ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

21 березня 2025 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 751/8817/24

Головуючий у першій інстанції - Павлов В. Г.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/505/25

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді Висоцької Н.В.

суддів: Мамонової О.Є., Шитченко Н.В.,

із секретарем - Піцан В.М.,

учасники справи: позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Новозаводського районного суду міста Чернігова від 20 грудня 2024 року (місце ухвалення - м. Чернігів) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Кулініч К.В. звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя. В обґрунтування позову посилалась на те, що 30.06.2007 між сторонами було зареєстровано шлюб, який рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 14.08.2023 було розірвано. У шлюбі народилося двоє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Позивачка посилається, що під час шлюбу було придбано майно: житловий будинок з відповідною частиною надвірних будівель і споруд, розмір частки 9/20 за адресою: АДРЕСА_1 , та земельна ділянка, площею 0,0800 га за адресою: АДРЕСА_1 .

Посилаючись на те, що вказане майно належить сторонам на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 у позові просить:

визнати спільною сумісною власністю подружжя, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , 9/20 житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель і споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та земельну ділянку площею 0,0800 га, кадастровий номер :01:037:5011, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

визнати в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на 9/40 частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 з відповідною частиною надвірних будівель і споруд за ОСОБА_1 ;

визнати в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на 1/2 частин земельної ділянки площею 0,0800 га, кадастровий номер :01:037:5011 за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 .

Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 20.12.2024 позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя - задоволено частково.

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на 9/40 частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 з відповідною частиною надвірних будівель і споруд.

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частин земельної ділянки площею 0,0800 га, кадастровий номер :01:027:5011, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 . В задоволенні решти вимог - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 5 960, 45 грн судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідачем не було доведено факту купівлі спірного майна за кошти, які належали йому особисто, спірне майно є спільною сумісною власністю подружжя, а тому суд прийшов до висновку про визнання за позивачкою права власності на 9/40 частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 з відповідною частиною надвірних будівель і споруд та на 1/2 частин земельної ділянки площею 0,0800 га, кадастровий номер :01:027:5011, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 20.12.2024 та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову повністю.

За доводами апеляційної скарги оскаржуване рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушень норм процесуального права.

У скарзі апелянт посилається на те, що відповідно до Договору купівлі-продажу частини житлового будинку від 02.07.2013 за адресою АДРЕСА_1 було придбано ОСОБА_2 за власні кошти, які він отримав від продажу своєї квартири АДРЕСА_3 згідно Договору купівлі-продажу квартири від 01.07.20l3 № 1258 дана квартира належала особисто ОСОБА_5 та була придбана ним до шлюбу з ОСОБА_1 .

Щодо придбання спірної земельної ділянки апелянт також посилається на те, що згідно Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 01.07.2013 № 1124 була придбана земельна ділянка, реєстрація права власності на земельну ділянку було здійснено згідно Договору купівлі-продажу квартири від 02.07.2013 №112 в 02.07.2013 року в 16:51:31 номер відомостей про речове право № 1489818.

Ключовими доводами апеляційної скарги є те, що за власні кошти відповідача був спочатку придбаний будинок, а потім земельна ділянка, що можна побачити по часу реєстрації договорів купівлі-продажу.

Посилається на те, що суд незаконно послався в своєму рішенні на п.7 Договору купівлі продажу частини житлового будинку від 02.07.2013 № 1124, в якому зазначено, що відповідач підтверджував, що отримане за вказаними договорами майно є об`єктом право спільної сумісної власності подружжя. Вказує, що дане твердження суду не відповідає дійсності, оскільки нотаріусом було роз`яснено зміст ст. 61 Сімейного Кодексу України, а не як пише суд, що відповідач підтверджував, що отримане майно є об`єктом право спільної сумісної власності.

При укладанні договорів купівлі-продажу квартири та земельної ділянки позивачка ОСОБА_1 свою згоду на укладення даних договорів не надавала в зв`язку з тим, що майно відповідач придбав за власні кошти, які отримав від продажу своєї квартири АДРЕСА_3 , що підтверджується договором купівлі-продажу від 01.07.2013 №1258, таким чином, на думку апелянта, посилання суду щодо недоведеності факту придбання відповідачем за власні кошти спірного майна є незаконним.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 - адвокат Полянська К.В. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 20.12.2024 - без змін. Посилається на законність та обґрунтованість судового рішення та безпідставність апеляційної скарги. У відзиві заявниця посилається на те, що договори купівлі-продажу спірного майна були укладені в інтересах сім`ї для поліпшення житлових умов, при цьому посилається на ч. 3 ст. 61 СК України.

Вислухавши суддю-доповідача, учасників судового процесу, обговоривши доводи апеляційної скарги, відзиву та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 30.06.2007, який рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 14.08.2023 розірвано. Рішення суду набрало законної сили з 14.09.2023 (а.с. 37-38 т. 1).

Від шлюбу сторони мають дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 13, 14 т. 1).

Згідно копії договору купівлі-продажу від 01.07.2013 відповідач ОСОБА_2 продав ОСОБА_8 квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , яка з 04.05.2006 належала ОСОБА_2 на праві приватної власності. Продаж квартири за домовленістю сторін вчинено за 67 580, 00 грн (а.с. 95-98 т. 1).

02.07.2013 згідно копії договору купівлі-продажу земельної ділянки ОСОБА_9 та ОСОБА_10 продали ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,0800 га розташовану у АДРЕСА_1 за ціною 82 800 грн.

На вказаній земельній ділянці розташована 9/20 частин житлового будинку, власником якого є продавці, перехід права власності на який оформлено окремим договором (а.с. 22-23, 102-104 т. 1).

Згідно копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 02.07.2013 власником земельної ділянки кадастровий номер :01:037:5011 за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,08 га є ОСОБА_2 (а.с. 24, 106-108 т. 1).

Згідно копії договору купівлі-продажу частини житлового будинку від 02.07.2013 ОСОБА_9 та ОСОБА_11 продали в рівних частинах кожен ОСОБА_2 нерухоме майно у вигляді 9/20 частин житлового будинку АДРЕСА_1 за ціною 49 500 грн (а.с. 25-26, 99-101 т. 1).

З копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 02.07.2013 вбачається, що власником 9/20 частки житлового будинку, об`єкту житлової нерухомості за адресою: АДРЕСА_1 , житловий будинок А-1, загальною площею 115,3 м2 є ОСОБА_2 (а.с. 27 т. 1).

Матеріали справи містять копію домової книги за адресою АДРЕСА_1 , згідно якої зареєстровані ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3., ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4., ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1., ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2. (а.с. 31-36).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції прийшов до висновку, що відповідачем не було доведено факту купівлі спірного майна за кошти, які належали йому особисто, спірне майно є спільною сумісною власністю подружжя, отже наявні підстави для визнання за позивачкою права власності на 9/40 частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 з відповідною частиною надвірних будівель і споруд та на 1/2 частин земельної ділянки площею 0,0800 га, кадастровий номер :01:027:5011, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

Рішення суду першої інстанції оскаржується в частині задоволених вимог, в іншій частині рішення суду не оскаржується, та, відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, в апеляційному порядку не переглядається.

Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 03.10.2018 року у справі № 186/1743/15-ц, яка, зокрема зазначає, у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Таким чином, апеляційний суд переглядає рішення суду у даній справі лише в оскаржуваній частині.

З висновком суду першої інстанції в оскаржуваній частині погоджується і апеляційний суд, оскільки судом першої інстанції обставини справи з`ясовані в обсязі, необхідному для правильного вирішення спору, відповідно до встановлених обставин, правильно визначено суть і характер правовідносин сторін та норми матеріального права, що їх регулюють.

Доводи апеляційної скарги цей висновок суду не спростовують, враховуючи наступне.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі N 638/2304/17 (провадження N 61-2417сво19).

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).

Загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти сімейного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах сімейного законодавства.

Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність.

Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі N 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі N 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі N 209/3085/20).

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (пункти 1, 2, 3 частини першої статті 57 СК України).

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 71 СК України).

Тлумачення частини першої статті 71 СК України свідчить, що як поділ спільного сумісного майна в натурі, так і визначення розміру часток кожного з них, може здійснюватися на підставі: договору подружжя; рішення суду при наявності спору між подружжям.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України).Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання (див. пункт 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі N 209/3085/20 (провадження N 14-182цс21).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 червня 2018 року у справі N 711/5108/17 (провадження N 61-1935св18) зроблено висновок по застосуванню пункту 3 частини першої статті 57 СК України та вказано, що "у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю".

Тобто, у випадку набуття одним із подружжя коштів на підставі договору дарування, такі кошти є його особистою приватною власністю.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 травня 2021 року у справі N 203/284/17 (провадження N 61-7751св19) вказано, що: "статтею 60 СК України встановлено презумцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує".

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 серпня 2021 року у справі N 553/2152/19 (провадження N 61-6722св21) зазначено, що: "відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують".

Тобто, для подружжя передбачено презумпцію спільності права власності. Ця презумпція може бути спростована й жінка та (або) чоловік можуть оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Той з подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин і вимог статей 12, 81 ЦПК України, встановивши, що сторони перебували у шлюбі з червня 2007 року, та у період перебування у шлюбі, у липні 2013 року ОСОБА_2 зареєстрував за собою право власності на частину спірного житлового будинку та земельну ділянку, ураховуючи відсутність належних та допустимих доказів спростування презумпції спільності майна подружжя та рівності їх часток, дійшов правильного висновку, що спірний будинок є спільним майном подружжя, тому підлягає поділу в рівних частках, оскільки у справі відсутні будь-які належні та допустимі докази, які б підтверджували придбання нерухомого майна за особисті кошти відповідача ОСОБА_2 .

Враховуючи викладене, не спростовують правильних висновків суду першої інстанції доводи апеляційної скарги про те, що за власні кошти відповідача був спочатку придбаний будинок, а потім земельна ділянка, при цьому апелянт посилається на те, що кошти для придбання спірного майна він отримав від продажу своєї квартири АДРЕСА_3 згідно Договору-купівлі продажу квартири від 01.07.20l3 № 1258, яка належала йому особисто та була придбана ним до шлюбу з ОСОБА_1 .

Матеріалами справи підтверджено, що відповідачем 01.07.2013 було продано квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , продаж вчинено за 67 580,00 грн.

02.07.2013 відповідачем було укладено договори купівлі-продажу спірних земельної ділянки та частини житлового будинку, загальна сума придбаного спільного майна склала 132300,00 грн, як встановлено грошова сума, яка була отримана відповідачем під час продажу власної однокімнатної квартири є значно меншою від загальної суми, за яку було придбано житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0.08 га, на якій він розташований.

Не спростований належними і допустимими доказами правильний висновок місцевого суду з посиланням на п. 7 договорів купівлі-продажу земельної ділянки та частини житлового будинку від 02.07.2013, згідно якого покупець - ОСОБА_2 підтвердив, що зміст статті Сімейного Кодексу України про те, що при укладенні одним із подружжя договору в інтересах сім`ї все майно отримане за таким договором є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, йому нотаріусом роз`яснено і цілком зрозумілий.

З урахуванням викладеного вище, доводи апеляційної скарги про те, що суд незаконно послався у рішенні на п. 7 Договорів, оскільки, на думку скаржника, нотаріусом було роз`яснено лише зміст ст. 61 Сімейного Кодексу України, а не те, що відповідач підтверджував, що отримане майно є об`єктом право спільної сумісної власності, є довільним тлумаченням норм чинного законодавства та умов укладених договорів скаржником.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, оскільки як вже було встановлено, відповідачем належними та допустимими доказами не було доведено факту купівлі спірного майна за кошти, які належали йому особисто, а спірне майно є спільною сумісною власністю подружжя, що є підставою для визнання за позивачкою права власності на 9/40 частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 з відповідною частиною надвірних будівель і споруд та на 1/2 частин земельної ділянки площею 0,0800 га, кадастровий номер :01:027:5011, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , протилежного стороною відповідача належними та допустимим доказами не спростовано.

При цьому апеляційний суд враховує, що у правовідносинах про поділ майна подружжя предметом доведення є факт перебування сторін у шлюбі та набуття ними спірного майна у період шлюбу, спільність набуття якого презюмується сімейним законодавством, а спростування такої презумпції та доведення такого спростування про набуття спірного майна за особисті кошти покладено на відповідача на підставі закону, який має доводити належними та достовірними доказами з дотриманням вимог диспозитивності цивільного процесу саме в тому процесі, в якому вирішуються такі вимоги за участі іншої сторони цього процесу, право якої щодо такого майна ґрунтується саме на такій презумпції та яка має можливість заперечувати такі спростування у визначений процесуальним законом спосіб.

Проте звертаючись з апеляційною скаргою, ОСОБА_2 , не спростувавши обставин набуття спірного майна у період шлюбу, спільність набуття якого презюмується сімейним законодавством, просив в апеляційній скарзі відмовити у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 повністю.

Згідно з частинами першою - третьою, шостою статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, а зводяться лише до переоцінки доказів.

За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, рішення суду - без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Новозаводського районного суду міста Чернігова від 20 грудня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Повне судове рішення складено 26.03.2025.

Головуючий Судді: