ПОСТАНОВА

Іменем України

13 березня 2025 року м. Кропивницький

справа № 405/7049/24

провадження № 22-ц/4809/328/25

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: Карпенка О. Л. (головуючий, суддя-доповідач), Дуковський О. Л., Мурашка С. І.,

за участю секретаря судового засідання Гончар О. В.,

учасники справи:

заявник ОСОБА_1 ,

заінтересована особа ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда (суддя Шевченко І. М.) від 18.10.2024,

ВСТАНОВИВ:

1.Короткий зміст позовних вимог

15.10.2024 ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про видачу обмежувального припису відносно ОСОБА_2 у зв`язку із вчиненням домашнього насильства стосовно.

Заяву обґрунтовано тим, що з 03.12.2005 вони зі ОСОБА_2 перебувають у зареєстрованому шлюбі в якому у них народилося троє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Наразі подружжя перебуває в процесі розірвання шлюбу, фактичні шлюбні відносини вони припинили.

Вказує, що коли їх шлюб почав руйнуватися через різні погляди на сімейне життя та обов`язки подружжя і батьків у сім`ї, ОСОБА_2 допускав словесні образи на адресу заявниці, влаштовував сварки, погрожував, шантажував публічною демонстрацію її фото в різних обставинах та стані, що негативно вплинуло на психоемоційний стан заявниці. У 2004 році вперше завдав їй тілесного ушкодження, пізніше такі випадки повторювалися, зокрема у 2022 році, що стало приводом для її звернення до суду з позовом про розірвання шлюбу, але згодом вона відмовилася від того позову.

16.09.2024, повертаючись зі святкування дня народження, вони зі ОСОБА_2 посварилися, а вдома чоловік відібрав у неї телефон, взяв її за лице рукою і придавив до холодильника, внаслідок чого у неї з носа пішла кров, потім придавив за шию. 17.09.2024 чоловік продовжив сварку.

18.09.2024 у неї почались судоми, почувалася погано, просила чоловіка викликати їй швидку медичну допомогу, а натомість він відвіз її в анонімний приватний реабілітаційний центр для наркозалежних без жодних медичних обстежень. У цьому місці вона перебувала без зв`язку із зовнішнім світом, вона хвилювалася за дітей, зокрема синів, які перебували в США без її підтримки. Двічі їй передали продукти та речі від чоловіка.

Лише після того, як 04.10.2024 батько заявниці звернувся до Кропивницького РУП ГУНП в Кіровоградській області з проханням встановити її місцезнаходження, за нею в цей день увечері приїхав чоловік і відвіз додому.

Заявниця припускає, що чоловік підмішував їй у вино та воду якісь препарати, які впливали на її стан, а також, що він заволодів кількома її коштовними прикрасами та паспортом громадянина України для виїзду за кордон.

04.10.2024 заявниця виявила, що продовж 16.09.2024 05.10.2024 чоловік переписувався від її імені з її знайомими, бізнес-партнерами, друзями та родичами, викладав у мережу Інтернет (соціальні мережі Інстаграм, ОСОБА_6 ) особисту інформацію про неї, вчиняв від її імені шахрайські дії, вимагав кошти, викладав фото та відео матеріали з її телефону, що спричинило шкоду її репутації, що зонову завдало негативного впливу на її психічний та моральний стан.

06.10.2024 ОСОБА_2 знову вчинив відносно неї домашнє насильство: забрав телефон, виражався грубою нецензурною лайкою, ображав її батька, погрожував забрати доньку, не повертав документи, у зв`язку з чим, працівниками поліції було складено відносно нього терміновий заборонний припис серії АА № 302064 від 06.10.2024 та заборонено ОСОБА_7 протягом 10 днів входити та перебувати в місці її проживання, у будь-який спосіб контактувати з нею, та зобов`язано залишити її місце проживання.

Через такі дії чоловіка, заявниця дуже боїться за своє життя та здоров`я.

Посилаючись на вказане, ОСОБА_1 просила суд видати обмежувальний припис стосовно ОСОБА_2 строком на 6 місяців та тимчасово обмежити її права:

1)Заборонити ОСОБА_2 перебувати у місці постійного проживання (перебування) ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 ;

2)заборони ОСОБА_2 особисто, а також через третіх осіб розшукувати ОСОБА_1 , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому йому, переслідувати ї т в будь-який спосіб спілкуватися з нею;

3)заборонити ОСОБА_2 вести листування, телефонні розмови зі ОСОБА_1 , або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

2.Короткий зміст рішення суду

Ленінський районний суд м. Кіровограда рішенням від 18.10.2024 заяву ОСОБА_1 задовольнив, видав обмежувальний припис ОСОБА_2 на строк 6 місяців шляхом встановлення заходів тимчасового обмеження:

1)заборонив ОСОБА_2 перебувати в місці постійного проживання (перебування) ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 ;

2)заборонив ОСОБА_2 особисто, а також через третіх осіб розшукувати ОСОБА_1 , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому йому, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею;

3)заборонив ОСОБА_2 вести листування, телефонні розмови зі ОСОБА_1 , або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Суд дійшов висновку, що надані заявницею докази доводять факти вчинення ОСОБА_2 психологічного насильства із застосуванням інформаційних технологій, економічного та фізичного насильства відносно заявниці.

3.Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

Заінтересована особа у справі ОСОБА_2 звернувся до Кропивницького апеляційного суду з апеляційною скаргою на рішення Ленінський районний суд м. Кіровограда рішенням від 18.10.2024 в якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису.

Рішення суду заінтересована особа оскаржує з підстав його необґрунтованості. На думку апелянта, заявниця не надала суду беззаперечних доказів, а суд не встановив вчинення ним домашнього насильства. Оскільки він не мав можливості довести до відома суду свою позицію, тому вважає, що в основу оскаржуваного рішення суд поклав виключно пояснення заявниці, тобто виходив не з об`єктивної дійсності, а з суб`єктивної точки зору заявниці.

Апелянт вказує, що їх із заявницею стосунки змінилися через зловживання нею алкогольними напоями та її поведінку у стані сп`яніння. Раніше заявниця вже лікувалася від алкогольної залежності. Продовж п`яти місяців до описаних нею подій вона проживала в США з дітьми й вела не зовсім пристойний спосіб життя, залишала дітей без батьківського нагляду, що викликало скарги на неї з боку старшого сина. По поверненню додому вона продовжила вживати алкогольні напої, що спонукало його шукати допомогу для неї у лікуванні від згубної залежності. З 18.09.2024 вона перебувала у реабілітаційному закладі, але вже 04.10.2024 перервала цей процес. Заявниця та її родичі звели на нього наклеп, що фактично стало підставою для винесення незаконного термінового заборонного припису щодо нього.

Апелянт заперечує вчинення ним будь-якого насильства щодо заявниці, він вважає, що місцевий су дав неправильну оцінку наявним у справі доказам, зокрема висновку спеціаліста психолога, який фактично підтвердив існування конфлікту між ОСОБА_1 й ОСОБА_2 , але не домашнього насильства, тому застосування судом відносно нього обмежувального припису не має підстав.

4.Відзив на апеляційну скаргу від заявниці у справі до суду апеляційної інстанції не надійшов.

Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції (ч. 4 ст. 360 ЦПК України).

5.Позиції учасників справи у судовому засіданні 13.03.2025

Апелянт ОСОБА_2 та його представник адвокат Мазуренко Наталя Юріївна підтримали апеляційну скаргу, надали суду усні пояснення у справі.

Заявниця у справі ОСОБА_1 , а також її представник адвокат Калінка-Бондар Олександра Богданівна, яка звернулася до суду із заявою про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, яке було задоволене ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 12.03.2025 (а. с. 146 - 147), були повідомлені про час, дату та місце розгляду справи, але у призначений час у судове засідання не з`явилися.

Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів апеляційного суду постановила протокольну ухвалу від 13.03.2025 про розгляд справи за відсутності заявниці та її представника.

