Номер провадження: 22-ц/813/1768/25
Справа № 522/7757/23
Головуючий у першій інстанції Абухін Р.Д.
Доповідач Кострицький В. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.03.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кострицького В.В.,

суддів: Коновалової В.А., Лозко Ю.П.,

за участю секретаря Булацевської Я.В.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

представник позивача ОСОБА_2

відповідач ОСОБА_3

представник відповідача - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08 лютого 2024 року, ухвалене у складі судді Абухіна Р.Д., у приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя,-

встановив:

Короткий зміст позовних вимог.

В провадженні Приморського районного суду м. Одеси знаходився позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, в якому позивачка просила в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на квартири за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер: 34700497) та припинити право власності на автомобіля Renault Logan, державний номер НОМЕР_1 , VIN код: НОМЕР_2 , 2019 року випуску за ОСОБА_1 та стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію у розмірі частини вартості автомобіля у розмірі 144082,86 гривень.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 08 лютого 2024 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя - задоволено частково.

Припинено право власності на автомобіля Renault Logan, державний номер НОМЕР_1 , VIN код: НОМЕР_2 , 2019 року випуску за ОСОБА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію у розмірі частини вартості автомобіля Renault Logan, державний номер НОМЕР_1 у розмірі 144082,86 гривень..

Суд першої інстанції в обґрунтування свого рішення зазначає, що учасники процесу колишнє подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є військовослужбовцями, іншого доходу ніж основного місця роботи не мали, на час перебування в шлюбних відносинах позивач знаходилась у декретній відпустці за доглядом за дитиною. В спірній квартирі вони ніколи не проживали, ремонтні роботи в ній не були завершені.

Також стороною позивача не надано суду жодного доказу в розумінні ст.76-80 ЦПК України на підтвердження придбання квартири під АДРЕСА_2 за спільні кошти подружжя.

Допитані свідки за клопотанням позивачки ОСОБА_5 (син), ОСОБА_6 (знайома, яка клеїла шпалери в квартирі) та опитана неповнолітня ОСОБА_7 (донька) не змогли зазначити за які кошти була придбана квартира під АДРЕСА_2 .

Отже, стороною позивача не надано суду доказів з точки зору їх належності, допустимості та достатності на підтвердження повернення подружжям коштів за придбання батьком відповідача квартири АДРЕСА_2 .

Таким чином, суд прийшов до висновку, що доводи сторони позивача про те, що вищевказана квартира була куплена за кошти подружжя належним чином не підтверджені, а сторона відповідача спростувала право спільної сумісної власності, а отже відсутні підстави для застосування презумції права спільної сумісної власності подружжя щодо вказаного об`єкта нерухомості.

Крім того, суду не надані належні та допустимі докази, що відповідач придбав автомобіль за особисті кошти після припинення шлюбних відносин, отже презумпція права спільної сумісної власності подружжя щодо вказаного об`єкта рухомого майна залишається непохитною.

Щодо вартості транспортного засобу в сумі 288165,72 гривень, яку зазначила позивач як середньо ринкову, то відповідач не спростував суму заявлену у позові, свою оцінку не надав, з клопотанням про проведення автотоварознавчої експертизи до суду не звертався.

З урахуванням викладеного, вимоги про припинення права власності на частину автомобіля та стягнення грошової компенсації підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник позивача звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08 лютого 2024 року - у частині відмови задоволенні позовних вимог про поділ спільного майна подружжя скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 квартири за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер майна: 34700497).

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції дійшов хибних висновків взявши до уваги Договір купівлі-продажу майнових прав № Рз-12 від 29.10.2010, додаткову угоду до договору № Рз-12 від 29.10.2010 та довідку ТОВ «Стікон» від 20.04.2023, надавши неправильну оцінку цим документам разом з іншими доказами в сукупності.

Довідка ТОВ «Стікон» від 20.04.2023 (т.1 а.с. 200) не є належним та допустимим доказом, який міг би свідчити про те, що нерухоме майно було придбане за кошти ОСОБА_8 та подароване ОСОБА_3 або придбане останнім за особисті кошти та невілповідає вимогам договору п. 2.4 Договору Інвестування №Рз-6 від 04 липня 2011 року.

Вказує, що матеріали справи не містять достатніх, належних та допустимих доказів, які у своїй сукупності могли довести передачу майнових прав безкоштовно ( в дар) ОСОБА_8 саме ОСОБА_3 , в матеріалах справи відсутній докази укладання договору дарування між ними в передбаченому законом порядку.

У матеріалах наявні докази, які у своїй сукупності свідчать про те, що квартира під АДРЕСА_2 є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_9 . 22.09.2011 року ОСОБА_3 набув у власність вищевказану квартиру( що підтверджує витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно (т.1 а.с, 32), в цей час останній перебував у шлюбі з ОСОБА_1 ( свідоцтво про шлюб укладений 17.03.2001 (т. 1 а.с. 22), рішення Малиновського районного суду м. Одеси від І2022 року про розірвання шлюбу (т. 1 а.с. 23)).

Не зважаючи на правильне мотивування власного ж рішення, суд прийшов до хибних висновків безпідставно спростовує презумпцію права спільної власності подружжя на квартиру, чим зобов`язує позивачку доводити придбання квартири за спільні кошти подружжя та повернення подружжям коштів за придбання батьком відповідача квартири, що суперечить ст. 60 СК України та виходячи за межі повноважень суду.

У судовому засіданні були допитані діти подружжя, які підтвердили, що ремонт робився спільно та після завершення ремонту планували жити в квартирі сім`єю разом з батьками.

Крім того, з 19 липня 2017 року місце проживання сина подружжя ОСОБА_10 , ОСОБА_5 зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 (довідка про реєстрацію місця проживання а.с. 28). Що свідчить про те, що дійсно квартира вже готова була для проживання.

Висновки суду викладені у рішенні Приморського районного суду м. Одеси від 08.02.2024 не відповідають обставинам справи, судом не застосовано норму ст. 60 СК України та безпідставно спростовано право спільної сумісної власності подружжя на квартиру АДРЕСА_2 .

Позиція учасників справи.

Не погоджуючись з доводами апеляційної скарги представник відповідача надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08 лютого 2024 року залишити без задоволення, а рішення Приморського районного суду м. Одеси від 8 лютого 2024 року - залишити без змін.

Вважає рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08 лютого 2024 року є законним, обґрунтованим та таким, що прийняте без порушень норм матеріального та процесуального права.

Також, вважає доводи апеляційної скарги необґрунтованими та такими, що суперечать вимогам чинного законодавства.

Щодо явки сторін.

Сторони завчасно належним чином повідомлені про час та місце судового розгляду, в судове засідання не з`явились, що у відповідності до вимог ст.372 ЦПК України не заважає апеляційному перегляду.

24 березня 2025 року на адресу Одеського апеляційного суду надійшла заява адвоката Цуркана Ю.В. про відкладення розгляду справу у зв`язку з хворобою.

Колегія суддів під час судового засідання, у задоволенні клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи відмовили, з огляду на таке.

Відповідно до статті 129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права та застосовує засади судочинства, серед яких забезпечення права на апеляційний перегляд справи, розумні строки розгляду справи судом.

Колегія суддів зазначає, що відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про дату, час і місце розгляду справи.

Про дату, час та місце розгляду справи повідомляються учасники справи, якщо справа відповідно до цього Кодексу розглядається з їх повідомленням (абзац другий статті 366 ЦПК України).

Відповідач та його представник про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином завчасно.

З огляду на положення частини другої статті 372 ЦПК України, згідно з якою неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, та зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції, колегія суддів вважає можливим розгляд справи проводити за відсутності представника позивача.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року).

Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»).

ОСОБА_4 в клопотанні про відкладення розгляду справи посилається на неможливість прибути у судове засідання, однак на підтвердження вказаного не надано жодних доказів, окрім того, колегія суддів зазначає, що ним не було надано доказів неможливості прибуття в судове засідання самого відповідача.

Окрім того, ухвалою Одеського апеляційного суду від 20.03.2025 було задоволено клопотання ОСОБА_2 про проведення судового засідання в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів. Проте, перед початком судового засідання адвокат Андрєєв І.П. повідомив секретарю судового засідання, що його участь неможлива у судовому засіданні по відеоконференції.

Відповідно до частини 5 статті 212 ЦПК України ризики технічної неможливості участі у відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку тощо несе учасник справи, його представник, який подав відповідну заяву, крім випадку коли суд після призначення судового засідання чи під час такого засідання втратив технічну можливість забезпечити проведення відеоконференції.

Враховуючи наявність в матеріалах справи достатньої кількості доказів для встановлення фактичних обставин справи, апелянт реалізував своє право на викладення відповідних аргументів в апеляційній скарзі, а відповідач надав відзив на апеляційну скаргу, у межах апеляційного провадження не приймалось рішення про виклик осіб, які беруть участь у справі, для надання пояснень у справі, відповідачем не наведено у клопотанні обставин, які б перешкоджали розглянути справу за їх відсутності, а також не мотивовано необхідність їх безпосередньої явки до суду, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатню наявність у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності сторін.

Позиція апеляційного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, оцінивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України).

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Отже, предметом апеляційного перегляду, з огляду на вимоги ч.1 ст. 367 ЦПК України, є рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08 лютого 2024 року лише в частині відмовлених позовних вимог про поділ майна подружжя, а саме квартири у АДРЕСА_1 .

Колегією суддів встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 17.03.2001 року ОСОБА_3 та ОСОБА_11 перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 14.09.2022 року розірвано.

В квітні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про поділ майна подружжя щодо автомобіля Renault Logan, державний номер НОМЕР_1 та квартири АДРЕСА_2 .

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно зі ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частин 1, 3 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

У ч.1 ст. 71 СК України визначено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно ч.3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 372 ЦК України у разі поділу майно, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Згідно роз`яснень, викладених в абзаці четвертому пункту 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами другою, третьою статті 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (частина перша статті 60 СК України).

Статтею 57 СК України визначено перелік видів особистої приватної власності одного з подружжя та підстави її набуття.

За змістом статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, серед іншого, є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

В пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна за час шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Таким чином, набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована.

Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена за її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.

Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 26 вересня 2019 року у справі № 643/4160/16-ц.

Як убачається з матеріалів справи, 12.03.2010 року між ТОВ «СТИКОН» та ОСОБА_8 (покупець- батько відповідача) було укладено договір купівлі-продажу майнових прав на трьох кімнатну квартиру АДРЕСА_3 за ціною 709456 гривень в тому числі НДС 118242 грн.67 коп., що складає еквівалент 88960 доларів США.

Згідно п. 1.2 договору право власності на майнові права на Об`єкт переходить від Продавця до Покупця після внесення вартості, вказаної у п. 2.1 в повному обсязі, згідно акту прийому передачі.

Суду надані квитанції ОСОБА_8 про сплату вартості квартири та довідка ТОВ «Стікон» від 20.04.2023, що виконання умов за договором інвестування № Рз-6 (щодо придбання майнових прав) від 04.07.2011 щодо внесення інвестиційних коштів за майнові права на квартиру АДРЕСА_4 ОСОБА_8 у житловому будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_5 .

Згідно додаткової угоди до договору № Рз-12 купівлі-продажу майнових прав від 29.10.2010 ОСОБА_8 передав ОСОБА_3 свої майнові права на квартиру за зазначеним договором.

19.09.2011 виконавчим комітетом Одеської міської ради видано свідоцтво про право власності на квартиру під АДРЕСА_2 , загальною площею 114,2 кв.м., житловою площею 54,5 кв.м., відображених у технічному паспорті від 14.07.2011

Право власності на квартиру зареєстровано 22.09.2011 року.

Сторони підтвердили в судовому засіданні, що ОСОБА_8 є батьком відповідача ОСОБА_3 .

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_8 пояснив, що він є батьком відповідача ОСОБА_3 . За його кошти ним було придбано майнові права на трьокіманатну квартиру в будинку під АДРЕСА_1 , а потім він передав безкоштовно (подарував) ці майнові права на цю квартиру сину ОСОБА_8 .. Також свідок показав, що відповідач у придбаній квартирі робив ремонт, але до теперішнього часу ремонт не завершений. Квартира була придбана за його кошти, суму вартості квартири від подружжя він не отримував.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України).

Згідно ч. 1 ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

При цьому, представник позивача підтвердив, що квартира під АДРЕСА_2 була придбана за кошти батька відповідача ОСОБА_8 , однак подружжя ОСОБА_12 та ОСОБА_3 повернули йому вартість за цю квартиру.

В ході судового розгляду встановлено, що учасники процесу колишнє подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є військовослужбовцями, іншого доходу ніж основного місця роботи не мали, на час перебування в шлюбних відносинах позивач знаходилась у декретній відпустці за доглядом за дитиною. В спірній квартирі вони ніколи не проживали, ремонтні роботи в ній не були завершені.

Також стороною позивача не надано суду жодного доказу в розумінні ст.76-80 ЦПК України на підтвердження придбання квартири під АДРЕСА_2 за спільні кошти подружжя.

Допитані свідки за клопотанням позивачки ОСОБА_5 (син), ОСОБА_6 (знайома, яка клеїла шпалери в квартирі) та опитана неповнолітня ОСОБА_7 (донька) не змогли зазначити за які кошти була придбана квартира під АДРЕСА_2 .

Отже, стороною позивача не надано суду доказів з точки зору їх належності, допустимості та достатності на підтвердження повернення подружжям коштів за придбання батьком відповідача квартири АДРЕСА_2 .

Таким чином, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку, що доводи сторони позивача про те, що вищевказана квартира була куплена за кошти подружжя належним чином не підтверджені, а сторона відповідача спростувала право спільної сумісної власності, а отже відсутні підстави для застосування презумції права спільної сумісної власності подружжя щодо вказаного об`єкта нерухомості.

Судова колегія погоджується з проаналізованими судом першої інстанції в сукупності дослідженими доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що стороною позивача не доведено тих обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а тому заявлені вимоги задоволенню не підлягають.

Твердження апелянта, що суд першої інстанції неправильно встановив обставини, щодо підстав набуття права власності на квартиру АДРЕСА_2 та надав неправильну оцінку наданим доказам в сукупності є безпідставними, та такими, що суперечать дійсним обставинам справи.

Як вбачається з матеріалів справи, 12.03.2010 року, між ТОВ «Стікон» в особі директора Крючкова Леоніда Яковлевіча та ОСОБА_8 був укладений договір купівлі - продажу майнових прав № Рз-12.

Пунктом 3.1. Договору купівлі - продажу майнових прав встановлено, що право власності на майнові права на об`єкт переходить від продавця до покупця після внесення повної вартості майнових прав на об`єкт, що згідно п. 2.1 Договору, складає 709456 гривень в т. ч. ПДВ 118242,67 грн., яка еквівалентна 88 960 доларів США.

На виконання умов зазначеного договору купівлі - продажу майнових прав батько відповідача ОСОБА_8 у продовж 2010 року перерахував на рахунок ТОВ «Стікон» свої особисті кошти в розмірі 712 881,92 гривень з урахуванням ПДВ, та придбав майнові права на вищевказану спірну квартиру АДРЕСА_2 . Цей факт підтверджується банківськими квитанціями, з яких вбачається, що грошові кошти на виконання вищезазначеного договору, що в загальній сумі складають 712 881,92 гривень з урахуванням ПДВ, поступили на рахунок ТОВ «Стікон» від платника ОСОБА_8 .

Зазначений факт підтверджується як вищезазначеними банківськими квитанціями так і довідкою № 02/219 від 20.04.2023 року виданою ТОВ «Стікон», з якої вбачається, що умови за договором інвестування № Рз-6 від 04.07.2011 року, щодо внесення інвестиційних коштів за майнові права по квартирі АДРЕСА_2 виконані - ОСОБА_8 в повному обсязі.

Після перерахунку повної вартості майнових прав на квартиру на рахунок продавця, 29 жовтня 2010 року ОСОБА_8 , згідно Додаткового погодження до Договору від 12.03.2010 року (том 1, листи 220 - 221), передав свої права по Договору від 12.03.2010 року особисто своєму сину - відповідачу по справі ОСОБА_3 , позивач у справі жодного відношення до подарованого батьком сину майна не підтвердила.

Після введення у 4 кварталі 2011 року багатоквартирного житлового будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_5 в експлуатацію, забудовник - ТОВ «Стікон» в особі директора Крючкова Леоніда Яковлевіча, переуклав попередній договір купівлі - продажу майнових прав № Рз-12 від 12.03.2010 року в новій редакції, та у відповідності із ст. 4 Закону України « Про інвестиційну діяльність», уклавши 04.07.2011 року Договір інвестування майнових прав № Рз-6 (том 1, листи 194 - 199) особисто з відповідачем по справі - ОСОБА_3 , та зарахував грошові кошти отриманні на виконання Договору Рз-12 від 12.03.2010 року від ОСОБА_8 в рахунок виконання Договору інвестування № Рз-6 від 04.07.2011 року.

Крім того, в ході судового розгляду, представник позивача особисто підтвердила, що квартира АДРЕСА_2 була придбана за кошти батька відповідача ОСОБА_8 .

Таким чином, ОСОБА_3 жодних спільних коштів подружжя на придбання спірної квартири АДРЕСА_4 не вносив, бо зобов`язання передбачені п.п. 2.1, 2.2 Договору інвестування № Рз-6 від 04.07.2011 року раніше виконав у повному обсязі його батько - ОСОБА_8 .

20.07.2011 року, Актом прийому - передачі, ТОВ «Стікон» в особі директора Крючкова Леоніда Яковлевіча, передав ОСОБА_3 майнові права на квартиру та саму квартиру АДРЕСА_2 , а ОСОБА_3 у відповідності з зазначеним актом прийому - передачі, прийняв майнові права на квартиру та квартиру АДРЕСА_4 , що розташована за вищезазначеною адресою.

19.09.2011 року, виконавчим комітетом Одеської міської ради, ОСОБА_3 було видане свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_6 , та складається з приміщень, загальною площею 114,2 кв. м., житловою площею 54,5 кв. м.

У відповідності до вимог чинного законодавства, 22.09.2011 року дане майно зареєстровано в Комунальному підприємстві «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості», реєстраційний номер 34700497, номер запису 3989 в книзі: 784пр-114.

Тобто, спірна квартира набута у власність ОСОБА_3 в результаті відповідних правочинів, а не створена спільними зусиллями чи спільною працею сторін, або за спільні кошти подружжя - тому відповідач є її єдиним власником.

Апелянт вважає, що висновки суду викладені у рішенні Приморського районного суду м. Одеси від 08.02.2024 не відповідають обставинам справи, судом не застосовано норму ст. 60 С К України та безпідставно спростовано право спільної сумісної власності подружжя на квартиру АДРЕСА_2 .

Також апелянт вважає, що суд першої інстанції вийшов за межі своїх повноважень бо нібито зобов`язує позивачку доводити придбання спірної квартири за спільні кошти подружжя та повернення подружжям коштів на придбання батьком відповідача квартири АДРЕСА_2 , що суперечить ст. 60 СК України та виходячи за межі повноважень суду.

Такі твердження апелянта не ґрунтуються на фактичних обставинах встановлених у даній справі, та не відповідають нормам закону.

Неправильне застосування норм матеріального права означає, що застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню, або суд неправильно витлумачив закон (абз.5 п.12 Постанови Пленуму ВССУ № 10 від 14.06.2012 «Про судову практику розгляду цивільних прав у касаційному порядку»).

Конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

В пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання.

Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна за час шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічна правова позиція також викладена й в постановах Верховного Суду України від 02.10.2013 року по справі №6-79цс13, а також в правовій позиції Верховного Суду України від 25.11.2015 року по справі №6-2333цс15.

Зазначений висновок Верховного Суду України є обов`язковим для застосування (врахування) всіма національними судами та іншими особами, які застосовують вказану норму, відповідно до ч.ч. 5, 6 ст.13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 02.06.2016.

Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання ( ст. 80 ЦПК України).

Докази надані стороною відповідача, що лягли в основу спростування презумпції спільності права власності подружжя на спірну квартиру повністю відповідають критеріям належності, допустимості та достовірності, які у своїй сукупності свідчать про те, що спірна квартира не створена спільними зусиллями чи спільною працею сторін, або за спільні кошти подружжя, а майнові права на спірну квартиру придбані батьком відповідача за його особисті кошти, який потім передав безкоштовно (подарував) ці майнові права на зазначену квартиру своєму сину - ОСОБА_3 .

Крім того, в ході судового розгляду, представник позивача особисто підтвердила, що квартира АДРЕСА_2 була придбана за кошти батька відповідача ОСОБА_8 .

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для застосування презумпції права спільної сумісної власності подружжя щодо квартири АДРЕСА_2 .

Апеляційний суд відхиляє посилання апелянта не те, що ремонт робився спільно та після завершення ремонту планували жити в квартирі сім`єю разом з батьками, оскільки вказане не підтверджено жодними доказами.

Твердження апелянта, що з 19 липня 2017 року місце проживання сина подружжя ОСОБА_10 , ОСОБА_5 зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 (довідка про реєстрацію місця проживання а.с. 28), що свідчить про те, що дійсно квартира вже готова була для проживання є необґрунтованими належними доказами, оскільки сам лише факт реєстрації не свідчить про фактичне проживання особи за вказаним місцем.

Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі скаржник.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального та матеріального закону.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вищезазначеного колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 25 березня 2025 року.

Головуючий суддя В.В. Кострицький

Судді Ю.П. Лозко

В.А.Коновалова