ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2025 року

м. Черкаси

Справа № 694/2322/22
Провадження № 22-ц/821/35/25
Категорія: 310030000

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої: Карпенко О.В.

суддів: Новікова О.М., Фетісової Т.Л.

за участю секретаря: Гладиш О.Ю.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Звенигородський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Звенигородському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Київ),

представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог: ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 28 травня 2024 року (ухваленого під головуванням судді Сакун Д.І. в приміщенні Звенигородського районного суду Черкаської області, повний текст рішення складено 13 червня 2024 року) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Звенигородський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Звенигородському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про встановлення батьківства та виключення з актового запису про народження відомостей про батька, який не є кровноспорідненим,-

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог

08 грудня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Звенигородський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Звенигородському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про встановлення батьківства та виключення з актового запису про народження відомостей про батька, який не є кровноспорідненим.

В обґрунтування своїх позовних вимог вказував, що у 2013-2016 роках він перебував у фактичних шлюбно-сімейних відносинах із ОСОБА_3 без реєстрації шлюбу.

31 грудня 2013 року відповідач повідомила позивача про вагітність.

З березня 2014 року сторони почали проживати разом та вести спільний побут, також разом з ними проживав син відповідача від першого шлюбу ОСОБА_5 .

Позивач вказує, що коли відповідач була вагітна на 8 місяці, він запропонував укласти шлюб, однак остання відмовилася.

ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідач народила дитину, сина ОСОБА_6 .

Запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень було здійснено за прізвищем та громадянством матері, ім`я та по батькові дитини були записані за вказівкою відповідача.

Вказує, що був присутній на виписці дитини та матері після пологів з лікарні, народжену дитину вважав своєю.

Весь час спільного проживання, зазначає позивач, він піклувався про сім`ю, матеріально забезпечував та намагався покращити житлові умови.

В подальшому, у травні 2016 року стосунки між сторонами погіршилися, що призвело до припинення фактичних шлюбних відносин.

Через два місяці після припинення шлюбних відносин, вказує позивач, він почав фінансово допомагати відповідачу та дитині шляхом надання готівкових коштів, а з 2018 року почав надсилати кошти через застосунок «Приват», крім того, купував одяг, взуття, оплачував дитячий садок, придбавав деякі продукти харчування, однак чеки не зберігав.

Вказує, що приймав участь у житті дитини, цікавився його моральним та фізичним станом, спілкувався з дитиною за допомогою месенджерів, до 2021 року регулярно бачився з дитиною на вихідних.

З літа 2019 року ОСОБА_3 з дітьми та відповідачем ОСОБА_2 почали проживати разом та в подальшому уклали шлюб. Про те, що відповідач ОСОБА_2 записаний батьком дитини, вказує позивач, він до жовтня листопада 2022 року не знав. Про дану обставину почав здогадуватися, оглянувши витребуваний судом актовий запис про народження його сина, з якого він дізнався, що прізвище дитини змінено на « ОСОБА_7 », а по батькові на « ОСОБА_8 ». Стверджує, що у відповідача ОСОБА_2 та сина позивача ОСОБА_9 відсутнє кровне споріднення.

На підставі викладеного, позивач просив постановити судове рішення, яким визнати його - ОСОБА_1 батьком дитини, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

виключити з актового запису про народження дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відомості про ОСОБА_2 , як батька дитини;

внести зміни до актового запису про народження ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме в графі відомості про батька зазначити батьком ОСОБА_1 та виправити відомості про «по-батькові» дитини, в графі по-батькові змінити з « ОСОБА_8 » на « ОСОБА_11 ».

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 28 травня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Звенигородський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Звенигородському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про встановлення батьківства та виключення з актового запису про народження відомостей про батька, який не є кровноспорідненим - відмовлено.

Рішення суду першої інстанції, зокрема, мотивоване тим, що законодавством чітко визначений перелік осіб, які можуть оскаржувати батьківство, оскільки відбулися обставини, на підставі яких були внесенні зміни до актового запису про народження дитини, так, батьківство ОСОБА_2 , як вбачається з відомостей актового запису про народження дитини ОСОБА_6 були внесені відповідно до його заяви, в якій він визнав себе батьком ОСОБА_6 , і оспорювати його батьківство щодо нього можуть виключно: особа, яка записана батьком дитини, а такою особою являється відповідач у справі ОСОБА_2 , у випадку смерті, його спадкоємці (дружина, батьки, діти), та безпосередньо мати дитини ОСОБА_12 , а тому позивач ОСОБА_1 не має процесуального права на оскарження (оспорювання) батьківства дитини.

