ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2025 року

м. Черкаси

Справа № 697/36/22
Провадження№ 22-ц/821/520/25, № 22-ц/821/521/25
Категорія: 305000000

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої: Карпенко О.В.

суддів: Новікова О.М., Фетісової Т.Л.

за участю секретаря: Гладиш О.Ю.

учасники справи:

позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом: ОСОБА_1 ,

представник позивача: адвокат Гончарук Андрій Володимирович

відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом: ОСОБА_2 ,

представник ОСОБА_2 : адвокат Бовшик Микола Юрійович,

третя особа : Канівська державна нотаріальна контора,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Черкаси в режимі відеоконференції апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Бовшика Миколи Юрійовича на рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 10 грудня 2024 року та додаткове рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 30 грудня 2024 року (ухвалених під головуванням судді Колісник Л.О. в приміщенні Канівського міськрайонного суду Черкаської області) у справі за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Державний нотаріус Канівської державної нотаріальної контори Шатило Любов Адамівна про встановлення факту родинних відносин, визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Канівська державна нотаріальна контора про усунення від права на спадкування,-

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Державний нотаріус Канівської державної нотаріальної контори Шатило Л.А. про встановлення факту родинних відносин, визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом.

В обґрунтування позову зазначила, що вона є рідною донькою ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

При перекладі з російської мови на українську було допущено неточність у написанні прізвища батька. Так, відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу між її батьками, зазначено прізвище батька ОСОБА_5 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 її батько помер в місті Канів, після його смерті залишилась квартира АДРЕСА_1 .

За життя спадкодавець не оформив заповіт, тому прийняття спадщини відбувається за законом.

Вказує, що вона прийняла спадщину протягом шести місяців після його смерті, подавши відповідну письмову заяву до Канівської державної нотаріальної контори.

02.12.2021,вказує позивачка, вона отримала відмову у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право власності за законом на нерухоме майно, оскільки у неї відсутні оригінали документів на спадкове майно.

На підставі наведенного, просила суд встановити факт родинних відносин, а саме те, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , є батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , а також визнати за ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 , судові витрати стягнути з відповідача.

02 лютого 2022 року ОСОБА_2 звернулась до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 , третя особа: Канівська державна нотаріальна контора про усунення від права на спадкування.

В обгрунтування зустрічної позовної заяви зазначено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з липня 2001 року проживали разом і вели спільне господарство за адресою: АДРЕСА_3 , проте не були родичами, чоловіком та дружиною, шлюбний договір не укладався.

22.11.2020 у ОСОБА_5 різко погіршився стан здоров`я, в зв`язку з чим він був госпіталізований до Канівської центральної районної лікарні з діагнозом- геморагічний інсульт.

Пізніше через погіршення стану здоров`я його переведено на лікування до Черкаської обласної лікарні.

23.11.2020 донька ОСОБА_2 повідомила брата ОСОБА_5 про те, що його брат знаходиться в тяжкому стані, потребує допомоги.

Після цього, вказує ОСОБА_2 , їй зателефонувала донька ОСОБА_5 - ОСОБА_1 та поцікавилася про стан її батька.

Після цього остання не телефонувала сама та на телефонні дзвінки не відповідала.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер.

Вказує, що вона опікувалась його похованням, відбувала поминальні обіди за власні кошти.

Крім того, зазначає ОСОБА_2 , вона та ОСОБА_5 майже 20 років проживали разом однією сім`єю, вели спільне господарство, мали спільний бюджет.

Останніми роками донька померлого не цікавилась його життям, майже не спілкувалася. Коли він був при смерті, відмовилась надавати йому допомогу.

Вона є пенсіонером, отримує невелику пенсію, якої не вистачає навіть на базові потреби, проте, коли в кінці 2020 року ОСОБА_5 перебував на стаціонарному лікуванні, вона купувала для нього ліки, медичні вироби, продукти харчування.

ОСОБА_5 знаходився у безпорадному стані в зв`язку з захворюванням на інсульт, був госпіталізований та переніс операцію, в той час коли ОСОБА_1 , яка є єдиною дитиною покійного, від надання допомоги батьку ухилялась, хоча була повідомленою про стан його здоров`я, мала можливість таку допомогу надати, усвідомлювала, що він не в змозі особисто потурбуватись про себе, був в безпорадному стані та потребував допомоги.

У зв`язку з цим та через байдуже ставлення ОСОБА_1 до свого батька, вважає, що є підстави для усунення її від права на спадкування.

За наведених обставин, просила суд прийняти зустрічну позовну заяву та розглядати разом із первісним позовом, усунути ОСОБА_1 від права на спадкування за законом спадщини, що відкрилась після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , стягнути з неї на користь позивача за зустрічним позовом судові витрати.

Ухвалою Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 12.01.2022 первісний позов прийнято до розгляду, відкрито загальне позовне провадження.

Ухвалою Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 04.02.2022 зустрічний позов прийнято до спільного розгляду з первісним та об`єднано в одне провадження.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 10 грудня 2024 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Державний нотаріус Канівської державної нотаріальної контори Шатило Любов Адамівна, про встановлення факту родинних відносин, визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом- задоволено частково.

Встановлено факт родинних відносин, а саме, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_6 в м. Канів, є батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 .

У задоволенні іншої частини первісного позову- відмовлено.

У зустрічному позові ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Канівська державна нотаріальна контора, про усунення від права на спадкування - відмовлено повністю.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати, понесені на сплату судового збору у розмірі 496,20 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 496,20 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позовна вимога про встановлення факту родинних відносин між ОСОБА_1 та її батьком ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 підлягає до задоволення, оскільки родинні стосунки між ними підтверджуються у сукупності письмовими доказами: свідоцтвом про укладення шлюбу серія НОМЕР_1 від 23.11.1974, свідоцтвом про народження ОСОБА_7 серії НОМЕР_2 від 12.04.1975; свідоцтвом про розірвання шлюбу, серія НОМЕР_3 від 16.11.1982; свідоцтвом про укладення шлюбу, серія НОМЕР_4 від 24.07.1993, свідоцтвом про смерть, серія НОМЕР_5 від 22.12.2020, поясненнями допитаних свідків - ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та не заперечується учасниками.

Відмовляючи у задоволенні вимоги про визнання права власності на спадкове майно, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем за первісним позовом не доведено неможливість отримання дублікатів правовстановлюючих документів на спадкове майно чи неможливість їх витребування у відповідача та подання їх нотаріусу для отримання свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_5 .

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив із того, що протягом періоду часу перебування спадкодавця ОСОБА_5 у безпорадному стані у зв`язку із захворюванням на геморагічний інсульт, його оперуванням, він перебував у медичних закладах на лікуванні та позивачем за зустрічним позовом не доведено, що спадкодавець в цей період потребував саме сторонньої допомоги його доньки ОСОБА_1 , а остання ухилилася від її надання, хоча могла її надати. Натомість, матеріали справи містять та сторонами не оспорюється, що протягом періоду перебування спадкодавця у безпорадному стані він потребував саме кваліфікованої медичної допомоги, яка йому була надана, перебував на стаціонарному лікуванні під постійним наглядом лікарів.

Суд дійшов висновку, що позивачем за зустрічним позовом не доведено сукупність обставин, за яких можливе усунення від права на спадкування відповідача за зустрічним позовом, відповідно до вимог ст. 1224 ЦК України, а саме: ухилення особи від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця, винна поведінка особи, розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов`язку.

Додатковим рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 30 грудня 2024 року заяву представника позивача за первісним позовом Гончарука А.В. про стягнення витрат на професійну правничу допомогу - задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 13 333,33 грн. понесених судових витрат на правничу допомогу.

Додаткове рішення суду мотивовано тим, що оцінюючи докази, надані представником позивача за первісним позовом на підтвердження витрат на правову допомогу, суд дійшов висновку, що такі є належними та допустимими доказами та у своїй сукупності підтверджують понесення витрат ОСОБА_1 на правову допомогу.

Враховуючи складність справи, наданий адвокатом обсяг послуг, затрачений час на надання таких послуг, критерій реальності таких витрат, суд дійшов висновку, що обґрунтованим розміром витрат на професійну (правничу) допомогу є 20 000,00 грн.

