Номер провадження 2/754/693/25
РІШЕННЯ

Іменем України

28 березня 2025 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

Головуючого судді - Галась І.А.

при секретарі - Кирилова А.

за участі позивача - ОСОБА_1

представника позивача - ОСОБА_21

відповідачів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3

представника відповідачів - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 про визначення порядку користування житлом, усунення перешкод у користуванні та за зустрічним позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , 3-тя особа - ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні, стягнення витрат,

В С Т А Н О В И В :

02 вересня 2024 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 про зобов`язання вчинити дії, визначення порядку користування житлом.

Свої вимоги позивач мотивує тим, що ОСОБА_1 , який є сином ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , звернувся до суду з позовом до них про визначення порядку користування жилим приміщенням (квартирою) та усунення перешкод щодо користування коридором, кухнею та балконом. Вони є співвласниками у праві спільної часткової власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується Свідоцтвом, про право власності на житло, виданим 11Л2.2008 року Відділом приватизації Деснянської районної у місті Києві державної адміністрації згідно з розпорядженням від 11 грудня 2008 року № 2211, зареєстрованим Комунальним підприємством Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 22 січня 2009 року і записаного у реєстрову книгу за № 3855. Відповідно до рішення Деснянського районного суду міста Києва від 09 серпня 2023 року по справі № 754 /5575/23 за ОСОБА_1 визнано право власності ще на 1/8 частини квартири, що раніше належала його дочці, ОСОБА_7 . Відповідно до рішення Деснянського районного суду міста Києва від 04 березня 2023 року по справі № 754/15253/23 за ОСОБА_5 визнано право власності на 1/8 частину квартири. Відповідачі перешкоджають доступу позивача на балкон та іншу кімнату, залишивши там лише свої речі. Це триває вже декілька років, тому що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 всіляко перешкоджають його вступу в права власності. Отже, в суді ОСОБА_1 довів своє право на власність, але не дивлячись на це ОСОБА_3 та ОСОБА_2 встановили замок на кімнатній двері, ігноруючи рішення суду. Мовляв, суд не вказав де саме його або їх площа. Але яка різниця де саме, якщо треба закрити кватирку, яку або вибухом або вітром було відкрито. Доступ в свою кімнату він зараз не має, тому що поступово з балкону, кладових (комор), антресолей та кухні було знесено речі в його кімнату та ще й без його дозволу ОСОБА_3 запросила свого племінника на його приватну власність, щоби навести у нього в кімнаті лад, який зробив ще гірше (все попадало, ще й з коридору накидали речей, які йому не належали). Отже, зараз місце для сну в нього на підлозі. На кухні, як і у всій квартирі всі меблі (окрім крісла, двох табуреток та стійки для ТУ, БУБ та інш.) належить ОСОБА_3 і ОСОБА_2 . Тому йому нікуди складати посуд та тримати кухонні прилади (холодильник, електрочайник, кавомашина, витяжка, мікрохвильова піч, кухонний комбайн (назва якого сама за себе говорить, де він має знаходитись)). Проте на кухні знаходяться пральна машина (яка не працює понад 11 років) та холодильник (більше 1,5 року). Звісно їх право тримати свої речі на своїй частці квартири, але ж не заважаючи іншим. На кухні не можливо знаходитись двом особам одночасно, тому не має можливості вчасно приготувати їжу та сидячи її з`їсти. ОСОБА_2 взагалі не вважає за потрібне поки ОСОБА_1 не доп`є чай або каву, тому штовхається не дивлячись що в нього в руках посуд з гарячим. Взагалі знайти продукти не завжди вдається одразу, тому вони й псуються. В коридорі ОСОБА_3 і ОСОБА_2 поставили 5 одиниць меблів. Патологічна жадібність завжди була присутня у ОСОБА_3 . ОСОБА_3 вводила суд в оману кажучи що ніколи не забороняла йому користуватися антресолями та кладовими. На сьогодні він не має можливості користуватися своєю часткою квартири, бо ОСОБА_3 і ОСОБА_2 маючи в користуванні дві кімнати, балкон, дві антресолі, дві кладових, навіть у себе не можуть навести лад. ОСОБА_3 двічі родичі пропонували допомогу в прибиранні помешкання, та отримали відмову. Він ніколи не відмовлявся сплачувати свою частку за комунальні послуги. Раніше деколи він сплачував наперед (завчасно за 2-3 місяці). Отож зараз треба зробити для цього умови проживання та влаштуватися на роботу. Ні на які компроміси ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не йдуть і взагалі всі їх звинувачення та скарги на його адресу є або викривлені, або зовсім не відповідають дійсності з точністю до навпаки. Саме вони захаращують квартиру. Іншого житла позивач не має. Подальше існування у подібних умовах позивач вважає для себе неприйнятним. Скарги до поліції нічого не вирішили. В 2023-2024 роках він чотири рази був у лікарні.