Суд звернув увагу на те, що позивач під час тривалого спільного проживання з відповідачкою та дитиною не виявляв бажання бути записаним у свідоцтві про народження дитини або бажання усиновити дитину.

Встановивши, що надані позивачем ОСОБА_1 докази не є переконливими та достатніми для встановлення кровного споріднення між ним та малолітнім ОСОБА_13 , а суд вичерпав можливості щодо належного повідомлення відповідачів про призначення та проведення відповідної експертизи, врахувавши, що позивач не має процесуального права на оспорювання батьківства у даному випадку, підстав для задоволення позову на даний час не вбачається.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі, поданій через засоби поштового зв`язку 12 липня 2024 року ОСОБА_1 , вважаючи оскаржуване рішення суду постановленим при недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, при невідповідності висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи та із неправильним застосуванням норм матеріального права, просив скасувати заочне рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 28 травня 2024 року та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга ОСОБА_1 , зокрема, мотивована тим, що висновок суду стосовно відсутності в нього права на оскарження батьківства ОСОБА_2 , суперечить законодавству України та судовій практиці.

Підставою для категоричного висновку для визнання батьківства в судовому порядку може бути висновок судово-генетичної або судово-імунологічної експертизи.

Вказує, що судом першої інстанції задовольнялись клопотання про призначення експертизи, проте, експертиза проведена не була, оскільки відповідач з малолітньою дитиною на відбір біологічних зразків не з`явились із невідомих причин. При цьому, матеріали справи не містять доказів, що відповідач отримувала копії ухвал суду про призначення експертизи та була належним чином повідомлена про дату та час проведення відбору біологічних зразків.

Вказує, що суд контроль за виконанням винесених ним ухвал про проведення експертизи не здійснив, внаслідок чого ухвали залишились без виконання.

Крім того, суд розглянув справу без участі відповідачів, що є порушенням вимог ст. 280 ЦПК України.

Відзив на апеляційну скаргу

У запереченні на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яке надійшло на адресу Черкаського апеляційного суду 25 вересня 2024 року, Звенигородський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Звенигородському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), вважаючи апеляційну скаргу необґрунтованою, просив відмовити в її задоволенні та залишити оскаржуване рішення без змін, оскільки воно є винесеним з дотриманням вимог чинного законодавства.

Фактичні обставини справи

Судом встановлено та вбачається із матеріалів справи, що згідно відомостей копії актового запису про народження №163 від 24.09.2014 року ОСОБА_14 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 . Батьками дитині були записані ОСОБА_15 та ОСОБА_16 . В подальшому, на підставі заяви про визнання батьківства прізвище дитини змінено на « ОСОБА_7 », по батькові змінено на « ОСОБА_8 ». (а.с.12).

З наданих до матеріалів справи квитанцій вбачається, що ОСОБА_1 здійснював грошові перекази одержувачу ОСОБА_12 , призначення платежу «Переказ власних коштів, аліменти» (а.с.51-150).

Цивільна справа неодноразово направлялась до Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру для проведення судової молекулярно-генетичної експертизи, а саме 11.05.2023 року, 23.08.2023 року та 26.12.2023 року.

На виконання вимог зазначених ухвал експертизи не були проведені у зв`язку з тим, що відповідачка ОСОБА_3 з малолітнім сином ОСОБА_13 на відбір біологічних зразків не з`явилась з невідомих причин.

Позиція Апеляційного суду

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 22 липня 2024 року відкрито апеляційне провадження у справі.

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 31 липня 2024 року розгляд справи призначено на 02 жовтня 2024 року на 14:00 год.

02 жовтня 2024 року розгляд справи відкладено на 05 листопада 2024 року на 14:00 год.

05 листопада 2024 року розгляд справи відкладено за клопотанням представника третьої особи на 21 листопада 2024 року на 16:00 год.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 міститься клопотання про призначення молекулярно-генетичної експертизи.

18 листопада 2024 року до Черкаського апеляційного суду від ОСОБА_1 надійшло клопотання про призначення молекулярно-генетичної експертизи.

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 21 листопада 2024 року клопотання ОСОБА_1 про призначення судової молекулярно-генетичної експертизи - задоволено.

Призначено у справі № 694/2322/22 судову молекулярно-генетичну експертизу, проведення якої доручено експертам Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України ( адреса: 02000, м. Київ, вул. сім`ї Хохлових, 5)і на вирішення якої поставлені питання:

1.Чи є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , біологічним батьком малолітньої дитини ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ?

Роз`яснено сторонам наслідки ухилення від участі в експертизі, передбачені статтею 109 ЦПК України, а саме, що у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Попереджено експертів про кримінальну відповідальність за ст.ст. 384, 385 КК України.

Оплату за проведення експертизи покладено на позивача ОСОБА_1 .

В розпорядження експерта надано матеріали цивільної справи № 694/2322/22.

На час проведення експертизи провадження у справі - зупинено.

24 грудня 2024 року на адресу Черкаського апеляційного суду надійшло клопотання експерта від 16.12.2024 № СЕ19/111-24/1201-БД про надання дозволу на повне або часткове знищення об`єктів експертизи (біологічних зразків) або зміну їх властивостей.

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 24 грудня 2024 року поновлено провадження у справі і розгляд справи призначено на 09 січня 2025 року на 10:30 год.

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 09 січня 2025 року клопотання експерта задоволено.

Надано судовому експерту Київського НДЕКЦ МВС України Камілі Гончаренко дозвіл на повне або часткове знищення об`єктів молекулярно-генетичної експертизи (біологічних зразків) або зміну їх властивостей, призначеної ухвалою Черкаського апеляційного суду від 21 листопада 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Звенигородський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Звенигородському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про встановлення батьківства та виключення з актового запису про народження відомостей про батька, який не є кровноспорідненим.

Роз`яснено позивачу ОСОБА_1 , що вартість проведення експертизи орієнтовно складає 16 500 грн (кінцева вартість буде визначена у рахунку, який буде сформований на час прибуття всіх осіб до експертної установи у визначений у клопотанні день та час та залежатиме від вартості витратних матеріалів на момент проведення дослідження).

Позивачу ОСОБА_1 та відповідачці ОСОБА_3 з дитиною ОСОБА_10 , потрібно з`явитись до Київського науководослідного експертнокриміналістичного центру МВС України, який знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Гарета Джонса, 5 у період з 13:30 до 14:30 год 29 січня 2025 року для проведення судової молекулярно генетичної експертизи. При собі мати документи, що засвідчують особу з їх копіями (паспорти, свідоцтво про народження дитини) та кошти для оплати послуги з проведення судової молекулярно-генетичної експертизи.

Для проведення судової молекулярно-генетичної експертизи ухвалу разом з матеріалами цивільної справи № 694/2322/22 надіслано до Київського НДЕКЦ МВС України (адреса: м. Київ, вул. Гарета Джонса, 5).

Провадження у цивільній справі № 694/2322/22 - зупинено на час проведення судової молекулярно-генетичної експертизи.

11 лютого 2025 року на адресу Черкаського апеляційного суду надійшло повідомлення про неможливість проведення експертизи №СЕ-19/111-24/71201-БД від 29.01.2025, в якому судовим експертом зазначено, що 29.01.2025 для відбору біологічних зразків до Київського науково-дослідного експертнокриміналістичного центру МВС України за адресою: м. Київ, вул. Гарета Джонса, 5 з`явився ОСОБА_1 , відповідачка ОСОБА_3 та дитина ОСОБА_10 не зв`явились.

У зв`язку з цим відповідно до ст. 72 ЦК України повідомляє про неможливість проведення експертизи.

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 12 лютого 2025 року поновлено провадження у даній справі і розгляд справи призначено на 06 березня 2025 року на 12:30 год.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог поданої апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до наступних висновків.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч.1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (частина перша статті 5 ЦПК України).

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

У статті 51 Конституції України, частинах другій, третій статті 5 СК України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. Отже, при регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.

Дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування (стаття 7 Конвенції про права дитини).

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 121 СК України права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 125 СК України, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від матері визначається на підставі документа закладу охорони здоров`я про народження нею дитини. Якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: за заявою матері та батька дитини; за рішенням суду.

Відповідно до частини першої статті 126 СК України походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану.

Відповідно до частини першої статті 135 СК України при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.

Відповідно до статей 213, 215 ЦПК України рішення щодо визнання батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них, а його резолютивна частина містити всі відомості, необхідні для реєстрації батьківства (материнства) в органах РАЦС (прізвище, ім`я та по батькові матері й батька, число, місяць і рік їх народження, громадянство, а також номер актового запису про народження дитини, коли та яким органом його вчинено).

Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень статті 212 ЦПК України, згідно з якою жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення.

Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Рішення щодо встановлення факту батьківства має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них, а його резолютивна частина містити всі відомості, необхідні для реєстрації батьківства в органах реєстрації актів цивільного стану.

Такі висновки сформульовані Верховним Судом в постановах від 31 січня 2024 року в справі № 752/13549/22 (провадження № 61-10510св23), від 13 вересня 2023 року в справі № 552/4291/22 (провадження № 61-6451св23).

Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

У постановах Верховного Суду від 11 липня 2023 року в справі № 449/433/22 (провадження № 61-4176св23), від 17 лютого 2021 року в справі № 373/2257/18 (провадження № 61-15136св20), від 21 березня 2018 року в справі № 543/738/16-ц (провадження № 61-4163св18) зазначено, що доказами визнання батьківства можуть бути листи, заяви, анкети, інші документи, а також показання свідків, пояснення самих сторін, які достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства. Батьківство може бути визнано як у період вагітності матері (наприклад, висловлення бажання мати дитину, піклування про матір майбутньої дитини тощо), так і після народження дитини. Спільне проживання та ведення спільного господарства в зазначених випадках може підтверджуватися наявністю обставин, характерних для сімейних відносин (проживання в одному жилому приміщенні, спільне харчування, спільний бюджет, взаємне піклування, придбання майна для спільного користування тощо). Припинення цих відносин до народження дитини може бути підставою для відмови в позові лише у випадках, коли це сталося до її зачаття.

Європейський суд з прав людини, рішення якого є джерелом права згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», зауважив, що «на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства» (Калачова проти російської федерації № 3451/05, §34, від 07 травня 2009 року).

Верховний Суд в постановах від 31 січня 2024 року в справі № 752/13549/22 (провадження № 61-10510св23), від 13 вересня 2023 року в справі № 552/4291/22 (провадження № 61-6451св23) виснував, що висновок судово-медичної (молекулярно-генетичної) експертизи є достатньою підставою для категоричного висновку для визнання батьківства, оскільки ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини і його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердження або спростування факту батьківства.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції взяв до уваги, що між сторонами існує спір щодо оспорювання батьківства, а тест ДНК (судово-медична (молекулярно-генетична) експертиза) станом на сьогоднішній день є єдиним методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини. Доказова цінність такого тесту переважає будь-який інший доказ на підтвердження або оспорювання кровного споріднення та має вирішальне значення у вирішенні спору даної категорії справ. Встановлення факту кровного споріднення між батьком і дитиною не може вважатися об`єктивним за відсутності висновку судово-медичної (молекулярно-генетичної) експертизи.

Із матеріалів справи вбачається, що звертаючись із даним позовом, ОСОБА_1 посилається на те, що він є біологічним батьком неповнолітнього ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проте, на обгрунтування заявлених вимог не надав висновок судово-медичної (молекулярно-генетичної) експертизи.

В суді першої інстанції за клопотанням позивача неодноразово призначалась молекулярно-генетична експертиза, а саме 11.05.2023 року, 23.08.2023 року та 26.12.2023 року, проте, експертизи не були проведені у зв`язку з тим, що відповідачка ОСОБА_3 з малолітнім сином ОСОБА_13 на відбір біологічних зразків не з`явилась з невідомих причин.

Водночас, суд першої інстанції не вбачав можливості для застосування положень ст. 109 ЦПК України, оскільки не встановлено факту ухилення сторони відповідача від проведення експертизи, яка є необхідною умовою для прийняття такого рішення, і такі висновки суду першої інстанції є вірними.

Крім того, колегією суддів для забезпечення повноти судового розгляду, за клопотанням позивача, ухвалою суду апеляційної інстанції від 21 листопада 2024 року було призначено судову молекулярно-генетичну експертизу, яка також не була проведена, оскільки відповідач ОСОБА_3 не з`явилася в експертну установу та не забезпечила явку малолітнього ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , для відбору біологічних зразків.

Водночас, в матеріалах справи відсутні належні докази на підтвердження отримання відповідачем ОСОБА_3 копії ухвали апеляційного суду від 21 листопада 2024 року про призначення експертизи та щодо її повідомлення про дату, час та місце відбору біологічних зразків.

Зважаючи на викладене, колегія суддів вважає, що дії відповідача ОСОБА_3 не свідчать про її ухилення від проведення експертизи, яка є необхідною умовою для встановлення факту батьківства.

Долучені до позовної заяви копії скріншотів переписок з абонентом Nataliia Staienko y Viber та Arsen у stewiegjgames, копії фотокарток, на яких зображена дитина, копії квитанцій про переказ коштів відповідачці в період з березня 2018 року по березень 2021 року та копія листа з ОСОБА_17 УПЦ про надання дозволу на розірвання церковного шлюбу між ОСОБА_16 та ОСОБА_1 31.10.2019 року, не можуть бути визнані належними та беззаперечними доказами на підтвердження походження дитини від позивача, а лише свідчать про наявність між позивачем та ОСОБА_3 стосунків.

Крім того, як вірно зазначено судом першої інстанції, надані знімки не датовані та не містять інформації стосовно осіб, які на них зображені, з їх змісту не можливо зрозуміти характер відносин, які існували між даними особами.

Також судом першої інстанції обгрунтовано відхилено, як неналежні, докази електронного листування, з посиланням на висновки, викладені ВП Верховного Суду від 21 червня 2023 року у справі №916/3027/21.

Враховуючи вищевикладене та приймаючи до уваги відсутність об`єктивних даних про походження дитини від позивача, суд вважає, що саме по собі бажання позивача стати батьком дитини, не обумовлює застосування статті 128 СК України.

Крім того, як вірно звернуто увагу судом першої інстанції, позивач під час тривалого спільного проживання з відповідачкою та дитиною не виявляв бажання бути записаним у свідоцтві про народження дитини або бажання усиновити дитини.

Є необґрунтованими доводи скаржника про невідповідність висновку суду, що він не має права на оскарження батьківства ОСОБА_2 , законодавству України та судовій практиці, оскільки, як вірно зазначено судом першої інстанції, законодавством чітко визначений перелік осіб, які можуть оскаржувати батьківство ( ч. 3 ст. 128 ЦПК України).

Щодо посилання скаржника в апеляційній скарзі на розгляд справи без участі відповідачів, в порушення вимог ст. 280 ЦПК України.

Основні особливості ухвалення заочного рішення суду та механізм оскарження такого рішення суду регулюються нормами Цивільного процесуального кодексу України.

Інститут заочного провадження спрямований також на розвиток ч. 1 ст. 44 ЦПК України про те, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Таким чином, заочне провадження є додатковою гарантією позивачеві від зловживання відповідачем процесуальними правами, усунення причин затягування процесу, дотримання судами строків розгляду справи.

Згідно ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку, що для ухвалення судом першої інстанції заочного рішення повинні існувати одночасно всі умови, визначені ч. 1 ст. 280 ЦПК України.

Про заочний розгляд справи суд постановляє ухвалу. Розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими главою 11 «Заочний розгляд справи» (стаття 281 ЦПК України).

Із матеріалів справи вбачається, що судом першої інстанції здійснено запит до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , згідно наданої відповіді, останні зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 ( т. 1 а.с.153-156).

Встановивши місце реєстрації відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , суд першої інстанції відповідно до положень ст. 128 ЦПК України здійснював їх повідомлення про дату, час та місце проведення судових засідань шляхом направлення судових повісток повідомлень, які повертались на адресу суду з зазначенням причини невручення «адресат відсутній за вказаною адресою».

Оскільки згідно п.3 ч.8 ст.128 ЦПК України день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місця проживання вважається днем вручення судової повістки фізичній особі, тому відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 вважаються такими, що були повідомлені про дату, час та місце розгляду справи належним чином.

Також суд здійснив повідомлення відповідачів про розгляд справи шляхом оголошення на веб-сайті Звенигородського районного суду, що відповідно до вимог ч. 11 ст. 128 ЦПК України з опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомлено про дату, час і місце розгляду справи.

Враховуючи, що на момент розгляду справи судом першої інстанції були наявні усі умови, визначені ч.1 ст.280 ЦПК України, суд обґрунтовано дійшов висновку про можливість заочного розгляду справи, а доводи скаржника правильність таких висновків не спростовують.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, дотримався норм процесуального права, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Інші доводи апеляційної скарги були предметом розгляду суду та додаткового правового аналізу не потребують, на законність оскаржуваного судового рішення не впливають, а зводяться до незгоди позивача із висновками суду, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обгрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд вважає, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у апеляційній скарзі доводами, не вбачає.

Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом судового рішення в апеляційній інстанції, розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 28 травня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Звенигородський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Звенигородському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про встановлення батьківства та виключення з актового запису про народження відомостей про батька, який не є кровноспорідненим - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов, визначених ЦПК України.

Головуюча О.В. Карпенко

Судді О.М. Новіков

Т.Л. Фетісова

/повний текст постанови суду складено 28 березня 2025 року/