Водночас, суд враховує, що відповідно до ст.141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки первісний позов було задоволено частково (1/2 від 2 позовних вимог), у задоволенні зустрічного позову відмовлено повністю (1 вимога), із відповідача за первісним позовом ОСОБА_2 на користь позивача за первісним позовом ОСОБА_1 підлягають стягненню витрати на правничу допомогу пропорційно до задоволених вимог, тобто 13 333,33 грн.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі, поданій 24 січня 2025 року, представник ОСОБА_2 - адвокат Бовшик М.Ю., вважаючи оскаржуване рішення незаконним, прийнятим при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, із порушенням норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права, просив суд апеляційної інстанції скасувати рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 10 грудня 2024 року в частині задоволених позовних вимог про встановлення факту родинних відносин, та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в цій частині позову. Також просив скасувати рішення суду в частині відмови в задоволенні зустрічного позову та винести в цій частині нове рішення про задоволення позову.

Вважаючи додаткове рішення суду першої інстанції незаконним, просить його скасувати.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга, зокрема, мотивована тим, що суд першої інстанції не з`ясував належним чином підстав звернення до суду ОСОБА_1 .

Суд першої інстанції не взяв до уваги посилання сторони відповідача на норми ч. 1 ст. 4 ЦПК України, де зазначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Враховуючи письмові докази,подані позивачем за первісним позовом на час подання позовної заяви, порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів ОСОБА_1 не існувало, тому вимога про встановлення родинного зв`язку є безпідставна і суд мав відмовити в цій частині.

Щодо зустрічної позовної заяви, вважає, що суд першої інстанції невірно оцінив докази та пояснення сторони позивача.

Взагалі факти, викладені в зустрічній позовній заяві, суд невірно зазначив та послався на зовсім інші обставини.

Посилаючись на висновок експертизи, вказує, що у період часу з 10.12.2020 по 19.12.2020 та в період з 22.11.2020 по 25.11.2020 ОСОБА_5 дійсно перебував у безпорадному стані у зв`язку із хворобою та потребував сторонньої допомоги, а суд взяв до уваги лише один період.

Вважає, що сторона позивача за зустрічним позовом надала достатньо доказів, які є належними для ухвалення законного рішення про усунення ОСОБА_1 від права на спадкування.

Судом при вирішенні зустрічного спору не було взято до уваги практику Верховного Суду, викладену у постановах від 11.02.2019 у справі № 756/11676/16-ц, від 25.03.2019 у справі № 766/810/17.

Вважає, що не можуть бути враховані покази свідка ОСОБА_8 , оскільки він є родичем відповідача за зустрічним позовом і є зацікавленою особою.

В обґрунтування апеляційної скарги в частині оскарження додаткового рішення суду вказує, що судові витрати у розмірі 13 333,33 грн. є явно завищеними.

Відзив на апеляційну скаргу на адресу апеляційного суду не надходив

Фактичні обставини справи

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу, серія НОМЕР_1 від 23.11.1974, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , уклали шлюб 08.09.1955, після одруження прізвище чоловіка та дружини - ОСОБА_12 (а.с.8)

Відповідно до свідоцтва про народження, серії НОМЕР_2 від 12.04.1975, батьками ОСОБА_7 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_9 є: батько- ОСОБА_3 , мати - ОСОБА_4 (а.с. 8).

16.03.1982 шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_13 розірваний, про що свідчить копія свідоцтва про розірвання шлюбу, серія НОМЕР_3 від 16.11.1982 (а.с.9).

У відповідності до свідоцтва про укладення шлюбу, серія НОМЕР_4 від 24.07.1993 (а.с.8, 54) ОСОБА_7 уклала шлюб із ОСОБА_14 24.07.2024, після укладення шлюбу прізвища подружжя - ОСОБА_15 .

Відповідно до свідоцтва про смерть, серія НОМЕР_5 від 22.12.2020 вбачається що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Канів (а.с.9 зворот)

Після його смерті відкрилася спадщина, була заведена Спадкова справа Канівською державною нотаріальною конторою 22.01.2021, про що свідчить витяг про реєстрацію в спадковому реєстрі від 22.01.2021 (а.с.10)

Також встановлено, що позивач прийняла спадщину після смерті свого батька ОСОБА_5 шляхом подання заяви у нотаріальну контору 15.04.2021 (а.с.49) та їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на квартиру у зв`язку з відсутністю оригіналів правовстановлюючих документів (а.с. 11).

Відповідно до копії свідоцтва про право власності № НОМЕР_6 , виданого виконавчим комітетом Канівської міської ради, власником житлової квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_5 (а.с.12).

У відповідності до копії інформації від 02.11.2021 № 99 та копії довідки від 10.09.1999 Житлово-будівельного кооперативу № 7 «Магніт» ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до ЖБК «Магніт» вступив 19.01.1999, оскільки купив квартиру АДРЕСА_1 у попереднього власника (а.с.14).

Відповідно до рішення виконавчого комітету Канівської міської ради № 427а від 20.10.1998 та № 66 від 16.02.1999 вирішено, зокрема, затвердити обмін квартири по АДРЕСА_2 , житл. Площею 19.9 кв. м. ОСОБА_5 та видати йому свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 ( а.с.16)

Згідно копій довідки № 111 від 03.10.2021 Житлово-будівельного кооперативу № 7 «Магніт» та корінця ордера на житлове приміщення серії А № 072588, від 28.10.1998 виконавчого комітету Канівської міської ради ОСОБА_5 проживав у кв. АДРЕСА_1 . До членів його сім`ї та час видачі цих документів належала мати - ОСОБА_16 ( а.с.14-зворот, 17).

Судом встановлено, зокрема на підставі копій медичних карток стаціонарного хворого № 2605 від 07.06.2022, № 2931 від 07.06.2022, наданих КНП «Канівська багатопрофільна лікарня» Канівської міської ради, копії медичних карток стаціонарного хворого № 05325, наданої КНП «Черкаська обласна лікарня» та висновку судово-медичного експерта №04-01/36 від 06.07.2023, що спадкодавець ОСОБА_5 в період часу 22.11.2020 по 25.11.2020 та з 10.12.2020 по 19.12.2020 дійсно перебував у безпорадному стані у зв`язку із хворобою та потребував сторонньої допомоги. З 25.11.2020 по 10.12.2020 ОСОБА_5 перебував у задовільному стані, не перебував у безпорадному стані та не потребував постійної допомоги з боку інших осіб (а.с. 206-249, 134-139)

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_8 , пояснив, що ОСОБА_1 є його рідною племінницею, а покійний ОСОБА_5 - його рідний брат. Він, свідок, є спадкоємцем після смерті свого брата другої черги, проте спадщину він не приймав, оскільки є спадкоємець ОСОБА_1 - рідна донька спадкодавця. ОСОБА_2 не є спадкоємцем, але намагається стати претендентом на спадщину четвертої черги, усунувши від спадкування ОСОБА_1 як спадкоємця першої черги. Знає ОСОБА_1 з дня її народження. Батьки позивачки розлучилися і стали проживати окремо. Його брат намагався відновити шлюбні стосунки із матір`ю ОСОБА_1 , проте йому це не вдалося. З ОСОБА_5 аліменти не стягувалися, але він сам допомагав своїй доньці, перераховуючи їй кошти. ОСОБА_1 спілкувалася з батьком постійно, їздили одне до одного в гості до смерті ОСОБА_5 . Про те, що його брат спілкується з ОСОБА_2 , йому було відомо. 23.11.2020 до нього, свідка, зателефонувала ОСОБА_2 і повідомила, що у брата трапився інсульт. В той же день він, свідок, зателефонував ОСОБА_1 , яка пояснила, що надасть допомогу, якщо це необхідно. Влаштувати ОСОБА_5 у приватну клініку не вдалося, оскільки його транспортування було небезпечне для його життя. Він, свідок, гроші на лікування ОСОБА_5 перерахував замість ОСОБА_1 , оскільки у неї був кнопочний телефон, мобільних додатків банку не було, а необхідно було терміново надати допомогу ОСОБА_5 , вказану позику ОСОБА_1 повернула. ОСОБА_1 не ухилялася від надання допомоги батьку. Її батько був у лікарні, де на той час був суворий карантин, нікого не впускали, навіть передачі були обмежені в часі, оскільки була епідемія ковід. У зв`язку з цим ОСОБА_1 не мала реальної можливості потрапити до батька у лікарню.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_9 пояснила, що ОСОБА_5 проживав з її матір`ю ОСОБА_2 із 2000 року однією сім`єю. Він замінив їй, свідку, батька. ОСОБА_1 приїжджала до ОСОБА_5 лише кілька разів з цього періоду до дня його смерті. Восени 2020 року їй подзвонила мати та сказала, що вітчиму стало зле. В той день його госпіталізували в Канівську центральну лікарню, наступного дня перезезли в Черкаську обласну лікарню та повідомили про необхідність оперативного втручання. Вона, свідок, попросила ОСОБА_1 приїхати та побачитися з батьком, але ОСОБА_1 відмовилася приїзджати, сказала, що хворіє, надала згоду на операцію батька. Гроші на лікування ОСОБА_5 у сумі 8000- 10000 грн позичив ОСОБА_2 брат її вітчима. Кому саме перераховувалися кошти свідок не пам`ятає. Коли ОСОБА_5 прооперували, її мати ОСОБА_2 захворіла на ковід і приїхала додому. ОСОБА_5 залишився під наглядом лікарів. Коли його забрали з Черкаської обласної лікарні, ОСОБА_5 був у важкому стані, і в Канівській центральній районній лікарні він помер.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_17 пояснив, що є співмешканцем ОСОБА_9 . Йому відомо, що ОСОБА_2 та ОСОБА_5 проживали разом однією сім`єю. Коли ОСОБА_5 захворів, в нього був інсульт, він разом із ОСОБА_9 та ОСОБА_2 його відвезли в Канівську центральну районну лікарню. Оскільки стан ОСОБА_5 погіршувався, перевезли у Черкаську обласну лікарню, де його прооперували. ОСОБА_2 два тижні доглядала за ним, ризикуючи своїм здоров`ям, оскільки ОСОБА_5 захворів також на ковід. Коли ОСОБА_5 помер, він, свідок, ОСОБА_2 та ОСОБА_9 похоронили ОСОБА_5 , його дочки ОСОБА_1 на похороні не було.

Згідно висновку № 04-01/36 від 06.07.2023 геморагічний інсульт , який мав місце у ОСОБА_5 є гострим порушенням могкового кровообігу що виникає внаслідок крововиливу в речовину головного мозку або в підоболонковий простір, супроводжується структурними та морфологічними змінами в тканинах мозку і стійкими органічними неврологічними симптомами. … ОСОБА_5 з 22.11.2020 по 25.11.2020 та з 10.12.2020 по 19.12.2020 перебував в тяжкому стані, рівень свідомості ступор. Кома , тобто можна вважати, що в цей період часу ОСОБА_5 був у безпорідному стані та не міг керувати власними вчинками, усвідомлювати їх значення, повноцінно здійснювати дії для забезпечення власної життєдіяльності та збереження власного здоров`я, потребував постійної допомоги з боку інших осіб.

З 25.11.2020 по 10.12.2020 ОСОБА_5 перебував у задовільному стані. Тобто в цей період часу не перебував у безпорадному стані, міг керувати власними вчинками, усвідомлювати їх значення, повноцінно здійснювати дії для забезпечення власної життєдіяльності та збереження власного здоров`я, а також не потребував постійної допомоги з боку інших людей.

Позиція Черкаського апеляційного суду

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення та додаткового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до наступних висновків.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. (ч.1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України).

За змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції оскаржується в частині первісного позову про задоволення позову та про відмову у задоволенні зустрічного позову, а тому рішення суду першої в іншій частині судом апеляційної інстанції не перевіряється відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України.

Рішення суду першої інстанції в оскаржуваних частинах в повній мірі відповідає зазначеним вимогам, виходячи з наступного.

Щодо вимоги за первісним позовом про встановлення факту родинних відносин.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Відповідно до статті 129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою

ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно частини першої та другої статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відповідно до частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Звертаючись до суду із позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту родинних відносин та визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом, ОСОБА_1 посилалася на те, що встановлення факту родинних відносин їй необхідне для визнання за нею права власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Юридичні факти - це життєві обставини чи факти, з якими норми права пов`язують виникнення, зміну або припинення правовідносин.

Частиною першою статті 315 ЦПК України передбачено перелік юридичних фактів, які можуть бути встановлені у судовому порядку, до яких входить встановлення факту родинних відносин між фізичними особами.

У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (частина друга статті 315 ЦПК України).

Якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах (частина шоста статті 294 ЦПК України).

Аналіз змісту частини шостої статті 294, статті 315 ЦПК України дає підстави для висновку, що за наявності спору про право суд в порядку позовного провадження може розглядати справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, в тому числі й факти родинних відносин, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення або особа не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факти, що мають юридичне значення.

Зокрема, справи про спадкування повинні розглядатися судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними.

Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 20 вересня 2024 року у справі № 522/15604/21 (провадження № 61-9233св24).

Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У справах про встановлення фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів, суд може брати до уваги всі передбачені законом засоби доказування, серед яких показання свідків, що пояснюється відсутністю письмових доказів, які б посвідчували такі факти.

Встановлення факту родинних відносин між позивачем ОСОБА_1 та спадкодавцем ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме, що вони

є донькою та батьком є належним способом захисту спадкових прав позивача.

Доводи скаржника в апеляційній скарзі, що суд першої інстанції не з`ясував належним чином підстав звернення до суду ОСОБА_1 , відхиляються судом апеляційної інстанції, оскільки встановлення факту родинних відносин і визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом, не може розглядатися в порядку окремого провадження, так як визначальною обставиною під час розгляду заяви про встановлення певних фактів у порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням спору про право цивільне, а в даній справі наявний спір про право.

У постанові Верховного Суду від 28 вересня 2022 року у справі № 139/122/14-ц (провадження № 61-3238св22) вказано, що під спором про право розуміють перешкоди у здійсненні цивільного права, які згідно із законом можуть бути усунені за допомогою суду. Спір про право пов`язаний виключно з порушенням, оспоренням або невизнанням, а також недоведенням суб`єктивного права, при якому існують конкретні особи, які перешкоджають в реалізації права. При відсутності цих елементів відсутній спір про право.

Спір про право - це формально визнана суперечність між суб`єктами цивільного права, що виникла за фактом порушення або оспорювання суб`єктивних прав однією стороною цивільних правовідносин іншою і яка потребує врегулювання самими сторонами або вирішення судом.

Отже, виключається під час розгляду справ у порядку окремого провадження існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також недоведенням суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають в реалізації такого права.

У даній справі, звертаючись до суду із заявою про встановлення факту родинних відносин, ОСОБА_1 просила встановити факт родинних відносин, встановлення якого необхідно їй для визнання за нею права власності на спадкове майно за законом.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, правильно застосував норми матеріального права і дійшов правильного висновку про задоволення позову в частині встановлення факту родинних відносин.

Крім того, відповідачем за первісним позовом не заперечується факт родинних відносин між позивачем за первісним позовом та ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Щодо зустрічного позову про усунення від права на спадкування.

Звертаючись до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про усунення від права на спадкування, ОСОБА_2 посилалась на наявність підстав, визначених частиною п`ятою статті 1224 ЦК України, для усунення відповідача за зустрічним позовом від права на спадкування, стверджуючи, що ОСОБА_1 будучи єдиною донькою ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , ухилялася від надання спадкодавцю допомоги, який через похилий вік та стан здоров`я її потребував.

Відповідно до статей 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).

Частиною третьою статті 1224 ЦК України передбачено, що не мають права на спадкування за законом батьки (усиновлювачі) та повнолітні діти (усиновлені), а також інші особи, які ухилялися від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця, якщо ця обставина встановлена судом.

Частиною п`ятою статті 1224 ЦК України передбачено, що за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Позбавлення особи права спадкувати - це захід, що має застосовуватися лише в крайньому випадку з урахуванням, передусім, характеру поведінки відповідача.

Під безпорадним станом слід розуміти безпомічність особи, неспроможність її своїми силами через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво фізично та матеріально самостійно забезпечити умови свого життя, у зв`язку з чим ця особа потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребував допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій.

Крім того, підлягає з`ясуванню судом питання, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб, чи мав спадкоємець матеріальну та фізичну змогу надавати таку допомогу.

Для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України має значення сукупність таких обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Лише при одночасному настанні наведених обставин та їх доведеності у сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування.

Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Вказані висновки викладено Верховним Судом у постановах від 14 листопада 2018 року у справі № 712/4709/15, від 04 березня 2019 року у справі

№ 321/1573/17, від 17 липня 2019 року у справі № 676/5086/15-ц, від 02 лютого 2022 року у справі № 706/445/20, від 31 травня 2022 року у справі № 323/288/21, від 16 березня 2023 року у справі № 185/6281/21, від 26 червня 2023 року у справі № 466/6613/20, від 10 жовтня 2024 року у справі № 733/728/22 (провадження № 61-16676св23).

Факт ухилення особи від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за позовом заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому, необхідно враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов`язку.

Ухилення від надання допомоги спадкодавцеві, який її потребував, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій (див. постанови Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 337/6000/15 та від 04 липня 2018 року у справі № 404/2163/16).

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Згідно з частинами першою, другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд першої інстанції, проаналізувавши всі надані сторонами докази в сукупності, оцінивши їх з точки зору належності, допустимості і достовірності, а їх сукупності - із точки зору достатності та взаємозв`язку, за своїм внутрішнім переконанням, яке грунтується на всебічному, повному та безпосередньому дослідженні усіх обставин справи, дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність передбачених ст. 1224 ЦК України підстав для усунення ОСОБА_1 від права на спадкування за законом після смерті її батька ОСОБА_5 , оскільки позивачка за зустрічним позовом не довела належними та допустимими доказами ухилення відповідача за зустрічним позовом від надання допомоги спадкодавцю, а саме доказів, які б підтверджували її винну поведінку, яка б свідчила, що спадкодавець дійсно потребував додаткової постійної допомоги саме від відповідача за зустрічним позовом у зв`язку з безпорадним станом, а остання відмовилась надавати таку допомогу.

Судом першої інстанції вірно встановлено та підтверджується матеріалами справи, зокрема на підставі копій медичних карток стаціонарного хворого № 2605 від 07.06.2022, № 2931 від 07.06.2022, наданих КНП «Канівська багатопрофільна лікарня» Канівської міської ради, копії медичних карток стаціонарного хворого № 05325, наданої КНП «Черкаська обласна лікарня» та висновку судово-медичного експерта №04-01/36 від 06.07.2023, що спадкодавець ОСОБА_5 в період часу 22.11.2020 по 25.11.2020 та з 10.12.2020 по 19.12.2020 дійсно перебував у безпорадному стані у зв`язку із хворобою та потребував сторонньої допомоги. З 25.11.2020 по 10.12.2020 ОСОБА_5 перебував у задовільному стані, не перебував у безпорадному стані та не потребував постійної допомоги з боку інших осіб (а.с. 206-249, 134-139)

Також встановлено, що протягом періоду часу перебування спадкодавця ОСОБА_5 у безпорадному стані у зв`язку із захворюванням на геморагічний інсульт, його оперуванням, він перебував у медичних закладах на лікуванні.

При цьому, колегія суддів зазначає, що ОСОБА_5 перебував на лікуванні у медичних закладах, де здійснювали за ним постійний догляд медичні працівники, оскільки в той період дійсно діяли карантинні обмеження та були обмеження для осіб, які не є пацієнтами.

Колегія суддів погоджується із посиланням суду першої інстанції на те, що неприйняття ОСОБА_1 участі у похованні спадкодавця не є підставою для усунення відповідача за зустрічним позовом від права на спадкування.

ОСОБА_2 не позбавлена права на компенсацію витрат, понесених нею на поховання.

Є необґрунтованими доводи скаржника в апеляційній скарзі, що стороною позивача за зустрічним позовом надано доказів, які є належними та достатніми для ухвалення законного рішення про усунення ОСОБА_1 від права на спадкування, оскільки вони спростовуються матеріалами справи.

Також відхиляються аргументи апеляційної скарги, що не можуть бути враховані покази свідка ОСОБА_8 , оскільки він є родичем відповідача за зустрічним позовом і є зацікавленою особою, оскільки в судовому засіданні, крім ОСОБА_8 , були допитані як свідки ОСОБА_9 , яка є донькою позивача за зустрічним позовом та ОСОБА_17 , який є співмешканцем ОСОБА_9 , які також є близькими позивачу за зустрічним позовом особами та з урахуванням показів усіх свідків, а також інших наявних по справі доказів в їх сукупності було прийнято рішення.

Щодо доводів апеляційної скарги в частині скасування додаткового рішення.

Ухвалюючи додаткове рішення, суд першої інстанції, виходив із того, що оскільки первісний позов було задоволено частково (1/2 від 2 позовних вимог), у задоволенні зустрічного позову відмовлено повністю (1 вимога), із відповідача за первісним позовом ОСОБА_2 на користь позивача за первісним позовом ОСОБА_1 підлягають стягненню витрати на правничу допомогу пропорційно до задоволених вимог, тобто 13 333,33 грн.

Колегія суддів погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує як розподілити між сторонами судові витрати.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (частина перша статті 133 ЦПК України).

Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, віднесено витрати на професійну правничу допомогу.