Посилаючись на викладене позивач просив: 1) усунути перешкоди в користуванні загальною площею, шляхом Зобов`язання ОСОБА_3 , ОСОБА_2 звільнити площу в місцях загального користування, квартири за адресою: АДРЕСА_1 ; 2) Визначити порядок користування виділивши в користування ОСОБА_1 кімнату, площею 12,7 кв. м., ОСОБА_3 , ОСОБА_2 - кімнату загальною площею 17,7 кв. м., залишивши кімнату площею 10,4 кв. м. в загальному користуванні ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 ; частину квартири: коридор площею 6,2 кв. м, ванну площею 2,1 кв. м, вбиральню площею 1,2 кв. м, кухню площею 6,8 кв. м, веранду площею 0,9 кв. м залишити в загальному користуванні сторін.

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 02 жовтня 2024 року провадження у справі було відкрито, справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

Відповідачі скористались правом передбаченим ст. 193 ЦПК України та 03 грудня 2024 року звернулись до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 , в якому просили: 1) усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_2 та ОСОБА_3 місцями загального користування у квартирі АДРЕСА_2 , якими є коридор, ванна, убиральня, кухня, зобов`язавши ОСОБА_1 звільнити зазначені приміщення від принесеного ним сміття, мотлоху та інших предметів; 2) стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , ОСОБА_3 11826,02 грн., як понесені ОСОБА_2 витрати за належну ОСОБА_1 частину квартири, на її утримання.

Вимови зустрічного позову обґрунтували наступним.

