ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

28 березня 2025 року м. Чернівці Справа № 726/378/16

Чернівецький апеляційний суд у складі судді судової палати з розгляду цивільних справ Лисака І.Н., вирішуючи питання про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою Фортуни Георгія Георгійовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 18 березня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Чернівецької міської ради про визнання права власності на житловий будинок,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 18 березня 2016 року позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано за ОСОБА_2 право власності на житловий будинок літ. «З» загальною площею 129,60 м. кв., три житлові кімнати житловою площею 53,20 м. кв., вигрібну яму ІІ та огорожу № 2 на АДРЕСА_1 .

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду особа, яка не брала участі у справі, оскаржила його в апеляційному порядку через свого представника.

ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі вказував, що апелянт дізналася про наявність оскаржуваного рішення через спір, який виник з приводу розподілу земельної ділянки. Звертає увагу, що ОСОБА_1 участі у справі не приймала, а копію рішення представником апелянта отримано в суді першої інстанції при ознайомленні з матеріалами справи 10.03.2025 року. Апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції подано 18.03.2025 року.

Ухвалою від 24.03.2025 року Чернівецький апеляційний суд залишив апеляційну скаргу ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , без руху та зазначив, що стороною апелянта пропущений строк на апеляційне оскарження рішення від 18.03.2016 року, який розпочав свій перебіг не пізніше 17.02.2025 року та сплив 27.02.2025 року, апеляційну скаргу подано до суду апеляційної інстанції тільки 18.03.2025 року.

Копія зазначеної ухвали суду була направлена представнику апелянта ОСОБА_3 та отримана ним 24.03.2025 року в електронний кабінет.

На виконання вимог ухвали суду Фортуна Г.Г., який діє в інтересах ОСОБА_1 , подав заяву, в якій стверджує, що ОСОБА_1 як співвласник спірного будинку випадково дізналася про наявність оскаржуваного рішення.

Зазначає, що намагаючись захистити свої права ОСОБА_1 17.02.2025 року подала до Чернівецького апеляційного суду клопотання про забезпечення позову, а 19.02.2025 року апеляційним судом відмовлено у задоволенні забезпечення апеляційної скарги. Що стосується доданої до заяви копії рішення суду, то його примірник здобуто випадково (не офіційно), а тому не може трактуватись як час, коли особі стало відомо про його існування.

Провадження №22-ц/822/364/25

Єдиним офіційним підтвердженням отримання копії оскаржуваного рішення є заява від 10.03.2025 року, та саме з цієї дати розпочався перебіг строку на його апеляційне оскарження.

Крім того, звертає увагу, що ОСОБА_1 на час подання заяви до апеляційного суду не мала а ні знань, а ні розуміння, у який спосіб їй захистити своє право. На підставі викладеного просить поновити строк на апеляційне оскарження.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У частинах першій та другій статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до статті 6 Конвенції таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція), кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Відповідно до частини першої статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, складовою якого є юридична визначеність.

Принцип юридичної визначеності є одним із суттєвих елементів принципу верховенства права. В його основі лежить відоме з римського права положення res judicata (лат. «вирішена справа»), відповідно до якого остаточне рішення правомочного суду, яке вступило в силу, є обов`язковим для сторін і не може переглядатися. Іншими словами, цей принцип гарантує остаточність рішень («що вирішено - вирішено і не має переглядатися до безмежності»).

У рішенні від 19 лютого 2009 року у справі «Христов проти України», заява № 24465/04, Європейський суд з прав людини наголосив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, слід тлумачити у контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (рішення Європейського суду з прав людини від 28 листопада 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania)).

Відповідно до частини першої статті 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Згідно з частиною третьою статті 357 ЦПК України апеляційна скарга залишається без руху також у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 354 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду апеляційної інстанції з заявою про поновлення строку або вказати інші підстави для поновлення строку.

Тлумачення вказаних норм, з урахуванням усталеної практики Європейського суду з прав людини, свідчить, що апеляційний суд при вирішенні питання про поновлення строку на апеляційне оскарження має мотивувати свій висновок про наявність поважних причин на поновлення строку на апеляційне оскарження. Сама по собі вказівка про те, що є поважні причини для поновлення строку для апеляційного оскарженні не є належним мотивуванням поновлення строку на апеляційне оскарження. Безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення, що набрало законної сили, зокрема у разі вказівки тільки про наявність поважних причин, є порушенням вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Вказане процесуальне порушення є самостійною підставою для скасування як оскарженого судового рішення апеляційного суду, так і ухвали апеляційного суду про поновлення строку на апеляційне оскарження і відкриття апеляційного провадження, та направлення справи до апеляційного суду зі стадії відкриття апеляційного провадження.

Подібні за змістом правові висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі ОП КЦС від 14 грудня 2020 року у справі №521/2816/15-ц.

Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи є підстави для поновлення строків на оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata (принцип визначеності).

Безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення може бути визнано порушенням права на справедливий судовий розгляд, гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції. Особа, яка подає апеляційну скаргу, повинна вчиняти усі можливі та залежні від неї дії для виконання процесуального обов`язку дотримання вимог процесуального закону стосовно форми і змісту апеляційної скарги, у тому числі щодо доведення поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження.

Вирішуючи питання про поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, суд має виходити із того, що підстави пропуску строків можуть бути визнані поважними лише у тому випадку, якщо таке недотримання строків апеляційного оскарження зумовлене діями (бездіяльністю) суду першої інстанції, а так само наявністю інших об`єктивних перешкод, що безумовно перешкоджали своєчасному зверненню з такою скаргою.

Отже, встановлення строків звернення до суду із заявою чи скаргою у системному зв`язку з принципом правової визначеності слугує меті забезпечення передбачуваності для учасників справи того, що зі спливом встановленого проміжку часу прийняте судом рішення або здійснена дія не підлягатимуть скасуванню.

Як вже повідомлялось апелянту, в силу п.13 Перехідних положень ЦПК України у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року судові рішення, ухвалені судами першої інстанції до набрання чинності цією редакцією Кодексу, набирають законної сили та можуть бути оскаржені в апеляційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Так, згідно ч.1 ст.292 ЦПК України (у чинній на час ухвалення рішення редакції) сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

За приписами ч.1 ст.294 ЦПК України (у чинній на час ухвалення рішення редакції) визначено, що апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Отже, строк в цьому випадку для ОСОБА_1 щодо оскарження рішення суду становив10 днів.

В силу п.15.13 Перехідних положень ЦПК України копії судових рішень видаються судом, у якому перебуває справа на момент надходження відповідної заяви.

На відміну від ст.222 ЦПК України в ред. до 15.12.2017 року «Видача або направлення копії судового рішення особам, які брали участь у справі» ч.12 ст.272 ЦПК України обумовлює, що особа, яка не брала участі у справі, але щодо якої суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, може отримати в суді, який розглядав справу як суд першої інстанції, копію рішення, що є в матеріалах цієї справи, ухваленого судом будь-якої інстанції.

Ч.1 ст.272 ЦПК України вимагає, що копії повного судового рішення вручаються учасникам справи, які були присутні у судовому засіданні, негайно після проголошення такого рішення.

Учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі у порядку, визначеному законом, а в разі відсутності електронного кабінету - рекомендованим листом з повідомленням про вручення (ч.5 ст.272 ЦПК України).

За правилами ч.3 ст.352 ЦПК України після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у справі, але суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, така особа користується процесуальними правами і несе процесуальні обов`язки учасника справи.

Таким чином, можна зробити висновок, що чинний процесуальний закон врегульовує обов`язок суду вручення учаснику справи копії судового рішення, з яким пов`язується час і право на поновлення строку апеляційного оскарження, та не наділяє таким обов`язком суд щодо осіб, які не брали участі у розгляді справи, отже початок перебігу строку є відмінними та щодо останніх не пов`язується з часом отримання копії рішення суду безпосередньо в суді.

Частина 1 ст.122 ЦПК України вказує, що строки, встановлені законом або судом, обчислюються роками, місяцями і днями, а також можуть визначатися вказівкою на подію, яка повинна неминуче настати.

Згідно ч.1 ст.123 ЦПК України перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом (ч.1 ст.126 ЦПК України).

Суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення (ч.1 ст.127 ЦПК України).

Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, № 19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

Отже, встановлення строків звернення до суду у системному зв`язку з принципом правової визначеності слугує меті забезпечення передбачуваності для відповідача та інших осіб того, що зі спливом встановленого проміжку часу прийняте рішення, здійснена дія (бездіяльність) не матимуть поворотної дії у часі та не потребуватимуть скасування, а правові наслідки прийнятого рішення або вчиненої дії (бездіяльності) не будуть відмінені у зв`язку з таким скасуванням. Тобто встановлені строки звернення до суду сприяють уникненню ситуації правової невизначеності.

Забезпечення дотримання принципу правової визначеності потребує чіткого виконання сторонами та іншими учасниками справи вимог щодо строків звернення до суду, а також строків на оскарження судових рішень, а від судів вимагається дотримуватися певних правил у процесі прийняття рішення про поновлення строку та оцінювати поважність причин пропуску строку, виходячи із критеріїв розумності, об`єктивності та непереборності обставин, що спричинили пропуск, значимості справи для сторін, наявності фундаментальної судової помилки.

Подібні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 18 січня 2023 року у справі №160/6211/21.

В силу ч.1 ст.44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

На осіб, які беруть участь у справі, покладається обов`язок добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. Під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків у межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживати наданими правами.

Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (рішення ЄСПЛ від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії», заява № 11681/85, пункт 35, від 16 лютого 2017 року у справі «Каракуця проти України», заява № 18986/06).

З матеріалів цивільної справи вбачається, що 18.03.2016 року Садгірським районним судом м. Чернівці ухвалено рішення у справі за позовом ОСОБА_2 до Чернівецької міської ради, що підтверджує доводи апелянта з приводу того, що ОСОБА_1 не приймала участі у розгляді вказаної справи.

У заяві Фортуни Г.Г., який в інтересах ОСОБА_1 звертався 17.02.2025 року до Чернівецького апеляційного суду про забезпечення позову, було вказано, що представником буде оскаржуватися рішення, а в додатку містилася його копія, дата друку такого з ЄДРСР - 2024 рік.

З цих обставин, поза будь-яким сумнівом вбачається, що станом не пізніше 17.02.2025 року ОСОБА_1 та її представник адвокат Фортуна Г.Г. були достеменно обізнані про наявність та зміст судового рішення від 18.03.2016 року, що на їх думку, впливало на права ОСОБА_1 як особи, яка не була учасником тієї справи.

Дійсно, матеріали справи містять заяву ОСОБА_3 від 07.03.2025 року до Садгірського районного суду м. Чернівці з відміткою про ознайомлення з матеріалами справи та отримання копії оскаржуваного рішення 10.03.2025 року (а.с.52).

При цьому, ЦПК України не пов`язує право суду відновити пропущений строк з певним колом обставин, що спричинили пропуск строку. Таким чином, у кожному випадку суд з урахуванням конкретних обставин пропуску строку оцінює доводи, що наведені на обґрунтування клопотання про його відновлення, та робить висновок щодо поважності чи неповажності причин пропуску строку.

Оцінюючи дії сторони апелянта по зверненню до суду першої інстанції з метою отримання копії оскаржуваного рішення суд приходить до висновку про наміри представником штучно створити умови для поновлення строку на апеляційне оскарження, аналогічні для учасника справи, що в розумінні ч.1 ст.44 ЦПК України охоплюється поняттям недобросовісності через наміри ототожнити непритаманні права особи, яка не брала участь у справі, з правами учасника справи.

Отже, суд відхиляє цю обставину як поважну причину щодо неподання апеляційної скарги разом із заявою про забезпечення позову чи протягом 10 днів після подання такої заяви з урахуванням наявності копії рішення з ЄДРСР та їх обізнаністю про вплив рішення суду на права апелянта до 10.03.2025 року.

Іншим доводом поважності причини пропуску строку на апеляційне оскарження рішення зазначалося відсутність у ОСОБА_1 знань в галузі права, що на переконання суду, не належить до поважних причин, оскільки в силу ст. 131-2 Конституції України для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура. В додаток до цієї обставини також вбачається, що останній надавалася професійна правова допомога адвокатом Фортуною Г.Г. за договором №123 від 09.08.2024 року.

Виходячи з викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що наведені ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , обставини пропуску строку на апеляційне оскарження рішення суду від 18.03.2016 року, а саме отримання копії рішення тільки 10.03.2025 року й відсутності знань в галузі права, є неповажними.

Апеляційна скарга залишається без руху також у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 354 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані неповажними. При цьому, протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду апеляційної інстанції з заявою про поновлення строку або вказати інші підстави для поновлення строку (ч.3 ст.357 ЦПК України).

Згідно ч.2 ст.357 ЦПК України до апеляційної скарги, яка оформлена з порушенням вимог встановлених статтею 356 цього Кодексу, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу.

За наведених обставин, апеляційна скарга ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , підлягає залишенню без руху з наданням строку 10 днів з дня отримання копії цієї ухвали для усунення вказаних недоліків, а саме подання заяви із зазначенням інших поважних обставин щодо пропуску строку на апеляційне оскарження рішення суду від 18.03.2016 року.

Керуючись ст.ст.185, 357 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Визнати зазначені в заяві від 26 березня 2025 року причини для поновлення строку на апеляційне оскарження неповажними.

Апеляційну скаргу Фортуни Георгія Георгійовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 18 березня 2016 року залишити без руху.

Для усунення недоліків надати ОСОБА_3 десять днів з дня отримання копії ухвали, про що повідомити апелянта.

Роз`яснити, що у разі не усунення недоліків апеляційної скарги у встановлений судом строк, апелянту може бути відмовлено у відкритті апеляційного провадження.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя І.Н. Лисак