У частині першій статті 59 Конституції України закріплено право кожного на правову допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України таке право є гарантованою Конституцією України можливістю фізичної особи одержати юридичні (правові) послуги (абзац другий пункту 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000). Це право є одним із конституційних, невід`ємних прав людини і має загальний характер; реалізація права на правову допомогу не може залежати від статусу особи та характеру її правовідносин з іншими суб`єктами права; вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати; конституційне право кожного на правову допомогу за своєю суттю є гарантією реалізації, захисту та охорони інших прав і свобод людини і громадянина, і в цьому полягає його соціальна значимість (абзаци третій, четвертий, п`ятий підпункту 3.1, абзац перший підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009).

Кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, визначених законом, держава забезпечує надання професійної правничої допомоги безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав та особи, яка надає правничу допомогу. Для надання професійної правничої допомоги діє адвокатура. Забезпечення права на захист від кримінального обвинувачення та представництво в суді здійснюються адвокатом, за винятком випадків, установлених законом. Витрати учасників судового процесу на професійну правничу допомогу відшкодовуються в порядку, визначеному законом (стаття 10 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року).

Пунктом 2 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що адвокатська діяльність - це незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Відповідності до статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Згідно ст.27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Згідно з частинами першою-шостою статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача, у разі часткового задоволення - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності).

Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 та частина восьма статті 141 ЦПК України).

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18).

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, позивачу за первісним позовом ОСОБА_1 правничу допомогу у даній справі надавав адвокат Гончарук А.В., що підтверджується договором про надання правничої допомоги №22/10/21-1 від 22.10.2021, укладеного між адвокатом Гончарук А.В. та ОСОБА_1 , де визначено умови надання правничої допомоги, права та обов`язки сторін, Додаткову угоду №1 від 05.02.2022 до договору про надання правничої допомоги, Додаткову угоду №2 від 20.11.2022 до договору про надання правничої допомоги, в яких сторони узгодили вартість послуг на правничу допомогу та порядок сплати гонорару, предмет договору та обсяг надання послуг в межах справи № 697/36/22.

Після ухвалення Канівським міськрайонний судом Черкаської області рішення від 10 грудня 2024 року, 14 грудня 2024 року представником позивача за первісним позовом адвокатом Горчаруком А.В. було подано заяву про ухвалення додаткового рішення у даній справі та докази на підтвердження надання правової допомоги адвокатом у суді першої інстанції.

Надані стороною позивача за первісним позовом документи відповідно до положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України є належними доказами понесення ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу у даній справі.

Сторона відповідача за первісним позовом подавала до суду заперечення проти ухвалення додаткового рішення та про відмову у задоволення заяви про стягнення витрат на правову допомогу.

Отже, сторона відповідача за первісним позовом була повідомлена про заявлений позивачем розмір витрат, які поніс позивач в суді першої інстанції та які просив стягнути з відповідача, скористався своїм правом на надання заперечення щодо прийняття додаткового рішення про стягнення витрат на оплату правничої допомоги.

Вирішуючи вимоги в цій частині, суд першої інстанції врахував положення ст. 141 ЦПК України, згідно якої судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову - покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, та дійшов вірного висновку, що оскільки вимоги позивача за первісним позовом підлягають до часткового задоволення, то і судові витрати підлягають до часткового задоволення, відповідно розміру задоволених вимог.

Таким чином, оцінивши наявні у матеріалах справи докази, перевіривши відповідність заявленої до стягнення суми наданому обсягу адвокатських послуг представником ОСОБА_1 - адвокатом Гончаруком А.В., а також заперечення сторони відповідача за первісним позовом щодо не обґрунтованості таких витрат, суд першої інстанції дійшов достатньо обґрунтованого висновку, що стягненню підлягають витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 13 333,33 грн.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що постановлене у справі додаткове рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами, не вбачає.

Інші доводи апеляційної скарги були предметом розгляду суду та додаткового правового аналізу не потребують, на законність оскаржуваного судового рішення не впливають, а зводяться до незгоди сторони позивача за зустрічним позовом із висновками суду, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

У відповідності до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції (основне і додаткове) - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 258,374, 375, 381- 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Бовшика Миколи Юрійовича - залишити без задоволення.

Рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 10 грудня 2024 року та додаткове рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 30 грудня 2024 року у справі за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Державний нотаріус Канівської державної нотаріальної контори Шатило Любов Адамівна про встановлення факту родинних відносин, визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Канівська державна нотаріальна контора про усунення від права на спадкування - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов, визначених ЦПК України.

Головуюча О.В. Карпенко

Судді О.М. Новіков

Т.Л. Фетісова

/повний текст постанови суду виготовлений 28 березня 2025 року/