ОСОБА_1 дійсно є співвласниками у праві спільної часткової власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло, виданим 11.12.2008 року Відділом приватизації Деснянської районної у місті Києві державної адміністрації згідно з розпорядженням від 11 грудня 2008 року №2211, зареєстрованим Комунальним підприємством Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 22 січня 2009 року і записаного у реєстрову книгу за № 3855. Щодо порядку користування квартирою, який просить встановити ОСОБА_10 , то він не відповідає вимогам законодавства. Відповідачі за первісним позовом користуються кімнатами (приміщення) 7 і 8 (за технічним паспортом), площа яких складає 10,4 кв.м та 17,7 кв.м з верандою площею 0,9 кв.м. ОСОБА_10 користується кімнатою (приміщення) 6 (за технічним паспортом) 12,1 кв.м. У спільному користуванні коридор, площею 6,2 з антресолями та вбудованими шафами, ванна площею 2,1 кв.м, вбиральня площею 1,2 кв.м, кухня площею 6,8 кв.м. Згідно технічного паспорту, житлова площа квартири складає 40,2 кв.м. ОСОБА_2 та ОСОБА_3 мають на праві власності по 1/4 частині квартири, що складає по 10,05 кв.м, а разом 20,1 кв.м. ОСОБА_10 пропонує виділити ОСОБА_2 кімнату площею 17,7 кв.м, що не відповідає площі, яку вони займають, і значно погіршує житлові умови. Крім того, кімнати 7 і 8, які займають сім`я ОСОБА_2 , є прохідними, тобто, виділивши в загальне користування кімнату 8, у ОСОБА_2 не залишається ні однієї ізольованої кімнати. Згідно судової практики, визначення порядку користування квартирою, запропоноване ОСОБА_12 , є неможливим з технічної точки зору, визначальним є розмір житлової площі, яка припадає на кожного власника житлового приміщення, технічної характеристики житлових приміщень, оскільки виділене в користування житлове приміщення має бути ізольоване та не пов`язане з іншою кімнатою спільним входом. Щодо вимоги про усунення перешкод в користуванні загальною площею та зобов`язання сім`ю ОСОБА_2 звільнити площу в місцях загального користування у вказаній квартирі, то вони є безпідставні, так як обставини, викладені у позовній заяві, не відповідають дійсності і ніякими доказами не підтверджені. ОСОБА_10 в своїй позовній заяві вилив купу бруду, образ та неправди на адресу своїх батьків. В свою чергу, честь та гідність сім`ї ОСОБА_2 не дозволяє їм відповідати таким же чином на образи ОСОБА_13 . ОСОБА_2 фізично (обидва пересуваються за допомогою спеціальних пристроїв), за станом здоров`я та антропологічним даним не можуть дістатися до антресолей, про які зазначає ОСОБА_10 , навіть використовуючи підручні засоби (драбини, табуретки). А користуватися позивачу вбудованими шафами вони не забороняли. Навпаки, на протязі багатьох років ОСОБА_10 створює нестерпні умови проживання, шляхом влаштовування постійних сварок, колотнечі, не вибираючи вирази, ображаючи їх нецензурними словами. Він тягне з сміттєвих баків та будь-яких місць накопичень відходів усякий мотлох. По передпокою пройти неможливо, тому що усе захаращено принесеним сміттям та мотлохом, особливо коли вимикають світло. Тижнями у раковині на кухні лежать позивача по первісному позову продукти, м`ясо, морква, інше, та гниють, отруюючи повітря гнилісними запахами, а вони задихаються у такому смороді, та не в змозі відкрити навіть вікна. Туалет, ванна, кухня, захаращені принесеним ним мотлохом та сміттям. Навести порядок на кухні він також відмовився. Через те, що його кімната повністю забита принесеними з вулиці речами та сміттям, відходами та тим, що викидають люди, він не може навіть спати у своїй кімнаті за браком місця. Тому він цілими днями лежить на порозі кімнати, перешкоджаючи їх пересування до туалету та кухні, і не реагує на зауваження та прохання. Він відбирає їх харчі, кухонне приладдя, усе, що погано лежить, стає його. Щось довести позивачу неможливо. Починає з матів, і веде себе так, наче він сам є єдиним власником усієї квартири. Ніколи не прибирає хоча б свою кімнату, кухню, місця загального користування, це робить ОСОБА_2 у віці 84 роки з II групою інвалідності. ОСОБА_3 у віці 79 років хворіє тяжкими захворюваннями, у тому числі онкологічним захворюванням. ОСОБА_1 постійно вживає настоянки глоду, пустинника та левового ротку у значних дозах. У передпокої ріже болгаркою та клеїть взуття, що спричиняє значний сморід, готує вночі їжу, сам засинає, а вона згорає, що теж додає сморід та небезпечну обстановку у квартирі. По масиву розпускає про них плітки. Сім`я ОСОБА_2 неодноразово зверталися до відповідних органів з проханням вплинути на ОСОБА_1 про його руйнівну поведінку відносно житла та загрозу їх життя та здоров`ю, але в основному отримували відписки. Про що свідчать відповіді: Деснянське УП ГУ НП у м. Києві від 12.08.2022; ЖЕД №303 Деснянського району м. Києва від 18.08.2022; КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» від 24.10.2022; Деснянське РУ ГУ ДС НС України в м. Києві від 10.10.2022; Деснянське УП ГУ НП у м. Києві від 29.09.2023; Деснянське УП ГУ НП у м. Києві від 26.10.2023; Деснянське УП ГУ НП у м. Києві від 30.10.2023. На звернення ОСОБА_3 до Деснянського УП ГУНП України у місті Києві від 01.08.2022 року, надана відповідь від 12.08.2022 року, що в ході проведення перевірки встановлено, що квартира дійсно захаращена сміттям, яке приносить ОСОБА_14 . Крім того, ОСОБА_10 відмовляється сплачувати свою частку за утримання квартири (комунальні послуги). Він не сплачує їх з серпня місяця 2022 року. Увесь тягар по оплаті комунальних витрат за користування вказаною квартирою несе сім`я ОСОБА_2 . На ОСОБА_2 відкритий особовий рахунок, який із своєї невеликої пенсії їх сплачує, що підтверджується, зокрема, відповідними розрахунковими документами про оплату житлово-комунальних послуг. Копії квитанцій про оплату житлово-комунальних послуг додаються. Оригінали знаходяться у ОСОБА_2 . Значні розходи складають витрати на лікарські препарати, оскільки ОСОБА_2 є інвалідом II групи та потребує постійного вживання певних ліків, а ОСОБА_3 хворіє важкими формами захворювання, в тому числі онкологічним, лікування яких потребує значних витрат. Також ОСОБА_10 не приймаєте жодної участі в утриманні вказаної квартири, в тому числі і шляхом проведення її поточного ремонту, підтримання її у належному технічному стані тощо. За таких обставин, вважаємо, що відповідач по зустрічному позову як співвласник квартири АДРЕСА_2 , зобов`язаний відшкодувати сім`ї ОСОБА_2 частину витрат, які вони понесли на утримання їх спільного майна та оплату спожитих ними житлово-комунальних послуг, що відповідають частині в праві власності, яка належить ОСОБА_1 .

Протягом розгляду справи позивач, його представник вимоги позову підтримали в повному обсязі, проти задоволення зустрічного позову заперечували. Додатково позивач пояснив, що саме відповідачами здійснюється захламлення квартири та вчиняються перешкоди в користування ним квартирою.

Відповідачі та їх представник проти задоволення первинного позову заперечували, категорично оспорили факт вчинення ними перешкод позивачу ОСОБА_1 в користуванні квартирою та зауважили що саме він здійснює захламлення квартири. Крім того, ОСОБА_1 не сплачує свою частини коштів за утримання квартири.

Відповідач ОСОБА_5 до судового розгляду не з`явився, про час та місце розгляду був повідомлений належним чином.

Допитані в якості свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_16 пояснили, що квартирі вони бували декілька разів, захламлення квартири відбулось саме ОСОБА_1 , квартирою неможливо користуватися через сміття.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов наступних висновків.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 були власниками в рівних долях квартири АДРЕСА_2 на підставі розпорядження Відділу приватизації Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації №2211 від 11 грудня 2008 року.

Відповідно до технічного паспорту, квартира АДРЕСА_2 складається з коридору площею 6,2 кв. м, ванни площею 2,1 кв. м, вбиральні площею 1,2 кв. м, кухні площею 6,8 кв. м, житлової кімнати (приміщення 1) площею 10,4 кв. м, житлової кімнати (приміщення 2) площею 12,7 кв. м, житлової кімнати (приміщення 3) площею 17,7 кв.м., веранди площею 0,9 кв. м, загальна площа квартири - 59,3 кв. м, житлова площа квартири -40,2 кв.м.

24 вересня 2014 року ОСОБА_7 уклала шлюбу з ОСОБА_19 та змінила прізвище на « ОСОБА_7 ».

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 померла.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_19 помер.

Відповідно до рішення Деснянського районного суду міста Києва від 09 серпня 2023 року по справі № 754 /5575/23 за ОСОБА_1 визнано право власності ще на 1/8 частини квартири, що раніше належала його дочці, ОСОБА_7 .

Відповідно до рішення Деснянського районного суду міста Києва від 04 березня 2023 року по справі № 754/15253/23 за ОСОБА_5 визнано право власності на 1/8 частину квартири.

Отже, на час розгляду справи власність в квартирі АДРЕСА_2 розподілена наступним чином : ОСОБА_1 - 3/8 частин; ОСОБА_3 - 2/8 частин; ОСОБА_2 - 2/8 частин; ОСОБА_5 - 1/8 частина.

Між співвласниками квартири АДРЕСА_2 склався порядок користування, відповідно до якого ОСОБА_2 та ОСОБА_3 користуються кімнатами, площа яких складає 10,4 кв.м та 17,7 кв.м. з верандою площею 0,9 кв.м., а ОСОБА_1 кімнатою 12,7 кв.м.

Між співвласниками існує довготривалий конфлікт, що не оспорюється жодною зі сторін.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

За правилами частини першої статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною першою статті 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

При цьому згідно з вимогами статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до статті 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Ця стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.

При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.

Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном.

У даному випадку спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею. Тому критерій необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим.

Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-1500цс15 від 17 лютого 2016 року.

Також, як зазначено в п.14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

Разом з тим, житлові відносини в Україні регулюються Конституцією України, Житловим кодексом України та іншими актами законодавства України.

Відповідно до статті 150 ЖК Української України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно з частиною першою статті 156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

За змістом статей 47, 48 ЖК України, жиле приміщення надається громадянам у межах норми жилої площі. Норма жилої площі встановлюється в розмірі 13.65 квадратного метру на одну особу.

Кімнат, які б точно відповідали розміру частки кожного зі співвласників у квартирі немає.

Визначений позивачем порядок користування квартирою не враховує інтересів всіх співвласників квартири, а отже не може бути визначений судом, як такий що відповідає вимогам закону.

У частині першій статті 322 ЦК України передбачено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», у редакції чинній на час виникнення спірних відносин, споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Статтею 360 ЦК України передбачено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Відповідно до ст. 379 ЖК України користування будинками державного, громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів, а також приватного житлового фонду та їх утримання, здійснюється з обов`язковим додержанням вимог правил користування приміщеннями жилих будинків, прибудинковими територіями, які затверджуються Кабінетом Міністрів України. Правила користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджені постановою Кабінету Міністрів України 8 жовтня 1992 року за № 572 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 14.01.2009 року № 5).

Згідно статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири, має права використовувати помешкання для власного проживання членів своєї сім`ї та інших осіб і не має права використовувати її для промислового виробництва.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (частини четверта статті 544 ЦК України).

Тлумачення наведених норм права дає підстави зробити висновок, що кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна.

Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги (регрес).

Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети.

Такий правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 13 березня 2019 року у справі N 521/3743/17-ц (провадження N 61-26462св18).

Відповідно до ст.66 ЖК України плата за користування житлом (квартирна плата) обчислюється виходячи із загальної площі квартири. Основним нормативно-правовим документом в цій сфері є постанова Кабінету Міністрів України від 12 липня 2005 р. N560 "Про затвердження Порядку формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій і типового договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій".

Відповідно до ст.67 ЖК України плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Постановою Кабінету Міністрів від 11 жовтня 2017 №817 «Про внесення змін до Порядку формування тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води» внесені зміни до «Порядку формування тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 1 червня 2011 р. №869 "Про забезпечення єдиного підходу до формування тарифів на житлово-комунальні послуги".

Протягом судового розгляду справи ОСОБА_1 не заперечував факту несплати витрат на утримання квартири - зазначив, що іноді надавав кошти.

Позивачами за зустрічним позовом на підтвердження понесених витрат на утримання квартири були надані квитанції, відповідно до яких ОСОБА_2 були здійснені оплати на загальну суму 39630 гривень 83 копійки.

Отже, пропорційно до частки у праві власності в спірній квартирі витрати ОСОБА_1 мали б скласти 14861 гривню 19 копійок. Зустрічний позов містить вимогу про стягнення 11826 гривень 02 копійок.

Одночасно, стягнення даної суми на користь ОСОБА_3 є безпідставним, оскільки вона не надала суду підтверджень таких витрат.

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Положеннями ч.1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За приписами ч.ч.1, 2 ст.10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч.2, 3 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

За змістом ст.78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, додержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

За приписами ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до положень Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

У рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Коробов проти України» (заява № 39598/03 від 21 липня 2011 року) суд вказав, що при оцінці доказів, суд, як правило - застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростованих презумпцій факту.

Європейський суд з прав людини також вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Протягом судового розгляду справи стороною позивача не було доведено фактів перешкоджання відповідачами йому у користування антресолями та вбудованими шафами в квартирі. Позивачами за зустрічним позовом не був доведений такі самі обставини щодо дій позивача за первинним позовом.

Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд приходить до висновку про те, що дійсно між сторонами (сином та батьками) існує багаторічний конфлікт, який виражається у незгоді з обраним способом життя кожного з них в квартирі, яка є їх спільною частковою власністю. Вирішення такого конфлікту в обраний сторонами спосіб судового захисту не є належним.

Щодо клопотання представника позивачів за зустрічним позовом про стягнення витрат на професійну правнику допомогу, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Як передбачено ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3)пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду (ч.3 ст.133 ЦПК України).

Право на професійну правничу допомогу гарантовано ст. 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16.11.2000 №13-рп/2000 та від 30.09.2009 №23-рп/2009.

Зі змісту статті 58 ЦПК України слідує, що сторона, третя особа, а також особа, якій за законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Відповідно до статті 60 ЦПК України представником у суді може бути адвокат або законний представник.

Згідно статті 15 ЦПК України представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Частиною четвертою статті 62 ЦПК України визначено, що повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

Так, у відповідності до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність - це незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Вирішуючи питання про стягнення з відповідача витрат на професійну правову допомогу, суд виходить із диспозиції ч.1 ст. 137 ЦПК України, у відповідності до якої, витрати пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Так, згідно ч.2 ст.137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, визначаються згідно з умовами договору про надання правової допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Положеннями ч. 3 ст. 4 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" від 05.07.2012 року № 5076-VI (далі - Закон № 5076) встановлено, що адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання (організаційні форми адвокатської діяльності).

Згідно з п.п. 1, 2, 6 ч. 1 та ч. 2 ст. 19 Закону № 5076 до видів адвокатської діяльності, серед іншого, відносяться: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом.

При цьому, за визначенням п. 6 ст. 1 Закону № 5076 інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення; представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (п. 9 ст. 1 Закону № 5076).

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Відповідно дост.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Аналогічні критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витратина підставі ст.41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України», від 10.12.2009 у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 23.01.2014 у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Відповідно до ч. 8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку із розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Відповідно до вимог ч.1,2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача;..

На підтвердження понесених витрат позивачем додано до матеріалів цивільної справи: квитанції 01 та 03 про сплату адвокату Місевичу О.З. оплати на суми 6400 та 2750 гривень.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

Приймаючи рішення Суд враховує усталену практику Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів, де мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, але його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29).

Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії»(Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, враховуючи ступінь складності справи та обсяг виконаних робіт, принципи співмірності та розумності судових витрат, суд дійшов висновку про те, що понесені позивачами за зустрічним позовом витрати мають бути відшкодовані пропорційно до задоволених сумом вимог.

Оплата послуг адвоката Місевича О.З. за договором про надання правничої допомоги здійснювалась ОСОБА_3 , вимоги якої були залишені без задоволення в повному обсязі, а отже витрати відшкодуванню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.4, 10, 76, 141, 206, 264-265, 268, 273, 365 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 про визначення порядку користування житлом, усунення перешкод у користуванні залишити без задоволення.

Позов ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , 3-тя особа - ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні, стягнення витрат задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) витрати на утримання майна в розмірі 11826 гривень 02 копійок.

В задоволенні інших вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: