КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 березня 2025 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Оніщук М.І.,

судді Шебуєва В.А., Кафідова О.В.,

секретар Цалко Д.М.,

за участю:

заявника ОСОБА_1 ,

заінтересованої особи ОСОБА_2 ,

представник заінтересованої особи ОСОБА_11,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 14 січня 2025 року в цивільній справі за заявою ОСОБА_1 в інтересах малолітнього ОСОБА_3 , заінтересована особа: ОСОБА_2 , про видачу обмежувального припису,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2024 року до Шевченківського районного суду м. Києва звернулася заявниця ОСОБА_1 в інтересах малолітнього ОСОБА_3 з вказаною заявою, заінтересована особа: ОСОБА_2 , в якій просила суд видати обмежувальний припис відносно заінтересованої особи ОСОБА_2 на строк шість місяців, яким визначити наступні тимчасові обмеження його прав, а саме:

- заборонити наближатися на 100 м до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалих осіб ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а також до будь-якого іншого місця перебування постраждалих осіб;

- заборонити ОСОБА_2 особисто і через третіх осіб розшукувати ОСОБА_1 , малолітнього ОСОБА_3 , якщо вони за власним бажанням перебувають у місці, невідомому кривднику, переслідувати їх та в будь-який спосіб спілкуватися з ними;

- заборонити ОСОБА_2 вести листування, телефонні переговори з ОСОБА_1 та з малолітнім ОСОБА_3 або контактувати з ними через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Свої вимоги заявниця обґрунтовала тим, що у 2016 році між нею та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб. Від вказаного шлюбу вони мають спільного сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Під час спільного проживання заявниці з заінтересованою особою, останній постійно вчиняв сварки та її ображав.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 22.02.2019 року шлюб між сторонами було розірвано. Фактично сторони не проживають разом з листопада 2018 року.

Від народження і після розлучення син ОСОБА_3 проживав та проживає із заявницею - ОСОБА_1 .

На даний час вона перебуває в офіційному зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 , від шлюбу з яким ІНФОРМАЦІЯ_3 у них народилася донька ОСОБА_5 . Працює слідчим у Державному бюро розслідувань, на даний час перебуває у відпустці по догляду за дитиною до трьох років.

Втім, з моменту розірвання шлюбу її колишній чоловік ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та його матір ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , систематично вчиняють відносно неї та її малолітнього сина ОСОБА_3 домашнє насильство. Її колишній чоловік ОСОБА_2 та його мати ОСОБА_6 протягом тривалого часу безпідставно її ображають, застосовують фізичну силу безпосередньо в присутності малолітньої дитини, вживають нецензурну лексику у спілкуванні з нею та її рідними, систематично вчиняють психологічне насильство, яке у тому числі полягає і у спричиненні тілесних ушкоджень, залякуванні та переслідуванні її та дитини.

Зазначала, що судовими рішеннями у справі № 759/1382/19 (рішення Святошинського районного суду м. Києва від 17.12.2019, постанова Верховного Суду від 18.11.2020) визначено спосіб участі батька ОСОБА_2 у спілкуванні та вихованні з сином ОСОБА_3 за місцем проживання дитини з матір`ю та встановлено обов`язок батька повертати дитину матері після закінчення днів та часів батька.

Крім того, рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 16.06.2021 визначено спосіб участі бабусі ОСОБА_6 у вихованні та спілкуванні з дитиною ОСОБА_3 за місцем проживання матері дитини.

Також, рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 26.07.2021, постановою Київського апеляційного суду від 09.11.2021, постановою Верховного Суду від 28.04.2022 у справі № 759/17341/20 відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини з батьком.

Вказувала, що, починаючи з кінця 2018 року і упродовж подальших декілька років ОСОБА_2 систематично погрожував їй тим, що відбере у неї сина. Зазначені погрози виражав як усно, так і в смс-спілкуванні. Проте, незважаючи на це, вона не чинила перешкод у спілкуванні та вихованні дитини.

ІНФОРМАЦІЯ_6 у місті Бердянську Запорізької області, де вона проживала з сином, вона добровільно та за попередньою домовленістю передала сина ОСОБА_3 батьку ОСОБА_2 для проведення новорічних свят та одного календарного тижня зимової відпустки батька, який відповідно до встановленого судом графіку побачень та вимоги державного виконавця Бердянського ВДВС № 63349 від 30.12.2021 зобов`язаний був повернути сина матері 09.01.2022.

Проте, 09.01.2022 ОСОБА_2 дитину їй не повернув, чим рішення суду та вимогу державного виконавця у виконавчому провадженні порушив. У подальшому, ОСОБА_2 спільно зі своєю матір`ю ОСОБА_6 дитину викрали, насильно та самочинно змінили місце проживання дитини, без її згоди і відома вивезли сина до м. Києва та примусово насильно утримували у себе 1 рік та 2 місяці. Весь цей час вона не знала, де знаходиться її син, оскільки вказані відомості їй не повідомляли ні колишній чоловік ОСОБА_2 , ні його матір ОСОБА_6 , на її дзвінки вони не відповідали.

На початоку січня 2022 року заявниця перебувала на 8 тижні вагітності та у зв`язку з викраденням її сина колишнім чоловіком ОСОБА_2 це спричинило для неї тяжкі переживання та втрату ненародженої дитини.

У подальшому, за фактом викрадення ОСОБА_2 дитини до Єдиного реєстру досудових розслідувань було внесено відомості у кримінальному провадженні за №0000022 від 14.01.2022 за ч. 2 ст. 146 КК України та за №0000023 від 14.01.2022 за ч. 1 ст. 382 КК України. У вказаних кримінальних провадженнях вона є потерпілою.

Лише у квітні 2022 року їй стало відомо, що її син ОСОБА_3 перебуває у с. Яблунівка Обухівського району Київської області. 18.04.2022 вона прибула за вказаною адресою, де знаходились її син ОСОБА_3 та бабуся ОСОБА_6 . Коли вона стала вдягати свою дитину, то бабуся ОСОБА_6 зачинила двері будинку і стала перешкоджати їй з дитиною вийти з будинку. При цьому бабуся ОСОБА_6 схопила сокиру, бігаючи з нею за заявницею по будинку. Заявниця ОСОБА_7 була змушена закрити міжкімнатні двері та оскільки бабуся ОСОБА_6 почала їх ламати сокирою, вона з сином вилізли через вікно, сховавшись на сусідньому городі. Проте сина їй не вдалося забрати, оскільки майже одразу представники територіальної оборони відібрали у неї сина та віддали його бабусі ОСОБА_6 .

При цьому, заявниця ОСОБА_1 зазначала, що бабуся ОСОБА_6 . 18.04.2022 при дитині застосувала до неї насильство, била її, штовхала, вкусила за руку та в подальшому погрожувала вбивством, схопивши сокиру. По вказаному факту внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань Обухівським районним управлінням поліції Головного управління Національної поліції в Київській області у кримінальному провадженні № 0000183 від 18.04.2022 за ч. 1 ст. 125 КК України.

У лютого 2023 року заявниці ОСОБА_1 вдалося встановити місцезнаходження її сина - ОСОБА_3 . Останній перебував у садочку приватного типу під назвою «планета Монтессорі» (по АДРЕСА_1 ), який незаконно здійснює свою діяльність без відповідних дозвільних документів. Вона прибула за вказаною адресою та забрала свого сина.

Проте, заінтересована особа, продовжуючи її переслідувати з сином, 30.03.2023 року приблизно о 18 год. 45 хв., після того, як вона з дитиною вийшли з будинку, в якому проживали в АДРЕСА_2 , здійснив на неї і сина напад, намагаючись знову викрасти його. ОСОБА_2 почав тягнути сина в невідомому напрямку, проте пересічні громадяни допомогли їй повернути дитину.

Зазначала, що ОСОБА_2 разом з озброєними 9 чоловіками - учасниками громадського об`єднання "Батько має право" підстерігають її після судових засідань, біля роботи, за місцем проживання, стежать за нею, погрожують розправою, принижують словесно, щоб повторно незаконно відібрати у неї дитину та морально зламати її.

Крім того, заявниця ОСОБА_1 зазначила, що її колишній чоловік ОСОБА_2 з групою невідомих осіб напали на її чоловіка ОСОБА_8 , умисно спричинивши йому тілесні ушкодження на очах у дитини, у зв`язку з чим було внесено відомості до ЄРДР за № 0000245 від 05.06.2023 за ч. 1 ст. 125 КК України.

Після цього, заінтересована особа ОСОБА_2 , переслідуючи мету викрадення дитини, 25 грудня 2023 року, скориставшись її перебуванням у пологовому будинку у зв`язку з народженням доньки, вислідив та напав на її матір та спільно з учасниками ГО «Батько має право» нанесли останній тілесні ушкодження із застосуванням фізичної сили та повторно викрали її сина.

В подальшому вона знову протягом 8 місяців шукала, де знаходиться її син ОСОБА_3 .

За вказаних обставин, заявниця ОСОБА_1 , розцінюючи усі вищевказані обставини як загрозу для свого життя та здоров`я, через бездіяльність правоохоронних органів, 21.08.2024 уклала договір з ТОВ «ОХОРОНА-КОМПЛЕКС-ІЛЛІЧІВСЬК» № 08/24 про надання послуг з охорони їй та її сину ОСОБА_3 .

Після цього, 23.08.2024 вона прибула за адресою: АДРЕСА_3 , де перебував її малолітній син ОСОБА_3 .

На виконання умов вищевказаного договору працівники вказаного охоронного товариства допомогли їй повернути сина ОСОБА_3 згідно з рішенням суду.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 26.02.2025 заяву ОСОБА_1 , подану в інтересах малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , заінтересована особа: ОСОБА_2 , про видачу обмежувального припису - задоволено частково.

Видано обмежувальний припис стосовно ОСОБА_2 строком на шість місяців, встановлено наступні заходи тимчасового обмеження прав ОСОБА_2 та покладено на нього наступні обов`язки:

- заборонено наближатися на 100 м до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалих осіб ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а також до будь-якого іншого місця перебування постраждалих осіб;

- заборонено ОСОБА_2 особисто і через третіх осіб розшукувати ОСОБА_1 , малолітнього ОСОБА_3 , якщо вони за власним бажанням перебувають у місці, невідомому кривднику, переслідувати їх та в будь-який спосіб спілкуватися з ними.

В решті частини заяви відмовлено (т. 8, а.с. 17-26).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

В обгрунтування апеляційної скарги вказує, що заявниця зловживала своїми процесуальними правами та фактично ввела суд в оману про обставини свого перебування у закладі спеціалізованих служб підтримки постраждалих осіб, з метою маніпулювання підсудністю та створення штучної можливості обрати зручний (вигідний) для себе суд.

При цьому, вказує, що оскаржуване рішення не містить жодного посилання на проведення судом оцінки ризиків та оцінки вірогідностей продовження чи повторного вчинення домашнього насильства (якщо б таке було), настання тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи, з метою визначення ефективних заходів реагування, спрямованих на припинення такого насильства та попередження повторного вчинення.

Також, зазначає, що розглядаючи цю справу, суд першої інстанції не звернув уваги на релевантну практику Верховного Суду, яка цілком може бути та повинна була застосована судом до питання видачі обмежувуального припису або відмови у його видачі (т. 8, а.с. 43-48).

Заінтересована особа та її представник у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримали та просили задовольнити.

Заявниця у судовому засіданні щодо задоволення апеляційної скарги заперечувала, посилаючись на її безпідставність та необгрунтованість.

Рішення суду першої інстанції оскаржено заінтересованою особою лише в частині задоволених вимог. В іншій частині рішення суду першої інстанції учасниками справи не оскаржено.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення учасників судового розгляду, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, у 2016 році між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб. Від вказаного шлюбу вони мають спільного сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 22.02.2019 шлюб між сторонами було розірвано. Фактично сторони не проживають разом з листопада 2018 року.

Від народження і після розлучення син ОСОБА_3 постійно проживав та проживає із своєю мамою - ОСОБА_1 .

На даний час ОСОБА_1 перебуває в офіційному зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 , від шлюбу з яким ІНФОРМАЦІЯ_3 у них народилася донька - ОСОБА_5 .

У січні 2019 ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про визначення способу участі у вихованні та спілкуванні з дитиною.

Судовими рішеннями у справі № 759/1382/19 (рішення Святошинського районного суду м. Києва від 17.12.2019, постанова Київського апеляційного суду від 24.06.2020, постанова Верховного Суду від 18.11.2020) визначено спосіб участі батька ОСОБА_2 у спілкуванні із сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та його вихованні, а саме:

- можливість зустрічей кожної першої і третьої суботи та неділі з 11 год. 00 хв. суботи до 19 год. 30 хв. неділі за місцем проживання дитини з матір`ю;

- можливість спільного відпочинку один календарний тиждень влітку та один календарний тиждень в зимовий період під час відпустки батька без присутності або у присутності матері;

- можливість спілкування засобами телефонного та електронного зв'язку з урахуванням режиму дня;

- можливість спільного святкування у непарні роки наступних свят: Новий рік (31 грудня) з 20 год. 00 хв. до 19 год. 00 хв. наступного дня після свята, Різдво Христове, Пасха, Трійця;

- можливість спільного святкування дня народження батька.

Зобов'язано ОСОБА_1 передавати батькові ОСОБА_2 малолітню дитину - ОСОБА_3 у визначені судом місці, дні та часи побачень.

Зобов`язано ОСОБА_2 повертати ОСОБА_1 малолітнього ОСОБА_3 після закінчення часів та днів батька, визначених цим рішенням.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 26.07.2021 у справі №759/17341/20, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 09.11.2021 та постановою Верховного Суду від 28.04.2022, відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини з батьком та передання дитини.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, за фактом викрадення ОСОБА_2 дитини було відкрито ряд кримінальних проваджень, зокрема, до Єдиного реєстру досудових розслідувань було внесено відомості у кримінальному провадженні за №0000022 від 14.01.2022 за ч. 2 ст. 146 КК України, за № 0000023 від 14.01.2022 за ч. 1 ст. 382 КК України. У вказаних кримінальних провадженнях заявниця ОСОБА_1 є потерпілою.

Крім того, по факту нанесення ОСОБА_6 заявниці ОСОБА_1 тілесних ушкоджень внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань Обухівським районним управлінням поліції Головного управління Національної поліції в Київській області у кримінальному провадженні № 0000183 від 18.04.2022 за ч. 1 ст. 125 КК України.

За фактом нанесення чоловікові заявниці - ОСОБА_4 тілесних ушкоджень її колишнім чоловіком ОСОБА_2 внесено відомості до ЄРДР за № 0000245 від 05.06.2023 за ч. 1 ст. 125 КК України.

Також, до ЄРДР Деснянським УП ГУ НП в м. Києві внесено ряд відомостей про вчинені кримінальні правопорушення за № 00001376 від 28.12.2023 за ч. 1 ст. 125 КК України, № 0003662 від 29.12.2023 за ч. 2 ст. 146 КК України, №0003663 від 29.12.2023 за ст. 126-1 КК України. У вказаних кримінальних провадженнях заявниця ОСОБА_1 та її матір - ОСОБА_9 визнано потерпілими.

Головними державними виконавцями Голосіївського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Удавіцькою Є.В., Проц В.С. у виконавчому провадженні №68507551 винесено постанови від 21.02.2022, від 20.04.2022 про накладення штрафу на ОСОБА_2 за невиконання рішення Святошинського районного суду м. Києва від 17.12.2019 у справі №759/1382/19.

У зв`язку з невиконанням ОСОБА_2 рішення Святошинського районного суду м. Києва від 17.12.2019 у справі № 759/1382/19 та неповернення малолітнього ОСОБА_3 матері ОСОБА_1 , головним державним виконавцем Голосіївського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Проц В.С. до Голосіївського управління поліції ГУ НП у місті Києві подано заяву про вирішення питання про притягнення до кримінальної відповідальності боржника - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

По вказаному факту відкрито кримінальне провадження № 0000845 та скеровано матеріали кримінального провадження до ТУ ДБР, розташованого у місті Києві.

Частково задовольняючи заяву про видачу обмежувального припису, суд першої інстанції виходив з того, що докази, надані на обґрунтування заявлених вимог, вказують безумовно на вчинення ОСОБА_2 психологічного насильства стосовно заявниці у розумінні норм Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», визначають ризики продовження чи повторного вчинення такого насильства та чинники і умови, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи, що є необхідною умовою для застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Так, відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У статті 5 ЦПК України вказано, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана батьками та іншими законними представниками дитини, родичами дитини (баба, дід, повнолітні брат, сестра), мачухою або вітчимом дитини, а також органом опіки та піклування в інтересах дитини, яка постраждала від домашнього насильства, - у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», або постраждала від насильства за ознакою статі, - у випадках, визначених Законом України «Про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків».

Організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства, врегульовано Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Згідно з пунктами 3, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

Обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи (пункт 7 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).

У статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» зазначено, що право звернутися до суду із заявою про видачу обмежувального припису стосовно кривдника мають: 1) постраждала особа або її представник; 2) у разі вчинення домашнього насильства стосовно дитини - батьки або інші законні представники дитини, родичі дитини (баба, дід, повнолітні брат, сестра), мачуха або вітчим дитини, а також орган опіки та піклування; 3) у разі вчинення домашнього насильства стосовно недієздатної особи - опікун, орган опіки та піклування.

Обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців.

У пункті 9 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Відповідно до частини першої статті 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству поширюється на колишнє подружжя незалежно від факту спільного проживання (пункт 2 частини другої статті 3 наведеного вище Закону України).

Визначення конкретних видів, передбачених частиною другою статті 26 Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», заходів тимчасового обмеження прав кривдника або обов`язків, які покладаються на нього, а також строку на який видається обмежувальний припис належить до компетенції суду.

У постанові від 09.03.2023 у справі №711/3693/22 Верховний Суд зазначив, що обмежувальний припис є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію, направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки особи з огляду на наявність передбачених законом ризиків. Вирішуючи питання про застосування обмежувального припису відповідно до Закону, пріоритет надається безпеці постраждалої особи, а не праву власника особі, яка вчинила домашнє насильство. Вимога, що ґрунтується на застосуванні обмежувального припису залежно від результатів оцінки ризиків, міститься в частині третій статті 26 Закону. Закон не вимагає надавати обґрунтування та перелік факторів, розглянутих у рамках оцінки ризиків, проте стандартом верховенства права є вмотивоване рішення суду. Метою використання інструментів оцінки ризиків є оцінювання летальності та серйозності домашнього насильства з метою запобігання подальшому насильству й керування ризиками.

У постанові від 16.11.2022 у справі № 127/9600/22 Верховний Суд зазначив, що обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях.

Разом з тим, як зазначив Верховний Суд у своїй постанові від 09.06.2022у справі №216/4309/21, докази, що додають до заяви, мають стосуватись місця вчинення домашнього насильства, ризиків безпеки постраждалої особи, вірогідність продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи, тобто докази мають стосуватись обґрунтованих побоювань з приводу того, що особа (кривдник) здатний вдатися до небезпечних проявів домашнього насильства у будь-якому його вигляді - психологічному, фізичному, економічному, тощо. Це можуть бути докази застосування психологічного насильства, приниження гідності, жорстокого поводження з боку заінтересованої особи до заявника, катування, нелюдського поводження, що передбачає спричинення сильних фізичних та душевних страждань, тривалість та системність протиправної поведінки кривдника та докази того, що останній не усвідомлює серйозності негативних наслідків своїх дій, продовжує агресивні дії по відношенню до заявника, не бажає змінювати свою поведінку, а тому існує ризик продовження кривдником таких дій, а отже і необхідність застосування обмежувального припису є обґрунтованими. В якості доказів до заяви можуть додаватись, зокрема, протокол про адміністративне правопорушення, складений уповноваженою особою органів Національної поліції; терміновий заборонний припис стосовно кривдника, винесений працівником уповноваженого підрозділу поліції; обмежувальний припис, винесений судом у кримінальному провадженні; інші документи, які засвідчують факт насильства; витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань. Саме по собі звернення заявника до органів поліції, служби у справах дітей та внесення відомостей про кримінальні провадження до ЄРДР не є належними доказами на підтвердження факту вчинення домашнього насильства при розгляді заяви у порядку цивільного судочинства.

Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).

Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

При цьому, у частинах першій-третій статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Виходячи з вищенаведених положень законодавства та системного аналізу наданих заявником доказів, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність ознак застосування ОСОБА_2 щодо ОСОБА_1 психологічного насильства у розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», а також наявності ризиків застосування такого насильства у майбутньому, що підтверджується наявними у справі доказами, яким судом надав належну оцінку.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не було встановлено випадків вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства відносно заявниці спростовуються наявними у справі доказами та наведеними вище обставинами, встановленими судом першої інстанції.

Посилання у апеляційній скарзі на неврахування судом висновків, викладених у постановах Верховного Суду, є такими, що не заслуговують на увагу, оскільки висновки щодо застосування норм права, які викладені у вказаних постановах, стосуються правовідносин, які не є подібними до правовідносин у справі, що переглядається.

Доводи апеляційної скарги про неврахування судом при ухваленні оскаржуваного рішення висновків експерта державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України від 21.03.2024 № СЕ-19-24/3259-ПС та експерта Черкаського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України від 08.08.2024 за № СЕ-19/124-24/6153-ПС, згідно з якими у дитини ОСОБА_3 сформована безпечна прив`язаність до батька ОСОБА_2 та відібрання дитини від батька не є доцільним, висновків суду першої інстанції про застосування обмежувального припису не спростовують, оскільки при розгляді справ про видачу обмежувального припису не визначаються права та обов`язки батьків стосовно дітей, а заперечення можливості видачі обмежувального припису стосовно одного з батьків позбавляє заявника гарантій на спеціальні засоби правового захисту, які передбачені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Щодо посилань апелянта на те, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням правил територіальної підсудності, слід зазначити, що, як вбачається з матеріалів справи, заявниця перебувала у Київському міському центрі гендерної рівності, запобігання та протидії насильству, який знаходиться у Шевченківському районі м. Києва. Дана заява подана до суду у грудні 2024 року.

Апелянт вказує на те, що на час подання заяви заявниця не перебувала у Київському міському центрі гендерної рівності, запобігання та протидії насильству, а отже повинна була подати заяву за своїм зареєстрованим місцем проживання.

У свою чергу, відповідно до вимог ст. 350-1 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису подається до суду за місцем проживання (перебування) особи, яка постраждала від домашнього насильства або насильства за ознакою статі, а якщо зазначена особа перебуває у закладі, що належить до загальних чи спеціалізованих служб підтримки постраждалих осіб, - за місцезнаходженням цього закладу.

Отже, враховуючи те, що на момент звернення до суду з заявою заявниця могла тимчасово перебувати у Київському міському центрі гендерної рівності, запобігання та протидії насильству або у будь-якому іншому місці на території Шевченківського району м. Києва (тимчасово проживала у друзів, родичів, знайомих тощо) , у даному випадку відсутнє порушення правил підсудності, оскільки у даній категорії справ ст. 350-1 ЦПК України визначає, що заява подається до суду за місцем проживання (перебування) заявника, а не за місцем його реєстрації, тобто законодавець надав право потерпілій особі звертатися до суду з заявою про видачу обмежувального припису за місцем, де така особа перебуває, навіть якщо таке перебування є тимчасовим.

Аналізуючи питання обсягу дослідження інших доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції у рішенні, яке ухвалено на захист потерпілих осіб.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

Також слід зазначити, що у зв`язку із залишенням апеляційної скарги без задоволення понесені заінтересованою особою судові витрати (судовий збір за подання апеляційної скарги) відшкодуванню не підлягають.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 14 січня 2025 року в цивільній справі за заявою ОСОБА_1 в інтересах малолітнього ОСОБА_3 , заінтересована особа: ОСОБА_2 , про видачу обмежувального припису - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів, з дня складання повного тексту, може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст постанови складений 27 березня 2025 року.

Суддя-доповідач М.І. Оніщук

Судді В.А. Шебуєва

О.В. Кафідова