6.Суд першої інстанції встановив такі обставини:

Згідно з відеозаписів, знімків екрана з електронним листуванням у месенджерах та соціальних мережах, інформацією, що доводилася на загал з сторінки заявниці у соціальних мережах під час того, як вона була позбавлена можливості користуватися засобами зв`язку та мережею Інтернет, перебувала у закладі закритого типу, свідчить про порушення її прав, вчинення відносно неї психологічного насильства із застосуванням інформаційних технологій, економічного та фізичного насильства.

Згідно з копією термінового заборонного припису серії АА № 302064 від 06.10.2024 та копії протоколу про адміністративне правопорушення цієї дати о 09:00 ОСОБА_2 за місцем свого проживання, за адресою: АДРЕСА_1 , вчинив відносно дружини ОСОБА_1 в присутності доньки ОСОБА_8 домашнє насильство, фізичного, психологічного та економічного характеру, а саме штовхав, ображав грубою нецензурною лайкою, погрожував, не давав користуватись її мобільним телефоном.

Згідно з висновком спеціаліста-психолога за результатами психологічного дослідження ОСОБА_1 , складеного 17.10.2024 року спеціалістом-психологом ОСОБА_9 , їй необхідна тривала психотерапія, так як виявлено генералізований тривожний розлад, помірковану депресію. Виявлені депресивні прояви, що призводять до поганого самопочуттям, розладу сну, підвищенню стомлюваності, зниженню настрою, що в свою чергу має психосоматичні наслідки. Вказане є наслідком тривалого системного психологічного, фізичного, економічного сімейного насильства з боку чоловіка ОСОБА_7 , обмеженням її прав та свобод, позбавленням волі. Рекомендовано здійснити оточення ОСОБА_10 підтримкою та турботою, з боку рідних та близьких, для створення сприятливих психологічних умови домашнього мікроклімату для забезпечення позитивного психоемоційного стану ОСОБА_11 . Категорично виключити присутність чоловіка ОСОБА_7 в житті ОСОБА_10 , в її побуті, повсякденних контактах. Недотримання цієї рекомендації може призвести погіршення психо-емоційного стану, виникнення психічних розладів та потребі в амбулаторному чи стаціонарному лікуванні у лікаря-психіатра. Рекомендовано вжиття заходів для усунення тривоги у ОСОБА_11 , забезпечення психологічного комфорту, створення психологічно захищеної та сприятливої атмосфери життєдіяльності без пристуності особи-кривдника, яким ОСОБА_10 сприймає свого чоловіка ОСОБА_7 . Встановлено, що ОСОБА_12 є жертвою системного тривалого домашнього насильства, жорстокого поводження та аб`юзу з боку чоловіка. По відношенню до неї були застосовані такі види насилля: фізичне, психологічне та емоційний аб`юз, економічне насильство, аб`юз щодо честі особи та технологічний аб`юз. У зв`язку з цим необхідна невідкладна ізоляція кривдника від своєї жертви. Переїзд в окреме житло чи звернення до притулків в безпечне місце, де жінки та її діти, які зазнали насильства та аб`юзу зможуть отримати захист та психологічну допомогу. Або, якщо жертва (якою наразі є ОСОБА_10 ) хоче залишатися у своєму домі, необхідно забезпечити можливість судової заборони, яка б зобов`язала кривдника триматись від неї нас дистанції. Рекомендовано психологічну корекцію психоемоційного стану з метою профілактики та корекції небажаних наслідків психологічного неблагополуччя та мінімізація майбутнього ризику, щодо подальшого насильства.

7.Позиція апеляційного суду щодо апеляційної скарги

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частин 1, 2, 4 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Переглянувши справу в межах доводів та вимог апеляційної скаргиза наявними у ній доказами, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним нормам закону, а томувимоги апеляційної скарги підлягають задоволенню.

8.Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення

8.1.Норми права та їх джерела

ОСОБА_13 , її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю (ч. 1 ст. 3 Конституції України).

Кожен має право на повагу до його гідності. Ніхто не може бути підданий катуванню, жорстокому, нелюдському або такому, що принижує його гідність, поводженню чи покаранню (ст. 28 Конституції України).

Кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність (ст. 29 Конституції України).

Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України (ч. 1 ст. 32 Конституції України).

Кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей (ст. 68 Конституції України).

Жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї (ч. 6 ст. 7 СК України).

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (ч. 9 ст. 7 СК України)

Згідно з преамбулою Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» (далі - Закон № 2229-VIII) цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Відповідно до п. 2, 3, п. 6, п. 8, п. 14 ч. 1 ст. 1 Закону № 2229-VIII:

кривдник - особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі;

особа, яка постраждала від домашнього насильства (далі - постраждала особа), - особа, яка зазнала домашнього насильства у будь-якій формі;

домашнє насильство - діяння (дія або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь;

економічне насильство - форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру;

психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи;

фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 24 Закону № 2229-VIII до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

Обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи (п. 7 ч. 1 ст. 1 Закону № 2229-VIII).

У ч. 2 ст. 26 Закону № 2229-VIII передбачено, що обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків:

1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою;

2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи;

3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною;

4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою;

5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею;

6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Відповідно до ч. 3ст. 26 Закону № 2229-VIII рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

У п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону № 2229-VIII визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Згідно з ч. 4ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

8.2.Оцінка аргументів учасників справи та висновків суду першої інстанції

Норми Закону № 2229-VIII визначають, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 22.02.2023 у справі № 531/352/22 зазначено: «У випадку застосування обмежувального припису в межах цивільного процесу суд, виходячи з принципу розумності, має оцінити лише підстави для висновку про наявність домашнього насильства, ризику його продовження чи повторного вчинення».

Факт (факти) вчинення домашнього насильства - це необхідна умова застосування судом до відповідної особи (кривдника) спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом № 2229-VIII.

Під час розгляду питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суд має встановлювати форми домашнього насильства, яким піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Відповідно до положень ч. 3 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (ч. 1, ч. 2 ст. 76 ЦПК України).

Докази мають відповідати вимогам належності, достовірності, достатності та достовірності, які встановлені ст. ст. 77 - 80 ЦПК України.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У постанові від 09.03.2023 у справ № 711/3693/22 Верховний Суд вказав: «Докази, що додають до заяви про видачу обмежувального припису, мають стосуватись місця вчинення домашнього насильства, ризиків безпеки постраждалої особи, вірогідність продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи, тобто докази мають стосуватись обґрунтованих побоювань з приводу того, що особа (кривдник) здатний вдатися до небезпечних проявів домашнього насильства у будь-якому його вигляді психологічному, фізичному, економічному тощо. Це можуть бути докази застосування психологічного насильства, приниження гідності, жорстокого поводження з боку заінтересованої особи до заявника, катування, нелюдського поводження, що передбачає спричинення сильних фізичних та душевних страждань, тривалість та системність протиправної поведінки кривдника та докази того, що останній не усвідомлює серйозності негативних наслідків своїх дій, продовжує агресивні дії у відношенні до заявника, не бажає змінювати свою поведінку, а тому існує ризик продовження кривдником таких дій, а отже і необхідність застосування обмежувального припису є обґрунтованими.

Як докази до заяви можуть додаватись, зокрема, протокол про адміністративне правопорушення, складений уповноваженою особою органів Національної поліції; терміновий заборонювальний припис стосовно кривдника, винесений працівником уповноваженого підрозділу поліції; обмежувальний припис, винесений судом у кримінальному провадженні; інші документи, які засвідчують факт насильства; витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Саме по собі звернення заявника до органів поліції, служби у справах дітей та внесення відомостей про кримінальні провадження до ЄРДР не є належними доказами на підтвердження факту вчинення домашнього насильства при розгляді заяви у порядку цивільного судочинства».

Звертаючись до суду із заявою про видачу обмежувального припису щодо її чоловіка - ОСОБА_2 , заявниця ОСОБА_1 посилалася на те, що він неодноразово вчиняв стосовно неї домашнє насильство (психологічне, фізичне та економічне). Зокрема, вона вказала, що чоловік висловлював їй погрози, залякування, ображав її, шантажував, позбавив свободи, стискав її, штовхав і душив, відбирав телефон, позбавив паспорта громадянина України для виїзду за кордон та особистих прикрас.

Суд у мотивувальній частині оскаржуваного рішення вказав, що основі дослідження і оцінки наданих заявницею відеозаписів, знімків екрана з електронним листуванням у месенджерах та соціальних мережах, тимчасового заборонного припису та протоколу про адміністративне правопорушення від 06.10.2024, висновку спеціаліста-психолога від 17.10.2026 суд виснував про доведеність вчинення ОСОБА_2 фізичного, психологічного та економічного насильства над його дружиною (заявницею у справі). Тим самим суд визнав заявницю особою, яка постраждала від домашнього насильства, а заінтересовану особу у справі кривдником.

Колегія суддів апеляційного суду не погоджується з такою оцінкою доказів у справі та висновком місцевого суду.

Та обставина, що на час звернення заявниці до суду про видачу обмежувального припису, а також на час описаних заявницею подій ОСОБА_2 і ОСОБА_1 підтверджується копією свідоцтва про шлюб, який був зареєстрований 03.12.2005 (а. с. 12).

Те, що сторони у справі мають спільних дітей підтверджується копіями свідоцтв про народження (а. с. 13 17).

Учасниками справи визнається, що кожен з них має претензії до другого щодо поведінки в сім`ї, на цій основі між ними виник конфлікт, який привів до розірвання шлюбу.

Потенційно подружжя, яке перебуває у процесі розлучення, знаходиться в зоні ризику домашнього насильства.

У своїй заяві до суду заявниця вказала, що вперше чоловік наніс їй тілесні ушкодження (застосував фізичне насильство) ще у 2004 році, а далі такі випадки повторювалися частіше.

Заявниця не конкретизувала своє твердження вказівками на конкретні обставини (час, місце, спосіб тощо), не надала доказів таких обставин, а тому ні суд першої інстанції, ні суд апеляційної інстанції не може встановити відповідні обставини та взяти їх до уваги.

Крім того, заявниця вказала на події 16.09.2024 17.09.2024, 04.10.2024 та 06.10.2024, коли, за її твердженням, ОСОБА_2 вчинив щодо неї домашнє насильство.

Суд першої інстанції не встановив обставин вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства 16.09.2024 17.09.2024, яке зі слів заявниці полягало в тому, що він взяв її за лице рукою і придавив до холодильника, внаслідок чого у неї з носа пішла кров, потім придавив за шию (описано ознаки фізичного насильства).

Заявниця рішення суду першої інстанції не оскаржила, а тому фактично погодилася з недоведеністю вказаної події.

Далі, як вказав суд у мотивувальній частині оскаржуваного рішення, на основі «відеозаписів, знімків екрана з електронним листуванням у менеджерах та соціальних мережах, інформацією, що доводилася на загал з її сторінки у соціальних мережах під час того, як остання була позбавлена будь-якої можливості користуватися засобами зв`язку та мережею Інтернет та перебувала у закладі закритого типу» він встановив вчинення ОСОБА_2 щодо заявниці психологічного, економічного та фізичного насильства.

При цьому суд не встановив конкретні час, місце вчинення дії або бездіяльності заінтересованої особи у справі, які були кваліфіковані судом, як домашнє насильство.

Щодо «відеозаписів, знімків екрана з електронним листуванням у менеджерах та соціальних мережах» на які посилався суд, імовірно маючи на увазі інформацію на карті пам`яті, яку заявниця подала до суду (а. с. 26), суд першої інстанції вважав їх такими, що відповідають вимогам, передбаченим ст. ст. 77 80 ЦПК України.

Згідно з ч. 1 ст. 100 ЦПК України електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет).

Проте місцевий суд не врахував положень ч. ч. 2 - 4 ст. 100 ЦПК України, а саме: «2. Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, на яку накладено кваліфікований електронний підпис відповідно до вимог законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги». Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу. 3. Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом. 4. Учасник справи, який подає копію електронного доказу, повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу електронного доказу».

Положення ст. 100 ЦПК України дають підстави вважати, що учасник справи на обґрунтування своїх вимог і заперечень має право подати суду електронний доказ в таких формах: 1) оригінал; 2) електронна копія, засвідчена електронним цифровим підписом; 3) паперова копія, посвідчена в порядку, передбаченому законом.

Електронний документ це документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Склад та порядок розміщення обов`язкових реквізитів електронних документів визначається законодавством. Електронний документ може бути створений, переданий, збережений і перетворений електронними засобами у візуальну форму. Візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту людиною (Стаття 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг»).

Оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронні довірчі послуги». Оригінал електронного документа повинен давати змогу довести його цілісність та справжність у порядку, визначеному законодавством; у визначених законодавством випадках може бути пред`явлений у візуальній формі відображення, в тому числі у паперовій копії. Електронна копія електронного документа засвідчується у порядку, встановленому законом (ч. ч. 1, 4, 5 ст. 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг»).

Фотографії, відеозаписи, скриншоти екрана телефону, які містяться на наданій заявницею до суду карті пам`яті датовані 12.10.2024 та 14.10.2024 й очевидно, що ці файли були скопійовані з іншого носія або носіїв. При цьому вони не відповідають вимогам закону до електронних доказів, зокрема електронних документів, так, як не містять електронного підпису, а тому в розумінні ст. 100 ЦПК України не являються ні оригіналами електронних доказів, ні їх електронними копіями. Отже, вони не є допустимими доказами у справі, а тому суд першої інстанції не мав брати їх до уваги.

Суд першої інстанції не врахував вимоги цивільного процесуального законодавства щодо електронних доказів та помилково прийняв до уваги докази, які не відповідають вимогам закону.

Крім того, на фотографія та скриншотах екрану відсутня інформація про дату її створення, походження, назву телекомунікаційної мережі та суб`єктів електронного спілкування, що має істотне значення для дослідження інформації та визначення її доказового значення.

Стосовно тверджень заявниці про те, що у вересні 2024 року чоловік помістив проти її волі у приватний реабілітаційний центр для осіб, які страждають від алкогольної залежності де вона протиправно утримувалася, то суд першої інстанції не встановив протиправності дій ОСОБА_2 .

Колегія суддів апеляційного суду знову звертає увагу на те, що заявниця рішення суду не оскаржила.

До того ж зі змісту заяви заявниці вбачається, що вона 17.09.2024 вживала алкогольний напій, а 18.09.2024 ранком відчула себе погано і звернулася до чоловіка за сприянням в отриманні нею медичної допомоги, а згідно з поясненнями ОСОБА_2 , викладених в апеляційній скарзі й повторених у судовому засіданні 13.03.2025, він на прохання дружини про допомогу відвіз її до вказаного закладу де їй надавалася відповідна допомога.

З огляду на такі пояснення учасників справи, наразі немає підстав вважати, що такі дії ОСОБА_2 мали ознаки насильства над заявницею.

Не знайшли свого підтвердження в суді першої інстанції доводи заявниці, що чоловік позбавив її прикрас. До того ж, на думку колегії суддів, навіть якби така обставина була встановлена, вона не могла кваліфікуватися як економічне насильство в розумінні п. 4 ст. 1 Закону № 2229-VIII.

Щодо висновку суду першої інстанції про те, що 06.10.2024 ОСОБА_2 вчинив відносно дружини ОСОБА_1 домашнє насильство, який ґрунтується, як вказав суд у рішенні, на копії протоколу про адміністративне правопорушення та копії тимчасового заборонного припису відносно ОСОБА_2 (а. с. 48 51).

Згідно з вказаними письмовими доказами, 06.10.2024 о 09:00 ОСОБА_2 за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 , у присутності дитини ОСОБА_8 вчинив відносно своєї дружини ОСОБА_1 домашнє насильство, тобто умисні дії фізичного, психологічного та економічного характеру, які полягали у штовхані, погрозах, нецензурних висловлюваннях в бік дружини, а також не давав користуватися її мобільним телефоном.

Як вбачається з письмових пояснень ОСОБА_2 , викладених у протоколі, він з вказаним був не згоден, заперечив порушення зі свого боку.

Матеріали справи не містять судового рішення (постанови) стосовно протоколом про адміністративне правопорушення серії ВАД №081940 від 06.10.2024 про вчинення ОСОБА_2 правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.

На час ухвалення Ленінським районним судом м. Кіровограда рішення у цивільній справі № 405/7049/24, тобто станом на 18.10.2024, постанови суду у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 не існувало.

З огляду на суперечливість таких доказів (копії протоколу про адміністративне правопорушення та копії тимчасового заборонного припису), заявниця інших доказів не подала, зокрема вона не подала клопотання про допит можливих свідків цієї події, зокрема поліцейського, який склав ці документи.

Згідно з даними ЄДРСР постановою Ленінського районного суду м. Кіровограда від 05.12.2024 у справі № 405/6964/24 провадження по справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП закрито на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП, за відсутністю складу адміністративного правопорушення (рішення у ЄДРСР № 123605154).

На час перегляду цивільної справи № 405/7049/24, відповідно до даних того ж таки ЄДРСР, апеляційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Калінки-Бондар О. Б. на постанову Ленінського районного суду м. Кіровограда від 05.12.2024 у справі № 405/6964/24 перебуває у провадженні Кропивницького апеляційного суду й остаточне рішення поки не ухвалено.

Висновок спеціаліста-психолога ОСОБА_9 від 17.10.2024, на який також послався суд першої інстанції (а. с. 37 38), не є джерелом інформації про дії чи бездіяльність ОСОБА_2 , а також їх кваліфікації як домашнього насильства оскільки, психолог надав свій висновок лише зі слів особи, яка до нього звернулася ОСОБА_1 .

Колегія суддів не має жодних застережень щодо висновків психолога про психоемоційний стан ОСОБА_2 та її реакцій, проте описані психологом причини, які призвели до такого стану, не є достовірно встановленими з огляду на використані психологом джерела інформації, а також не підтверджуються іншими доказами, які досліджувалися судом.

Висновок психолога є письмовим доказом, проте, як і будь-який інший доказ, він не має заздалегідь встановленої сили (ч. 2 ст. 89 ЦПК України) й має оцінюватися судом як окремо, так й у взаємозв`язку з іншими доказами у справі.

При цьому вказані психологом причини психоемоційного стану заявниці є можливими, що є припущенням, а не достовірно встановлений факт.

Однак у цій справі відсутні належні, допустимі, достатні та достовірні докази того, що ОСОБА_2 вчинив дії або бездіяльність стосовно заявниці, які відповідно ст. 1 Закону № 2229-VIII кваліфікуються як домашнє насильство у будь-якій з його форм.

Отже, висновок місцевого суду про часткову доведеність стверджуваних ОСОБА_1 фактів вчинення відносно неї ОСОБА_2 домашнього насильства є хибним.

Враховуючи, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалої особи, тому за недоведеністю фактів домашнього насильства сам по собі особистий конфлікт між учасникам цієї справи не являється підставою для встановлення відносно ОСОБА_2 заходів тимчасового обмеження прав, передбачених Законом № 2229-VIII.

Згідно з ч. 4 ст. 10 ЦПК України та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що у цій справі суд першої інстанції ретельно не перевірив доводи заявниці, дав неправильну оцінку доказам та належно не обґрунтував у своєму рішенні наявність підстав обмеження охоронюваних законом прав заінтересованої особи.

9.Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

У зв`язку з тим, що рішення суду першої інстанції не відповідає критеріям законності, обґрунтованості та справедливості, відповідно до приписів ст. 376 ЦПК України, таке рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні вимог заявниці.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382 - 384ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Вимоги апеляційної скарги ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 18.10.2024 скасувати і ухвалити нове судове рішення.

Заяву ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису залишити без задоволення.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст цієї постанови складено 28.03.2025.

Головуючий О. Л. Карпенко

Судді: О. Л. Дуковський

С. І. Мурашко