ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

25 березня 2025 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 742/6880/24

Головуючий у першій інстанції - Бездідько В. М.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/669/25, № 22-ц/4823/668/25

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі:

головуючого-судді: Онищенко О.І.

суддів: Мамонової О.Є., Шитченко Н.В.

секретар: Шкарупа Ю.В.

Позивач: ОСОБА_1 , що діє в інтересах недієздатної ОСОБА_2

Відповідач: ОСОБА_3

Особа, яка подала апеляційну скаргу: ОСОБА_3

Розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу на рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 22 січня 2025 року та ухвалу цього суду від 12 лютого 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 , що діє в інтересах недієздатної ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним (суддя Бездідько В.О.), ухвалене у м. Прилуки о 12 годині 51 хвилині, повний текст рішення виготовлено 28.01.2025 року

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2024 року до суду звернулась ОСОБА_1 , що діє в інтересах недієздатної ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору міни квартири АДРЕСА_1 на квартиру АДРЕСА_2 від 22 березня 2016 року посвідченого приватним нотаріусом Прилуцького нотаріального округу Чернігівської області Ігнатовою Л.Л. та зареєстрованого в реєстрі за № 908, застосування двосторонньої реституції та скасування записів в реєстрі речових прав.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що вона є опікуном над недієздатною ОСОБА_2 відповідно до рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 7 березня 2024 року. Після призначення опікуном позивачка дізналась про укладення оспорюваного договору міни квартири ОСОБА_2 та вважає його укладеним особою під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах. Договір міни було вчинено у той час, коли ОСОБА_2 хворіла та потребувала коштів на своє лікування. В нотаріальній конторі ОСОБА_2 не роз`яснювалось нотаріусом, що відбувається саме договір міни двокімнатної квартири, яка знаходиться у самому центрі м. Прилуки Чернігівської області вартість якої була на момент укладення договору 280684 грн на однокімнатну квартиру, що розтащована у периферійному районі міста та без належного ремонту, вартістю 164372 грн, а також не вказувалось, що обмін вчиняється без доплати. Крім того, відповідач по справі обіцяв компенсувати різницю між фактичною вартістю квартири та провести ремонт, створивши прийнятні умови для проживання ОСОБА_2 , що не було зроблено. Договір ОСОБА_2 було укладено лише з метою отримання грошової компенсації так необхідної для лікування та підтримання здоров`я, але відповідач не сплатив обіцяну грошову компенсацію та не провів ремонтних робіт.

Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 22 січня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 , що діє в інтересах недієздатної ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним задоволено, визнано недійсним договір міни квартир, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 від 22 березня 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Прилуцького міського нотаріального округу Чернігівської області Ігнатовою Людмилою Леонідівною та зареєстрований в реєстрі за N? 908, як такий що вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах; приведено сторони в першопочатковий стан, який був до укладання договору міни квартир від 22 березня 2016 року, витребувавши із володіння ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 квартиру за адресою: АДРЕСА_3 та витребувавши із володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 квартиру за адресою: АДРЕСА_4 ; скасовано реєстраційні записи в реєстрі речових прав стосовно зазначених квартир за договором міни від 22 березня 2016 року, зазначено право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_3 за ОСОБА_2 , а квартири відповідно зареєструвати в реєстрі речових прав на нерухомість у власності за ОСОБА_2 квартиру за адресою: АДРЕСА_3 та за ОСОБА_3 квартиру за адресою: АДРЕСА_4 ; стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 1211,20 грн сплаченого судового збору.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що з наданих позивачем доказів, а саме показів свідків, висновку судової-психіатричної експертизи №67 від 30.01.2018 року,рішення Чернігівського апеляційного суду від 10.07.2018 року ухваленого у справі №742/2555/17, довідок лікарів,вбачається та не спростовано відповідачем, що станом на час вчинення оспорюваного правочину ОСОБА_2 хворіла тяжкою хворобою і за своїм матеріальним становищем не мала змоги оплатити належне лікування. Зобов`язання щодо сплати різниці вартості предметів договору відповідачем виконані не були. Посилання ж представника відповідача на умови договору міни, суд не прийняв до уваги, оскільки текст договору є стандартним для такого виду договорів, а нотаріус з огляду на очевидну різницю вартості предметів обміну не з`ясував, яким чином було збалансовано сторонами очевидне істотне порушення прав ОСОБА_2 .Суд також вважав тяжку хворобу ОСОБА_2 достатньою підставою для поновлення строку позовної давності, яка об`єктивно заважала їй захистити свої права.

Ухвалою Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 12 лютого 2025 року відмовлено у задоволенні заяви представника відповідача про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на професійну правничу допомогу. Відмовляючи в задоволенні вказаного клопотання суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги позивача задоволено у повному об`ємі, в тому числі стягнуто з відповідача на користь позивача сплачений при подачі позову судовий збір, тому відсутні підстави для ухвалення додаткового судового рішення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить суд скасувати оскаржувані рішення та ухвалу Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову та стягнути на його користь судові витрати на професійну правничу допомогу. ОСОБА_3 в апеляційній скарзі зазначає, що визнання правочину недійсним на підставі ст.233 ЦК України пов`язане із доведеністю наявності чи відсутності власного волевиявлення в особи на його вчинення на тих умовах, за яких був укладений правочин. Судом взято в якості доказу тяжкої хвороби висновок експерта від 09.11.2021 року про те, що ОСОБА_2 за своїм психічним станом в період часу з 01.01.2016 року по дату проведення судово-психіатричної експертизи №307 від 15.06.2021 року страждає стійким хронічним психічним розладом у вигляді Деменції судинно-атрофічного характеру, не була здатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Але такі обставини не є підставою для визнання правочину недійсним на підставі ст.233 ЦК України, оскільки правочин який оспорюється на підставі ст.233 ЦК України характеризується тим, що особа вчиняє його добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена вчиняти правочин через тяжкі для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі. Також відповідач не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що спірний договір міни було укладено під впливом тяжкої обставини, а саме хвороби з якою намагалась боротись ОСОБА_2 за допомогою ліків і в тому числі за кошти від можливої компенсації отриманої в результаті обміну квартири.Пунктом 6 договору міни від 22 березня 2016 року сторонами було погоджено, що вартість квартир, що належать кожній із сторін, визнана рівною і становить для кожної з квартир 280684 грн, грошова доплата жодної зі сторін іншій стороні за цим договором міни не здійснюється. Нотаріус при посвідченні спірного договору з`ясовувала у ОСОБА_2 чи розуміє, вона що погіршує умови свого проживання, але ОСОБА_2 погодилась на такий обмін, оскільки хотіла проживати ближче до своєї доньки. ОСОБА_2 згідно рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 09.11.2021 року ухваленого у справі № 761/38034/19 визнана недієздатною з 18.01.2022 року. З моменту укладення спірного договору міни і до визнання ОСОБА_2 недієздатною пройшло 5 років 10 місяців. На протязі вказаного періоду ОСОБА_2 неодноразово зверталась до ОСОБА_3 з позовами про розірвання спірного договору міни, так і визнання його недійсним. ОСОБА_3 заявляв клопотання про витребування вказаних справ з архіву суду, що і було зроблено судом, але в порушення норм процесуального закону цивільні справи не були досліджені судом першої інстанції , не приєднано до матеріалів цивільної справи судових рішень по вказаних справах та не надано їм оцінку. Звертаючись до суду в 2016 році ОСОБА_2 , зверталась до суду з позовами на захист своїх прав, а тому перебіг строку позовної давності у даному випадку розпочався саме з 2016 року. Але суд першої інстанції одноосібно, без наявності заявленого в судовому засіданні клопотання поновив представнику ОСОБА_2 процесуальний строк для звернення до суду з даним позовом. За позицією відповідача суд першої інстанції дійшов помилкових висновків щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог, а тому і безпідставно відмовив в ухваленні додаткового рішення про відшкодування відповідачеві понесених витрат на професійну правничу допомогу.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить суд залишити оскаржувані рішення та ухвалу без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Позивачка у відзиві зазначає, що є опікуном недієздатної ОСОБА_2 з 7 березня 2024 року і до цього часу не мала об`єктивної можливості щодо захисту її прав у суді, тобто ОСОБА_1 вважає що за таких обставин строк звернення до суду не було пропущено. ОСОБА_1 звертає увагу на те, що в нотаріальній конторі ОСОБА_2 не роз`яснювалось нотаріусом, що відбувається саме договір міни двокімнатної квартири, яка знаходиться у самому центрі м. Прилуки Чернігівської області вартість якої була на момент укладення договору 280684 грн на однокімнатну квартиру, що розтащована у периферійному районі міста та без належного ремонту, вартістю 164372 грн, а також не вказувалось, що обмін вчиняється без доплати. Є безсумнівною та обставина, що ОСОБА_2 на момент вчинення правочину була особою похилого віку, часто хворіла, змушена була користуватись допомогою стороннії осіб і тому розраховувала на грошову компенсацію від обміну власної квартири. Наявними у матеріалах справи доказами підтверджено наявність у ОСОБА_2 хворобливого стану, необхідності лікування та придбання ліків на які вона не мала коштів.

У відзиві на апеляційну скаргу третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: приватний нотаріус Прилуцького районного ноторіального округу Чернігівської області Ігнатова Л.Л. просить суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін. Приватний нотаріус Ігнатова Л.Л. у відзиві зазначає, що до посвідчення договору міни квартир нею встановлювалась дієздатність сторін правочину шляхом безпосереднього спілкування з ними та візуального огляду осіб. ОСОБА_2 була дієздатною, адекватною, її волевиявлення було вільним і відповідало її внутрішній волі. Зовнішні ознаки нездужання, якогось психічного захворювання або нерозуміння ОСОБА_2 наслідків її дій при особистому спілкуванні нотаріусом виявлені не були. ОСОБА_2 чітко відповідала на запитання, повідомила, що вона оглядала квартиру належну ОСОБА_3 , ознайомлена з її станом та бажає здійснити цей обмін. Крім того, нотаріусом було з`ясовано, чи розуміє ОСОБА_2 , що погіршує умови свого проживання, на що вона відповіла, що розуміє, але хоче проживати ближче до доньки. При посвідченні договору була присутня донька ОСОБА_2 . При посвідченні договору міни ні про які тяжкі обставини та невигідні умови мова не велась, що і було зафіксовано в п.7 Договору міни, в якому сторони заявили, що договір укладається не під впливом тяжких для сторін обставин. Позови ОСОБА_2 і її опікуна ОСОБА_4 неодноразово розглядались у судах починаючи з 2016 року, але жодна з заявлених позовних вимог не була задоволена судом.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справ.

Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною 1 ст.368 ЦПК України встановлено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

За нормами ст. 268 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону не відповідає судове рішення суду першої інстанції та оскаржувана ухвала.

По справі встановлено, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір міни однокімнатної квартири АДРЕСА_5 на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 від 22 березня 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Прилуцького міського нотаріального округу Чернігівської області Ігнатовою Людмилою Леонідівною та зареєстрований в реєстрі за № 908. ( а.с.9-10)

В п.6 вище вказаного договору сторони передбачили, що за погодженням сторін вартість квартир, що належать кожній із сторін, визнана рівною і становить для кожної з квартир 280684 грн. Грошова доплата жодною із сторін іншій стороні за цим договором міни не здійснюється.

В п.7 Договору міни зафіксовано, що договір укладається не під впливом тяжких для сторін обставин.

Також за умовами зазначеного договору сторони стверджують, що однаково розуміють значення і умови цього договору та його правові наслідки; їх волевиявлення є вільним і відповідає їх внутрішній волі; договір не носить характеру фіктивного та удаваного правочину; ними досягнуто згоди по свім істотним та іншим умовам цього договору.

Всі витрати за складання та посвідчення договору відповідно до п.18 сторони сплачують в рівних частинах.

ОСОБА_2 особисто підписала договір міни та власноручно написала своє прізвище(а.с.42,43).

ОСОБА_2 та її опікун ОСОБА_4 , яка зверталась в інтересах ОСОБА_2 з позовними вимогами до ОСОБА_3 звертались неодноразово, починаючи з квітня 2016 року.

Так, рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 06 вересня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання договору міни відмовлено. Зазначене рішення суду залишене без змін ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 14 листопада 2016 року та ухвалою Вищого Спеціалізованого Суду України від 14 червня 2017 року. Підставами для звернення з даним позовом ОСОБА_2 було те, що на момент укладення договору, відповідачем ОСОБА_3 було приховано значні недоліки, які вказують на неможливість використання придбаного майна за цільовим призначенням, тобто істотно змінились обставини, якими сторони керувалися при укладенні договору.

Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 27.04.2017 року, яке залишене без змін ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 22.08.2017 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору недійсним. Підставами для визнання недійсним договору міни ОСОБА_2 зазначала допущення помилки щодо обставин, які мають істотне значення.

Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 22.03.2018 року, яке залишене без змін постановою апеляційного суду Чернігівської області від 10.07.2018 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору недійсним. Позовні вимоги за даним позовом були мотивовані тим, що на момент укладення договору ОСОБА_2 через хворобу не могла усвідомлювати значення своїх дій та не могла керувати ними.Відповідно до висновку судово-психіатричної експертизи №67 від 09.02.2018 року, ОСОБА_2 за своїм психічним станом на момент укладення договору міни квартири від 22.03.2016 року могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на цей час.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 09.11.2021 року ухваленого у справі за № 761/38034/19 ОСОБА_2 визнана недієздатною з 18.01.2022 року. Її опікуном строком на два роки призначено цим рішенням ОСОБА_4 . В ході розгляду справи було призначено судову-психіатричну експертизу за висновком № 307 від 15.06.2021 року встановлено, що ОСОБА_2 в період часу з 01.01.2016 року по даний час страждає стійким хронічним психічним розладом у вигляді Деменції судинно-атрофічного характеру. ОСОБА_2 за своїм психічним станом в період часу з 01.01.2016 року по даний час не була здатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 24.07.2023 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 , що діє в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання договору міни квартири. Підставою для звернення з даним позовом було те, що договір міни квартири від 22.03.2016 року був вчинений внаслідок впливу тяжкої обставини, оскільки договір було підписано недієздатною особою.

Ухвалою Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 09.09.2022 року позовну заяву ОСОБА_4 , що діє в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору міни квартир недійсним залишено без розгляду. Підставою для звернення з даним позовом було посилання на приписи ч.1 ст.225 ЦК України.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 07.03.2024 року ухваленого у справі за № 761/1978/24 встановлено опіку над ОСОБА_2 та призначено опікуном ОСОБА_1 .

12.12.2024 року ОСОБА_3 подано заяву про застосування строків позовної давності. ( а.с.39)

Згідно зі статтею 15 ЦК Україникожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Відповідно до вимог ст.715 ЦК України за договором міни (бартеру) кожна із сторін зобов`язується передати другій стороні у власність один товар в обмін на інший товар. Кожна із сторін договору міни є продавцем того товару, який він передає в обмін, і покупцем товару, який він одержує взамін. Договором може бути встановлена доплата за товар більшої вартості, що обмінюється на товар меншої вартості. Право власності на обмінювані товари переходить до сторін одночасно після виконання зобов`язань щодо передання майна обома сторонами, якщо інше не встановлено договором або законом. Договором може бути встановлений обмін майна на роботи (послуги). Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору міни.

За правилом частини першої статті 215 ЦК Українипідставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Вказаний правовий висновок узгоджуються з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 27 листопада 2018 року у справі № 905/1227/17 (провадження № 12-112гс18).

Відповідно до частини першої статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Правочин, який оспорюється на підставі статті 233 ЦК України, характеризується тим, що особа вчиняє його добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена вчинити правочин через тяжкі для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі.

Підставами визнання правочину недійсним на підставі статті 233 ЦК України та предметом доказування у справі є: 1) наявність тяжкої обставини, в якій перебувала особа, що змусила її вчинити правочин; 2) правочин було вчинено на вкрай невигідних умовах.

Тобто для визнання правочину недійсним, на підставі частини першої статті 233 ЦК України, необхідна сукупність вказаних умов. Такий висновок підтверджується вживанням законодавцем в частині першій статті 233 ЦК України сполучника "і", за допомогою якого відбувається поєднання вказаних умов. Встановлена статтею 233 ЦК України підстава недійсності правочину є сукупністю цих двох елементів - відсутність хоча б одного з них є ознакою знаходження відповідних правовідносин за межами сфери регулювання частини першої статті 233 ЦК України.

Наявність тяжкої обставини, що змусила особу вчинити правочин, має довести сторона, яка такий правочин оспорює. Предметом доказування також є той факт, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було би вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Тяжкі обставини мають вплинути на особу таким чином, що спонукають її вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах. Умови мають бути очевидно невигідними для особи, яка уклала цей правочин, і бути наявними саме в момент вчинення правочину. Тяжкими обставинами можуть бути, зокрема, тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства особи, учасника правочину, та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.

Такі правочини мають дефекти волі і здійснюються за обставин, коли особа змушена вчинити правочин на вкрай невигідних для себе умовах.

Виходячи із системного аналізу наведених норм, визнання правочину недійсним на підставі статті 233 ЦК України пов`язане із доведеністю наявності чи відсутності власного волевиявлення в особи на його вчинення на тих умовах, за яких був укладений правочин.

Обравши способом захисту своїх прав визнання договору міни недійсним, позивач в силу положень ЦПК України щодо змагальності сторін зобов`язаний був довести правову та фактичну підстави своїх позовних вимог.

За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

До тяжких обставин, які стали підставою для укладення ОСОБА_2 оспорюваного договору, позивач відносить необхідність отримання коштів для лікування тяжкої хвороби. До вкрай невигідних умов позивач відносить обмін без доплат, двокімнатної квартири, яка знаходиться у самому центрі м. Прилуки Чернігівської області вартістю на момент укладення договору 280684 грн на однокімнатну квартиру, що розтащована у периферійному районі міста без належного ремонту, вартістю 164372 грн.

Звертаючись до суду позивачка на підтвердження наявності тяжких обставин, що стали підставою для укладення оспорюваного договору міни квартир посилалась на покази свідків, висновок судової-психіатричної експертизи №67 від 30.01.2018 року,рішення Чернігівського апеляційного суду від 10.07.2018 року ухваленого у справі №742/2555/17, довідок лікарів.

Колегія суддів апеляційного суду критично відноситься до показів свідків та вважає їх покази оціночними щодо відсутності коштів у позивачки на момент вчинення оспорюваного договору, оскільки відповідно до п.18 договору міни сторони несли витрати по даному договору в рівних частинах. Крім того, ОСОБА_2 зверталась з позовом до суду про розірвання договору міни вже 08.04.2016 року, при подачі позову сплатила судовий збір та користувалась послугами професійного адвоката Ткаченко Н.М. Доказів надання безоплатно правничої допомоги чи клопотання про звільнення від сплати судового збору у зв`язку з скрутним матеріальним становищем матеріали цивільної справи за № 742/1094/16 не містять.

Позивачем також на підтвердження скрутного матеріального становища не надано належних, допустимих та переконливих доказів про розмір пенції чи інших виплат, які отримувала ОСОБА_2 у період вчинення оспорюваного правочину.

Отже, висновок суду першої інстанції про наявниність тяжких обставин, які стали підставою для визнання договору міни квартири недійсним є не вірним та не базується на матеріалах справи та доказах, які були витребувані судом першої інстанції з архіву суду та яким не було надано оцінку при ухваленні рішення.

ОСОБА_1 у позовній заяві посилається на наявність тяжкої хвороби, яка потребувала лікування. На підтвердження цього факту позивачем надано медичні довідки: № 191/2253 від 27.08.2019 року та № 061/203/1-01 від 23.10.2023 року, №061/203/1-01 31 від 09.02.2023 року, №061/203/1-01 31 35 від 01.11.2023 року про перебування ОСОБА_2 на обліку у психіатра у зв`язку з нервово-психічним захворюванням з 2019 року; консультативне заключення від 10.03.2016 року. ( а.с.14-16) Вище вказані довідки не стосуються спірного періоду укладення договору міни, а консультативне заключення від 10.03.2016 року не є тим переконливим доказом , що свідчить про наявність проявів хвороби у період укладення договору,оскільки хворобливий стан ОСОБА_2 лікарем було визначено зі слів її доньки. Колегія суддів при цьому враховує, що договір було укладено особисто ОСОБА_2 , остання зверталась до суду з позовними заявами та була присутньою у судових засіданнях при їх розгляді, що свідчить про відсутність негативного впливу хворобливого стану на ОСОБА_2 .

Посилання на висновок судової-психіатричної експертизи № 307 від 15.06.2021 року яким встановлено, що ОСОБА_2 в період часу з 01.01.2016 року по даний час страждає стійким хронічним психічним розладом у вигляді Деменції судинно-атрофічного характеру не може бути прийнято як належний доказ у даній справі, оскільки на вирішення експертів були надані лише ті докази, які були надані ОСОБА_4 без надання всіх висновків та доказів, які були в тому числі предметом дослідження суду, що свідчить про недобросовісну поведінку з боку ОСОБА_4 , як заявника у справі про визнання ОСОБА_2 недієздатною.

Ініціатором обміну квартир була саме ОСОБА_2 , що не заперечувалось нею під час розгляду її позовним заяв про визнання договору міни недійсним та про розірвання договору, отже відсутні підстави вважати, що договір укладено на вкрай невигідних умовах для ОСОБА_2 . Крім того, колегія суддів враховує, що місце розташування обох квартир знаходиться в центральній частині міста Прилуки за три квартали одна від одної.

Таким чином,вирішуючи спір, колегія суддів апеляційного суду, на підставі зібраних у справі доказів, дійшла висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним договору міни на підставі статі 233 ЦК України, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що оспорюваний договір міни укладений під впливом тяжкої для ОСОБА_2 обставини, у цій справі під час хвороби, але на вкрай невигідних для неї умовах. Позивач, який оспорює правочин, мав довести, що за відсутності тяжкої обставини (хвороби) правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Отже, апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 22 січня 2025 року скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Ураховуючи, що апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено, рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 22 січня 2025 року скасовано, то скасуванню підлягає і ухвала суду від 12.02.2025 року про відмову в ухваленні додаткового рішення про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Заява про застосування строків позовної давності подана відповідачем не підлягає задоволенню, оскільки суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у зв`язку з їх недоведеністю. Застосування строків позовної давності ж можливе лише при задоворленні позовних вимог.

Частиною першою статті 15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», про що зазначено в частині четвертій статті 62 ЦПК України.

Згідно з частиною першою, другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема письмовими доказами.

Верховний Суд у постанові від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 зазначив, що склад і розмір витрат на правничу допомогу є предметом доказування у справі. Для підтвердження цих витрат необхідно подати договір про надання правничої допомоги, акт приймання-передачі послуг, платіжні документи та розрахунок витрат. Наявність таких доказів є підставою для їх відшкодування стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Таким чином, Верховний Суд роз`яснив, що перелік доказів витрат на правничу допомогу не є вичерпним, а їх оцінка перебуває у межах дискреції суду.

Верховний Суд у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19, від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц, від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 виклав правову позицію, згідно з якою витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт перший частини другої статті 137 ЦПК України).

Так, Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Відповідно до правового висновку, викладеного в пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху», у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи це питання, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і їхню необхідність.

У додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 206/6537/19 зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України.

У відзиві на позовну заяву відповідач повідомив, що подасть докази на підтвердження витрат на правничу допомогу впродовж п`яти днів після ухвалення рішення. Орієнтовний розрахунок судових витрат, які він очікував понести, складали 30 000,00 грн (а.с. 68-74).

24.01. 2025 року, тобто у п`ятиденний термін після ухвалення судового рішення судом першої інстанції, відповідач подав до суду докази на підтвердження витрат на правничу допомогу.

Відповідно до договору про надання правової допомоги від 10 грудня 2024 року відповідач надав повноваження адвокату Коваленко О.Ю. представляти його інтереси у Прилуцькому міськрайонному суді по цивільній справі №742/6880/24, що підтверджується відповідним ордером на надання правничої (правової) допомоги. Пунктом 5.1 цього договору передбачено, що вартість правничої допомоги визначається у твердій ( фіксованій) сумі. (а.с. 89, 90).

Згідно з детальним описом робіт та актом здачі-приймання послуг з надання правничої допомоги від 24.01.2025 року відповідачу у цій справі надано правничу допомогу вартістю 20 000 грн, зокрема: 10 000 грн - вивчення документів, які стосуються спірних питань,надання усної консультації, складання та подання відзиву та відзиву із зміненими позовними вимогами та 10000 грн участь у судових засіданнях суду першої інстанції 19.12.2024 року ( 40 хвилин) та 22.01.2025 року ( 2 години 40 хвилин).

Колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення заяви про стягнення з ОСОБА_1 , як представника недієздатної ОСОБА_2 в інтересах якої подано позов, на користь ОСОБА_3 витрат на правничу допомогу, понесених ним в суді першої інстанції у розмірі 10 000 грн, оскільки такий розмір витрат на професійну правничу допомогу відповідатиме критерію реальності наданих адвокатських послуг, обґрунтованості, розумності їхнього розміру, з урахуванням конкретних обставин справи, її складності, необхідних процесуальних дій сторони.

Керуючись ст.ст.141, 258, 263, 374, 376 ч.1 п.4, 382, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 22 січня 2025 року та ухвалу цього суду від 12 лютого 2025 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 , що діє в інтересах недієздатної ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_6 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_3 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_7 , РНОКПП НОМЕР_2 ) витрати на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції у розмірі 10 000 грн та судовий збір у розмірі 1816 грн 80 коп. за апеляційний розгляд справи.

Постанова суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови виготовлено 27.03.2025 року.

Головуючий: Судді: