Справа №463/1939/25
Провадження №4-с/463/4/25
УХВАЛА

/про закриття провадження у справі/

24 березня 2025 року місто Львів

Личаківський районний суд міста Львова в складі:

головуючої судді Ціпивко І.І, з участю секретаря судового засідання Метеллі Б.Б., розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові справу за скаргою ОСОБА_1 на рішення та дії органу державної виконавчої служби,

з участю представника скаржника ОСОБА_2 та приватного виконавця Сидія О.В.,

встановив:

ОСОБА_1 звернулася до суду зі скаргою, в якій просить поновити їй строк на подання скарги; скасувати постанову від 06.02.2025 року про накладення штрафу у виконавчому провадженні № 76904980 та постанову від 06.02.2025 ироку про накладення штрафу у виконавчому провадженні № 76907721.

В обґрунтування заявлених вимог заявниця покликалася на те, що їй поштовим відправленням надійшла постанова про відкриття виконавчого провадження № 76904980 та № 76907721, які стосуються рішення суду у цивільній справі № 463/11546/20. 29.01.2025 року суд касаційної інстанції визнав касаційну скаргу прийнятною до розгляду та відкрив провадження. Цього ж дня вона звернулася із клопотанням до суду касаційної інстанції про зупинення виконання оскарженого рішення. Додатково зверталася до приватного виконавця із клопотанням про відкладення проведення виконавчих дій заявами від 02.02.2025 року (до отримання ухвали касаційного суду за клопотанням про зупинення виконання оскарженого рішення) та від 06.02.2025 року (у зв`язку з перебуванням на лікуванні). 13.02.2025 року поштовим відправленням отримала дві постанови про накладення штрафу у вказаних вище виконавчих провадженнях, які мотивовані невиконанням рішення без поважних причин. Вважає такі постанови протиправними та такими, що підлягають скасуванню.

Представник заявниці адвокат Мельник Л.Я. у судовому засіданні вимоги скарги підтримала з підстав, що наведені у скарзі. Проти закриття провадження за скаргою заперечила.

Приватний виконавець Сидій О.В. у судовому засіданні проти задоволення скарги заперечив, а питання про закриття провадження у справі підтримав.

Заслухавши думку учасників судового провадження, проаналізувавши матеріали справи, суд вважає, що провадження у справі слід закрити з наступних підстав.

Судом встановлено, що на виконанні у приватного виконавця Сидія О.В. перебуває виконавчий лист № 463/11546/20 від 07.02.2024, виданий Личаківськи районним судом міста Львова, про зобов`язання ОСОБА_3 усунути перешкоди в користуванні власністю і її обслуговуванні, та користуванні двором будинку АДРЕСА_1 , шляхом демонтажу ОСОБА_1 хвіртки, яка перегороджує вимощення, що знаходиться навколо будинку, та виконавчий лист № 463/11546/20 від 07.02.2024, виданий Личаківським районним судом міста Львова, про зобов`язання ОСОБА_3 усунути перешкоди в користуванні половиною горища з правої частини будинку АДРЕСА_1 , рахуючи з входу на горище та приміщеннями, які знаходяться у підвалі будинку і позначені в технічному паспорті шляхом демонтажу ОСОБА_1 запираючих пристроїв в дверях, які ведуть на горище та в дверях які ведуть у приміщення, що знаходиться в підвалі будинку та позначені в технічному паспорті відповідними літерами.

22 січня 2025 року приватним виконавцем Сидієм О.В. винесено постанови про відкриття виконавчого провадження ВП № 76904980 та № 76907721, відповідно, які скеровано боржнику для відома та виконання.

06 лютого 2025 року у виконавчих провадженнях № 76904980 та № 76907721 приватним виконавцем Сидієм О.В. при примусовому виконанні виконавчого листа № 463/11546/20, виданого Личаківським районним судом міста Львова 13.01.2025, на боржника ОСОБА_1 накладено штрафи у розмірі 1700 грн за невиконання рішення суду та вимог державного виконавця.

Відтак правовідносини, які виникли між сторонами у даній справі щодо оскарження постанови державного виконавця про накладення штрафу, підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства.

За правилами ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають що рішенням дією чи бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Однією із засад здійснення виконавчого провадження є обов`язковість виконання судових рішень.

Згідно зі ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії зокрема здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання; заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; роз`яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов`язки.

Відповідно до п. 8 ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження» особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов`язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій.

Відповідно до ч. 2 ст. 63 Закону України «Про виконавче провадження» у разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Згідно п.5 ч.1 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчим документом, який підлягає примусовому виконанню, є постанови державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанови державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанови приватних виконавців про стягнення основної винагороди.

Таким чином, відповідно до положень ст.3 Закону України «Про виконавче провадження», постанова державного виконавця про накладення штрафу є окремим виконавчим документом, примусове виконання якого не пов`язане із виконанням рішення суду.

Згідно з ч. 2 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Отже, частиною другою статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацію та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафів, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції вони видані.

Частиною 1 статті 287 КАС України передбачено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Статтею 20 КАС України розмежовано предметну юрисдикцію місцевих загальних судів та окружних адміністративних судів.

Відповідно до ч. 1 ст.20 КАС України місцевим загальним судам як адміністративним судам підсудні:

1) адміністративні справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності;

2) адміністративні справи, пов`язані з виборчим процесом чи процесом референдуму;

3) адміністративні справи, пов`язані з перебуванням іноземців та осіб без громадянства на території України;

4) адміністративні справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання ними рішень судів у справах, визначених пунктами 1-3 частини першої цієї статті;

5) адміністративні справи щодо оскарження рішень Національної комісії з реабілітації у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років».

Відповідно до ч. 2 ст. 20 КАC України окружним адміністративним судам підсудні всі адміністративні справи, крім визначених частиною першою цієї статті.

Стаття 20 КАС України розмежовує предметну підсудність адміністративних судів, та обмежує розгляд справ з приводу рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби, а саме - щодо виконання ними рішень судів у справах, визначених пунктами 1-3 частини першої статті 20 КАС України.

Як вбачається з матеріалів справи скаржником оскаржено постанови державного виконавця про накладення штрафу, винесену на підставі ст.75 Закону України «Про виконавче провадження», яка є окремим виконавчим документом. При цьому накладення штрафу на боржника під час примусового виконання судового рішення є мірою відповідальності у виконавчому провадженні.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 382/389/17 зазначено, що імперативною нормою - частиною другою статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» закріплено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані.

До юрисдикції адміністративних судів належать також справи про оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби, прийнятих (вчинених, допущених) під час примусового виконання постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, як виконавчих документів в окремому виконавчому провадженні.

Вказані правові висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 21 серпня 2019 року у справі № 381/2126/18 , від 12 червня 2019 року у справі №370/1547/17 , від 03 квітня 2019 року у справі № 370/1288/15 , від 03 квітня 2019 року у справі № 370/1034/15-ц.

Правові висновки про належність до юрисдикції адміністративних судів розгляду вимог щодо оскарження постанов виконавця про накладення штрафів, неодноразово викладалися у постановах Великої Палати Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справах № 127/9870/16-ц (провадження № 14-166цс18) та № 921/16/14-г/15 (провадження № 12-93гс18), від 20 вересня 2018 року у справі № 821/872/17 (провадження № 11-734апп18), від 17 жовтня 2018 року у справі № 826/5195/17 (провадження № 11-801апп18), від 16 січня 2019 року у справі № 279/3458/17-ц (провадження № 14-543цс18) від 09 жовтня 2019 року у справі № 758/201/17 (провадження № 14-468цс19), від 19 травня 2020 року у справі № 754/2223/15-ц (провадження № 14-568цс19), від 18 серпня 2021 року у справі №463/4691/20 (провадження № 61-8303св21).

Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі №2610/27695/2012 (провадження № 14-37цс21) також звернуто увагу на відмінності між правовою природою штрафів, які може накласти державний виконавець та роз`яснено юрисдикцію оскарження постанов державного виконавця у разі їх накладення та стягнення.

Оскільки заявником оскаржуються дії державного виконавця та постанови про накладення штрафу на боржника, які є окремим виконавчим документом, дана скарга не підлягає розгляду у порядку, визначеному ЦПК України.

Щодо покликань представника скаржника, на які вона посилалася у судовому засіданні при розгляді питаня про закриття провадження за скаргою, то суд вважає такі необгрунтованими та такими, що спростовуються сформованою Верховним Судом позицією щодо вказаного питання.

Зокрема, в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 29 березня 2023 року, справа № 585/2436/21, провадження № 14-8цс23, якою справу повернуто на розгляд колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, зазначено, що Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах неодноразово робила висновок про те, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані. До юрисдикції адміністративних судів належать також справи про оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби, прийнятих (вчинених, допущених) під час примусового виконання постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, як виконавчих документів в окремому виконавчому провадженні.

Положеннями чинного ЦПК України не закріплено правових наслідків подачі у порядку цивільного судочинства скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби з порушенням правил щодо юрисдикції спору.

Поряд з цим, у відповідності до роз`яснень, наданих в пункті 6 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07.02.2014 №6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах», у випадку подання у порядку цивільного судочинства скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі й під час виконання виконавчих написів нотаріуса, суддя має відмовити у відкритті провадження за скаргою на підставі пункту 1 частини другої статті 122 ЦПК (пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК в новій редакції), а, помилково прийнявши скаргу до розгляду, під час судового розгляду суд має закрити провадження у справі з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 205 ЦПК (пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК в новій редакції).

Відповідно до положень пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо: справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства .

Таким чином, беручи до уваги вище викладене, суд дійшов переконання, що розгляд справи з приводу оскарження постанови державного виконавця про накладення штрафу здійснюється за правилами адміністративного судочинства та віднесено до юрисдикції адміністративного суду, відтак провадження у справі слід закрити.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 255, ст. 256 ЦПК України, суд,

постановив:

Провадження у справі за скаргою ОСОБА_1 на рішення та дії органу державної виконавчої служби, закрити.

Роз`яснити скаржнику, що розгляд справи за скаргою ОСОБА_1 на рішення та дії органу державної виконавчої служби, віднесено до юрисдикції Львівського окружного адміністративного суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена до Львівського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання її копії.

Повний текст ухвали складено 28.03.2025 року.

Суддя І.І.Ціпивко