Справа № 459/815/24 Головуючий у 1 інстанції: Дем`яновська Ю.Д.
Провадження № 22-ц/811/2939/24 Доповідач в 2-й інстанції: Крайник Н. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2025 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ в складі:

головуючої: Н.П. Крайник

суддів: Я.А. Левика, М.М. Шандри

при секретарі: Л.М. Чиж

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 13 вересня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Укрфінстандарт», треті особи які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу Івано-Франківської області Личук Тарас Володимирович, приватний виконавець виконавчого округу Львівської області Білецький Ігор Миронович, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, -

В С Т А Н О В И В:

22.03.2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Укрфінстандарт», в якому просив визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис від 10.01.2022 року, зареєстрований в реєстрі за №2231, вчинений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Івано-Франківської області Личуком Тарасом Володимировичем про стягнення з ОСОБА_1 у користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Укрфінстандарт» 78888,00 грн заборгованості за кредитним договором №3099262 від 05.01.2020 року та 1000,00 грн плати за вчинення виконавчого напису; стягнути з відповідача в його користь 25000 грн витрат на правову допомогу та 1453,44 грн судового збору.

Оскаржуваним рішенням позов задоволено.

Визнано таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис, вчинений 10.01.2022 poку приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Івано-Франківської області Личуком Тарасом Володимировичем, за реєстровим № 2231 про стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Укрфінстандарт» 78888,00 грн. заборгованості за кредитним договором №3099262 від 05.01.2020 року та 1000,00 грн. плати за вчинення виконавчого напису.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Укрфінстандарт» в користь ОСОБА_1 5000 грн понесених витрат на професійну правничу допомогу.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Укрфінстандарт» на користь з ОСОБА_1 1453 грн 44 коп. понесених витрат на сплату судового збору.

Рішення суду в частині стягнення витрат на правничу допомогу оскаржив представник ОСОБА_1 - Мацей М.М.

Вважає оскаржуване рішення суду в цій частині незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Зазначає, що судом при вирішенні питання про стягнення з відповідача в користь позивача витрат на правову допомогу допущено порушення норм матеріального та процесуального права, а саме зменшено розмір таких за відсутності відповідного клопотання іншої сторони, яка повинна довести, що розмір заявлених до стягнення витрат є необґрунтованим. Судом не враховано практику Верховного Суду та неправильно застосовано правову позицію, наведену в пункті 119 постанови Великої Палати Верховного Суду у справі № 922/1964/21, згідно якої чинним процесуальним законом не передбачено обов`язку сторони, яка заявляє клопотання про відшкодування витрат на правничу допомогу, доводити обґрунтованість їх ринкової вартості. Натомість саме на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, покладено обов`язок доведення неспівмірності витрат з наданням відповідних доказів, що відповідачем виконано не було.

Відтак, з урахуванням норм ЦПК України та наведеної судової практики суд не має права з власної ініціативи вирішувати питання обґрунтованості розміру витрат на правову допомогу, а лише за обґрунтованим клопотанням другої сторони.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким стягнути з ТзОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «УКРФІНСТАНДАРТ» в користь ОСОБА_1 «гонорар успіху» в розмірі 20 000 (двадцять тисяч) гривень 00 копійок.

У засідання суду апеляційної інстанції учасники справи не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи, тому суд вважає за можливе проводити розгляд справи у їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних мотивів.

Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, віднесено витрати на професійну правничу допомогу.

Частиною 2 ст. 137 ЦПК України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У справі № 755/9215/15-ц (постанова від 19 лютого 2020 року) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Згідно ч. 5 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

В той же час, у постановах Верховного Суду від 07.11.2019 року у справі №905/1795/18 та від 08.04.2020 року у справі №922/2685/19 висловлено правову позицію, згідно якої суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалено рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Також Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові від 19.02.2020 року у справі №755/9215/15-ц вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21).

При цьому, суд зобов`язаний оцінити рівень витрат на адвокатські послуги, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Такі самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно практики Європейського суду заявник має право на компенсацію судових та інших витрат лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Тобто, суд оцінює рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи була їх сума обґрунтованою.

Згідно ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Згідно правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТзОВ «Фінансова компанія Укрфінстандарт» про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Звертаючись до суду позовом про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, ОСОБА_1 у позовній заяві зазначив, що орієнтовний розмір понесених ним судових витрат становитиме 15 000 грн, та просив стягнути такі витрати з відповідача.

08.04.2024 року представник ОСОБА_1 - Мацей М.М. подав до суду заяву про стягнення витрат на правову допомогу, в якій просив стягнути з відповідача в користь позивача 25000 грн витрат на правову допомогу, з яких 5000 грн - витрати на правову допомогу, 20000 грн - гонорар успіху.

Встановлено, що 18.03.2024 року між адвокатом Мацеєм М.М. та позивачем укладено договір про надання правової допомоги, на підставі якого видано ордер про надання правничої (правової) допомоги позивачу.

Згідно п.4.2 договору про надання правової допомоги від 18.03.2024 року сторони погодили, що гонорар адвоката погоджується за взаємною угодою сторін та становить 20000 грн.

На підтвердження розміру витрат на правову допомогу представник позивача Мацей М.М. надав судудетальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом від 01.04.2024 року, відповідно до якого виконано наступні роботи та надано наступні послуги: ознайомлення з документами, усні консультації, пошук релевантної судової практики та чинного законодавства, підготовка та написання адвокатського запиту, підготовка та написання позовної заяви, на що витрачено 28 годин.

Вирішуючи питання про стягнення витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції враховував зміст заяв та клопотань, наданих представником позивача Мацеєм М.М. під час розгляду справи, складність справи, фактично витрачений представником позивача час на виконання ним відповідних робіт з урахуванням наявності сформованої правової позиції у даній категорії справ, що не потребувало додаткового вивчення адвокатом матеріалів справи чи аналізу судової практики. При цьому, суд вважав, що визначений розмір витрат на професійну правничу допомогу в сумі 25 000 грн є завищеним та неспівмірним з обсягом наданих адвокатом послуг, а справедливим та розумним буде стягнення з відповідача в користь позивача 5000 грн витрат на правничу допомогу, тобто в розмірі заявленому стороною за винятком «гонорару успіху».

З таким висновком колегія суддів погоджується повністю, виходячи з наступного.

Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18 дійшла висновку про можливість існування «гонорару успіху» як форми оплати винагороди адвокату; визнала законність визначення між адвокатом та клієнтом у договорі про надання правової допомоги такого виду винагороди як «гонорар успіху», що відповідає принципу свободи договору та численній практиці Європейського суду з прав людини.

При цьому Велика Палата Верховного Суду зазначила, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ЄСПЛ застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23.01.2014 (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява №19336/04, § 268)).

У рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19.10.2000 року у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece, заява №31107/96) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з «гонораром успіху». ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55).

З урахуванням наведеного, Велика Палата Верховного Суду зауважила, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху», у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Враховуючи наведене, задовольняючи частково заяву представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про стягнення з відповідача в користь позивача 5 000 грн витрат на правову допомогу, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з характеру виконаної адвокатом роботи, принципу співмірності та розумності судових витрат, критерію реальності наданих адвокатом послуг та їх складності, практики ЄСПЛ та Верховного Суду, у зв`язку з чим дійшов правильного висновку, що «гонорар успіху» не був необхідним у зв`язку з розглядом даної справи в районному суді та такий підлягає сплаті заявником на користь адвоката в межах їх домовленості за умовами договору.

При цьому, колегія суддів враховує, що стягнення витрат на професійну правничу допомогу з боржника не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються, і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу (правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 24.01.2022 у справі № 911/2737/17).

Доводи апеляційної скарги щодо недотримання судом вимог ч. 5 ст. 137 ЦПК України, згідно якої суд не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи, колегією суддів не враховуються, оскільки такі спростовуються позицією Верховного Суду, викладеною у додаткових постановах від 12 січня 2023 року у справі № 908/2702/21 та від 19 січня 2023 року у справі № 345/136/18, згідно якої під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями реальності, співмірності, а також розумності їхнього розміру, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

Інші доводи скарги правильних висновків суду не спростовують, підстав для задоволення скарги та скасування додаткового рішення суду колегія суддів суду не вбачає.

Згідно ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення. Повний текст постанови складено - 28 березня 2025 року.

Керуючись ч. 5 ст. 268, ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 13 вересня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 28 березня 2025 року.

Головуючий: Н.П. Крайник

Судді Я.А. Левик

М.М. Шандра