ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2025 року

м. Київ

справа № 0827/2899/2012

провадження № 61-2751св24

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Литвиненко І. В.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Брайт Інвестмент»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Войтович Євген Михайлович, на постанову Запорізького апеляційного суду від 24 січня 2024 року в складі колегії суддів: Маловічко С. В., Гончар М. С., Подліянової Г. С. у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Брайт Інвестмент», до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2012 року Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра» в особі філії Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» Запорізьке регіональне управління (далі - ПАТ «КБ «Надра», банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позовних вимог банк зазначав, що відповідно до укладеного 01 квітня 2008 року кредитного договору «Автопакет» ОСОБА_1 отримала у ПАТ «КБ «Надра» кредит у розмірі 17 125,48 дол. США зі сплатою за користування кредитними коштами відсотків у розмірі 13,3 % річних, який зобов`язалася повернути до 31 березня 2013 року.

Для забезпечення повернення позичальником кредитних коштів 01 квітня 2008 року між банком та ОСОБА_3 укладений договір поруки № 16/2008/0684Фап.

У зв`язку з невиконанням позичальником умов кредитного договору утворилась заборгованість, яку банк просив відповідачів погасити, направивши їм претензію. Однак, станом на 07 грудня 2011 року позичальник та поручитель своїх зобов`язань не виконали, заборгованість не сплатили.

Посилаючись на зазначене, банк просив суд стягнути з відповідачів заборгованість, що утворилась станом на 07 грудня 2011 року у загальному розмірі 22 416,81 дол. США (еквівалент 179 108,07 грн), яка складається із:

- заборгованості за кредитом - 121 192,48 грн (еквівалент 15 168,21 дол. США); - заборгованості за відсотками - 39 926,89 грн (еквівалент 4 997,17 дол. США); - пені - 3 706,51 грн (еквівалент 493,90 дол. США);

- заборгованості за кредитною лінією - 370,97 грн (еквівалент 46,43 дол. США);

- заборгованості за відсотками за кредитною лінією - 173,30 грн (еквівалент 21,69 дол. США);

- заборгованості зі сплати пені за кредитною лінією - 54,81 грн (еквівалент 6,68 дол. США);

- штрафів - 13 683,10 грн (еквівалент 1 712,55 дол. США).

У зв`язку з тим, що відповідач ОСОБА_3 померла ще у 2009 році Шевченківський районний суд м. Запоріжжя ухвалою від 23 квітня 2012 року позовну заяву ПАТ «КБ «Надра» у частині позовних вимог до ОСОБА_3 залишив без розгляду.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя заочним рішенням від 23 квітня 2012 року позов ПАТ «КБ «Надра» задовольнив.

Стягнув з ОСОБА_1 на користь ПАТ «КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором від 01 квітня 2008 року № 16/2008/0684Фап на загальну суму у розмірі 179 108,07 грн та судовий збір у сумі 1 791,08 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції керувався тим, що позичальник взяті на себе зобов`язання за кредитним договором не виконує, у зв`язку з чим утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню з відповідача.

Ухвалою від 24 січня 2022 року Шевченківський районний суд м. Запоріжжя замінив стягувача з ПАТ «КБ «Надра» на його правонаступника Товариства з обмеженою відповідальністю «Брайт Інвестмент» (далі - ТОВ «Брайт Інвестмент»). Зазначена ухвала залишена без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 02 серпня 2022 року (т. 1, а. с. 184, 256-268).

22 травня 2023 року ОСОБА_1 в особі адвоката Войтовича Є. М. подала заяву про перегляд заочного рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 23 квітня 2012 року (т. 2, а. с. 2).

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя ухвалою від 02 серпня 2023 року у задоволенні клопотання про поновлення строку на подання до суду заяви про перегляд заочного рішення відмовив. Заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення суду від 23 квітня 2012 року залишив без задоволення (т. 2, а. с. 32).

Не погоджуючись із заочним рішенням суду першої інстанції, 04 вересня 2023 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діяв адвокат Войтович Є. М., подала апеляційну скаргу (т. 2, а. с. 77).

Запорізький апеляційний суд постановою від 24 січня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив частково.

Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 23 квітня 2012 року скасував.

Позов ПАТ «КБ «Надра», правонаступником якого є ТОВ «Брайт Інвестмент», про стягнення заборгованості задовольнив частково.

Стягнув з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Брайт Інвестмент» як правонаступника ПАТ «КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором «Автопакет» від 01 квітня 2008 року № 16/2008/0684Фап станом на 07 грудня 2011 року в розмірі 17 849,81 дол. США.

В іншій частині позову відмовив.

Стягнув з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Брайт Інвестмент» як правонаступника ПАТ «КБ «Надра» судовий збір у сумі 1 791,08 грн.

Скасовуючи заочне рішення суду першої інстанції, апеляційний суд керувався тим, що суд розглянув справу за відсутності відповідача, яка не повідомлена належним чином про дату, час і місце судового засідання.

Вирішуючи спір по суті, апеляційний суд керувався тим, що, звернувшись до суду з цим позовом у лютому 2012 року, банк не набув права вимагати у відповідача дострокової сплати всієї суми кредиту. Однак, за положенням статей 1049, 1050 ЦК України банк не позбавлений права вимагати стягнення із позичальника сум, строк погашення яких настав на час пред`явлення позову.

Суд, встановивши, що всі нарахування, крім суми основного кредиту, наданого на придбання автомобіля, розраховані банком саме станом на 07 грудня 2011 року, вважав, що вони не потребують перерахунку, оскільки не є достроковими вимогами. Вказане відноситься також і до кредитного ліміту, оскільки розрахунок проведено лише за тими сумами, якими фактично користувалася відповідач, а не за встановленим кредитним лімітом у цілому у розмірі 4 519,53 дол. США.

