774-VIII. Такий правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 754/8730/19; 20 жовтня 2023 року у справі №521/11329/21; 25 червня 2024 року у справі № 203/121/20.

Введення в країні воєнного стану не є визначеною законодавцем підставою для відмови держави від свого позитивного обов`язку відшкодувати шкоду, завдану громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.

Поряд з цим, судом першої інстанції під час вирішення питання про розподіл судових витрат, а саме витрат по сплаті судового збору, допущено порушення норм процесуального права. Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, а позов задоволений частково, судові витрати зі сплати судового збору підлягають стягненню з прокуратури та ГУ НП у Львівській області в дохід держави пропорційно до задоволених позовних вимог.

Також колегія суддів враховує, що відповідачем у такій категорії справ, у тому числі у справі, що переглядається, є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, або номера чи виду рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення (пункт 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду, від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18)).

Суд першої інстанції вірно зазначив в резолютивній частині про стягнення коштів з Державного бюджету України, проте невірно зазначив про те, що стягнення повинно відбуватися шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу України.

Поряд з цим, колегія суддів вважає безпідставними доводи скарги ДСКУ про те, що вона не може бути належним відповідачем у справі, адже у справах такої категорії належним відповідачем є сама держава, а залучення чи не залучення до участі у справі як відповідачів органів держави, які, на думку позивача, її представляють у спірних відносинах, на правильність вирішення спору по суті не впливає.

05 березня 2025 року через підсистему «Електронний суд» Львівської обласної прокуратури подав до Верховного Суду касаційну скаргу.

Підставою касаційного оскарження судових рішень керівник Львівської обласної прокуратури зазначає неправильне застосування норм матеріального права та порушення судами норм процесуального права, оскільки суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц, від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17, від 17 листопада 2021 року у справі № 755/5684/18-ц, від 18 травня 2022 року у справі № 522/2493/18, від 27 червня 2018 року у справі № 497/2885/15-ц, від 26 червня 2017 року у справі № 158/2689/16-ц, від 11 липня 2017 року у справі № 214/5262/15-ц, від 22 січня 2025 року у справі № 335/6977/22, від 01 березня 2023 року у справі № 925/556/21, від 19 березня 2020 року у справі № 686/13212/19, від 12 лютого 2020 року у справі № 295/692/17, від 07 травня 2020 року у справі № 320/3271/19, від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21, від 03 липня 2024 року у справі № 642/4605/20, від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, від 28 лютого 2018 року у справі № 800/284/17, від 22 травня 2018 року у справі № 800/474/16, від 07 листопада 2018 року у справі № 214/2435/17, від 12 грудня 2018 року у справі

№ 703/1181/16-ц, від 03 липня 2019 року у справі № 127/2209/18, від 28 лютого 2019 року у справі № 916/4693/15, від 09 серпня 2019 року у справі № 910/12968/17, від 30 червня 2020 року у справі № 908/2155/18, від 09 липня 2020 року у справі № 610/1065/18, від 21 листопада 2018 року у справі № 462/6473/16-ц.

Касаційна скарга мотивована тим, що розмір відшкодування, стягнутий за судовими рішеннями, є необґрунтованим та безпідставним. В матеріалах справи в недостатній мірі наведені докази для критичної оцінки того, що завдані позивачу душевні та психічні страждання свідчать про погіршення стану здоров`я позивача, тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, в стосунках з іншими людьми, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час і зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану та інші негативні моменти та впливи, спрямовані на порушення стосунків з оточуючими людьми, а також суттєве обмеження прав та можливостей, які потребують додаткових матеріальних затрат для їх відновлення до попереднього стану, що передував моменту притягнення до кримінальної відповідальності. Розмір моральної шкоди, визначений судами, без будь-якої на те правової аргументації є завищеним. Що стосується загального контексту доводів касаційної скарги при оскарженні згаданих рішень суду першої та апеляційної інстанції, то насамперед мова йде про рівень економічного розвитку держави та сучасні реалії. Обов`язок держави відшкодувати завдану громадянину моральну шкоду не може стояти вище обов`язку боронити свою незалежність та територіальну цілісність, тоді як ефективне виконання цього обов`язку безпосередньо залежить від належного фінансування.

Вирішуючи питання про визначення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, суд має враховувати складність справи, час, витрачений адвокатом на виконання робіт, обсяг наданих послуг та ціну позову. Враховуючи фактичний обсяг виконаної роботи та її незначну складність, витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн ОСОБА_1 є невспівмірними та не відповідають принципу справедливості, що безпідставно залишено поза увагою апеляційного суду.

Судом першої інстанції стягнено 45 000,00 грн, понесених ОСОБА_1 під час кримінального провадження. Всупереч постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 462/6473/16-ц, де питання про розподіл процесуальних витрат за результатами судового розгляду у кримінальному провадженні вирішується у тій справі, в якій вони були понесені, за правилами КПК України, а тому такі витрати не можуть бути стягнені за позовом, поданим за правилами цивільного судочинства.

Постановою Львівського апеляційного суду від 27 лютого 2025 року з незрозумілих підстав відповідно до частини шостої статті 141 ЦПК України стягнено в дохід держави судовий збір у розмірі 3 875,00 грн з Львівської обласної прокуратури. З таким висновком заявник не погоджується, оскільки такі кошти стягуються на користь сторони в разі понесення витрат такою особою. При зверненні до суду ОСОБА_1 не сплачував судовий збір за подання позовної заяви. Як вбачається з рішення суду першої інстанції, судовий збір віднесено за рахунок держави. Однак постановою Львівського апеляційного суду безпідставно стягнено судові витрати з Львівської обласної прокуратури.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Суди встановили, що ОСОБА_1 розпорядженням міського голови м. Жовкви від 18 січня 2011 року №04-02/2 з 19 січня 2011 року був прийнятий на посаду заступника міського голови з питань будівництва та земельних відносин.

26 листопада 2013 року СУ ГУ МВС України в Львівській області внесено відомості до ЄРДР №0000882 за ознаками злочину, передбаченого частиною 4 статті 368 КК України, за фактом отримання на вимагання службовою особою одного із районних центрів Львівської області неправомірної вигоди від приватного підприємця.

10 грудня 2013 року слідчим відділу РОВС ЗУОГ і ЗО СУ ГУ МВС України у Львівській області Панасюком Ю., за погодженням прокурора прокуратури області Лаганяка С., повідомлено ОСОБА_1 про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 368 КК У країни.

Ухвалою слідчого судді Галицького районного суду міста Львова від 13 грудня 2013 року до підозрюваного ОСОБА_1 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, з утриманням у Львівському слідчому ізоляторі УДДУ ПВП у Львівській області, з визначенням застави - 60 розмірів мінімальних заробітних плат, яку було внесено заставодавцем 16 грудня 2013 року.

Ухвалою слідчого судді Галицького районного суду міста Львова від 13 грудня 2013 року підозрюваного ОСОБА_1 відсторонено від посади заступника міського голови м. Жовква з питань будівництва та земельних відносин, терміном на 2 (два) місяці.

Ухвалою слідчого судді Галицького районного суду міста Львова від 17 січня 2014 року накладено арешт на майно ОСОБА_1 .

Вироком Жовківського районного суду Львівської області від 01 серпня 2018 року (справа №444/183/14-к) ОСОБА_1 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 368 КК України (в редакції від 08 квітня 2013 року), та виправдано на підставі пункту 3 частини першої статті 373 КПК України.

Згідно з ухвалою Львівського апеляційного суду від 27 квітня 2021, зазначений вирок залишено без змін, а апеляційну скаргу прокурора прокуратури Львівської області Сороківського М. П. - без задоволення.

Постановою Верховного Суду від 11 жовтня 2021 року ухвалу Львівського апеляційного суду від 27 квітня 2021 року щодо ОСОБА_1 залишено без змін, а касаційну скаргу прокурора Пайтри А. Г. - без задоволення.

У кримінальному провадженні правничу допомогу позивачу під час досудового розслідування, а також під час судового розгляду кримінального провадження у трьох інстанціях надавали адвокати Адвокатського об?єднання «Валько і Махніцький», які документально підтверджені актами про надання правової допомоги та квитанціями про сплату коштів на суму 45 000,00 грн.

Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституція України).

Шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом (стаття 1176 ЦК України).

Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках постановлення виправдувального вироку суду (пункт 1 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»(далі - Закон)).

У наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються), зокрема суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; моральна шкода (пункти 4, 5 частини першої статті 3 Закону).

Згідно зі статтею 13 Закону питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається відповідно до частини першої статті 12 цього Закону. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частини перша, третя статті 23 ЦК України).

Тлумачення наведених норм свідчить про те, що моральна шкода, завдана фізичній особі відшкодовується державою і при визначені розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування. Законодавством України встановлений лише мінімальний розмір для визначення моральної шкоди, а не граничний.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зазначено, що «моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, колимежі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості».

Аналогічний висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19).

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 червня 2018 року у справі № 205/119/17 зроблено висновок, що «розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до статті 13 Закону № 266/94-ВР розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. При цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 жовтня 2023 року у справа № 757/5351/21-ц зазначено, що «судами встановлено, що позивач перебував під слідством з 27 червня 2013 року і до 30 грудня 2016 року, тобто - 42 місяці та 3 дні. Враховуючи те, що кожне з кримінальних проваджень відносно позивача закрито у зв`язку з відсутністю в його діях складу злочину, ОСОБА_1 має право на відшкодування шкоди в силу положень пункту 2 статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Справа розглянута судом першої інстанції у 2020 році. Відповідно до статті 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік» з 01 січня 2020 року визначено мінімальну заробітну плату у місячному розмірі - 4 723,00 грн. У справі, яка переглядається, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про стягнення моральної шкоди у розмірі, мінімально визначеному статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та підставно визначив його у розмірі 198 366,00 грн із розрахунку одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством (4 723,00 грн х 42 місяці). … Апеляційний суд при визначенні розміру компенсації моральної шкоди помилково послався на розмір мінімальної заробітної плати 6 500,00 грн, який встановлений в Законі України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» з грудня 2021 року та мав враховувати розмір мінімальної заробітної плати, який встановлений з 1 січня 2021 року - 6000,00 грн., проте зазначена помилка в мотивувальній частині постанови апеляційного суду на вирішення справи не вплинула».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 вересня 2024 року в справі № 761/22531/23 вказано, що «при визначені розміру морального відшкодування суд апеляційної інстанції врахував обсяг заподіяної шкоди, глибину та тривалість моральних страждань, перебування позивача протягом тривалого часу під слідством (18 місяців), застосування щодо нього запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, який обмежував його свободу пересування та обрання місця перебування. Зазначене призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків позивача, а тому з урахуванням засад розумності та справедливості, суди дійшли обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення моральної шкоди у розмірі 127 800 грн, яка визначена з урахуванням всіх обставин справи, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, встановленої Законом України «Про державний бюджет України на 2024 рік» на момент відшкодування (7 100 грн). Колегія суддів Верховного Суду відхиляє аргументи касаційної скарги про те, що при обчисленні моральної шкоди необхідно виходити із норм статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік», якою визначено розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду на рівні 1 600,00 грн, оскільки межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування. Така практика Верховного Суду є сталою та узгоджується із нормами статті 13 Закону».

Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, що вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21).

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 вересня 2024 року у справі № 556/1626/23 вказано, що «згідно з пунктом 4 частини першої статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються), зокрема, суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги. Верховний Суд зауважує, що, встановивши факт понесення витрат у зв`язку з наданням юридичної допомоги, суд стягує витрати саме за час перебування під слідством і судом. Визначені наведеним Законом суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги під час досудового розслідування та судового розгляду кримінальної справи, не є тотожними витратам на правничу допомогу, передбаченим статтею 137 ЦПК України, тому у зазначеному випадку застосуванню підлягає спеціальна норма закону»

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18)).

Вирішуючи питання щодо розміру компенсації моральної шкоди суди виходили з визначеного законом мінімального розміру відшкодування, що гарантований державою, а також врахували конкретні обставини цієї справи, засади розумності, виваженості та справедливості, тому обґрунтовано визначили розмір грошового відшкодування моральної шкоди в сумі 730 000,00 грн.

Суд першої інстанції також вважав обґрунтованими доводи прокуратури щодо введення з 24 лютого 2022 року в Україні воєнного стану та врахував їх при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, визначивши його на рівні, який не суттєво вищим за мінімальний, який гарантований державою. Тому необґрунтованим є доводи касаційної скарги в цій частині.

Встановивши, що позивачем понесені витрати у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги у вказаному кримінальному провадженні на суму 45 000 грн, суди зробили правильний висновок, що ці фактично сплачені та підтверджені доказами суми підлягають відшкодуванню.

Колегія суддів відхиляє аргумент касаційної скарги, що питання про розподіл цих витрат за результатами судового розгляду у кримінальному провадженні має вирішуватися у тій справі, в якій вони були понесені, за правилами КПК України, оскільки у цьому випадку такі витрати не є процесуальними і застосуванню підлягає спеціальна норма закону - пункт 4 частини першої статті 3 Закону.

Касаційний суд акцентує увагу, що у застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом,який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині 4 статті 137 ЦПК України. Ці критерії суд застосовує за наявності відповідного заперечення іншої сторони, яка вказує на неспівмірність витрат та наводить відповідне обґрунтування, за потреби - з наданням доказів невідповідності заявлених витрат цим критеріям. Схожі висновки зроблені, зокрема, у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2022 року у справі № 724/318/21, Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 20 серпня 2021 року у справі № 520/5311/2020, Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 07 серпня 2018 року у справі № 916/1283/17 та інших.

В цій справі суд застосував критерій співмірності витрат на правничу допомогу, при визначенні суми відшкодування суд виходив з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, вважав, що розмір гонорару, визначений стороною та її адвокатом, є завищеним, а тому, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, зменшив розмір витрат на правничу допомогу позивача до 10 0000 грн.

Касаційна скарга не містить обґрунтування підстав касаційного оскарження в частині вирішення апеляційним судом питання розподілу судових витрат на сплату судового збору, тому, з урахуванням принципу диспозитивності та меж розгляду справи судом касаційної інстанції, визначених у статті 400 ЦПК України, такі доводи не є підставою для вирішення питання відкриття касаційного провадження.

З урахуванням викладеного, посилання у касаційній скарзі на висновки, наведені у перелічених прокурором постановах Верховного Суду, не свідчить про те, що апеляційний суд застосував норму права без урахування указаних висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженої постанови апеляційного суду свідчить, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Львівської обласної прокуратури на рішення Галицького районного суду міста Львова від 05 листопада 2024 року та постанову Львівського апеляційного суду від 27 лютого 2025 року у справі № 461/5635/24.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді Є. В. Краснощоков

Д. А. Гудима

П. І. Пархоменко