Визначаючи розмір заборгованість за тілом кредиту станом на 07 грудня 2011 року без залишку, що залишився несплаченим, суд врахував, що згідно з умовами договору ОСОБА_1 взяла в кредит у сумі 17 125,48 дол. США строком на 5 років, тобто на 60 місяців, зі сплатою ануїтетних платежів рівними частинами по 285,42 дол. США в місяць. Оскільки станом на 07 грудня 2011 року пройшло 44 місяці, тому відповідач повинна сплатити кредит у сумі 12 558,48 дол. США (285,42 х 44).

Врахувавши те, що відповідач сплатила 1 957,27 дол. США, суд дійшов висновку, що борг станом на 01 грудня 2011 року становив 10 601,21 дол. США (12 558,18 - 1 957,27). Решта суми кредиту у розмірі 4 567,00 дол. США як достроково заявлена вимога стягненню не підлягає.

Крім того, врахувавши, що за кредитним договором «Автопакет» ОСОБА_1 отримала кредит у іноземній валюті та мала сплачувати його також у іноземній валюті, суд дійшов висновку, що до стягнення підлягає заборгованість саме в іноземній валюті.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

21 лютого 2024 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Войтович Є. М., звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Запорізького апеляційного суду від 24 січня 2024 року, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Підставою касаційного оскарження судового рішення заявник зазначає неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права (статтю 11 Закону України «Про захист прав споживачів») і порушення норм процесуального права (статтю 13 ЦПК України), а також застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 20 вересня 2023 року в справі № 483/1220/21.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що, стягуючи з відповідача заборгованість за кредитним договором у іноземній валюті, суд не врахував, що позивач, звертаючись до суду з позовом, просив стягнути суму боргу в грошовій одиниці України - гривні. Тому, стягуючи заборгованість у доларах США, апеляційний суд вийшов за межі позовних вимог. Крім того, зазначає, що суд апеляційної інстанції вийшов за межі апеляційної скарги, оскільки відповідач не оскаржувала рішення суду першої інстанції з мотивів валюти стягнення, що є порушенням частини першої статті 367 ЦПК України.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У березні 2024 року ТОВ «Брайт Інвестмент», яке є правонаступником ПАТ «КБ «Надра», подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому вказує на те, що доводи касаційної скарги є безпідставними, оскільки суд апеляційної інстанції забезпечив повний і всебічний розгляд справи й ухвалив законне та обґрунтоване судове рішення, а доводи скарги висновків суду не спростовують. Тому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою від 11 березня 2024 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував її матеріали із Шевченківського районного суду м. Запоріжжя.

Ухвалою від 13 березня 2024 року Верховний Суд задовольнив клопотання ОСОБА_1 . Зупинив виконання постанови Запорізького апеляційного суду від 24 січня 2024 року у цій справі.

У березні 2024 року справа надійшла до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, з`ясовані судами

01 квітня 2008 року між ПАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_1 укладено договір «Автопакет» № 16/2008/0684Фап, відповідно до умов якого банк надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти у сумі 17 125,48 дол. США на придбання автомобіля марки MITSUBISHI, із терміном користування до 31 березня 2013 року (т. 1, а. с. 7-9).

Відповідно до пункту 1.1.3.1 договору, плата за користування кредитними коштами у вигляді відсотків узгоджена за ставкою 13,3 % річних.

Згідно з пунктом 2.2.2 та відповідно до графіку договору, позичальник зобов`язується щомісячно до 18 числа поточного місяця сплачувати мінімально необхідний платіж у сумі 396,71 дол. США, до якого входить частина кредиту та нараховані відсотки.

У разі прострочення позичальником строку сплати мінімально необхідного платежу з погашення кредиту, позичальник сплачує банку пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на час виникнення заборгованості, за кожен день прострочення (пункт 5.1 договору).

Відповідно до пункту 5.2 кредитного договору, у разі порушення позичальником вимог підпунктів 4.3.1, 4.3.2, 4.3.7, 4.3.9, 4.3.10 цього договору, позичальник зобов`язаний сплатити банку штраф у розмірі 10 % від суми кредиту, визначеної у пункті 1.1 договору, за кожен випадок.

Додатково відповідно до пункту 1.2.1 договору позичальнику було надано кредитну лінію з лімітом 4 519,53 дол. США, зі строком повернення коштів до 31 березня 2013 року (пункт 1.2.4).

У пункті 1.2.3.1 встановлено, що за користування коштами кредитного ліміту узгоджено сплату позичальником відсотків за ставкою у розмірі 20,28 % річних.

Згідно з пунктом 4.2.5 банк має право вимагати від позичальника дострокового виконання зобов`язань щодо повернення кредиту/кредитної лінії, сплати нарахованих відсотків та інших платежів, передбачених цим договором, можливих штрафних санкцій, якщо позичальник несвоєчасно чи не в повному обсязі сплатив черговий платіж.

Відповідно до пункту 4.3.5 договору, позичальник зобов`язаний у випадках, визначених у цьому договорі, протягом семи календарних днів з дня отримання вимоги банку про дострокове повне виконання зобов`язань, виконати зобов`язання щодо повернення кредиту/коштів, отриманих в рамках кредитної лінії, сплатити нараховані відсотки, інші платежі, передбачені цим договором, можливих штрафних санкцій.

У пункті 8.3 договору сторони погодили, що всі повідомлення за цим договором будуть вважатись зробленими належним чином у випадку, якщо вони здійснені у письмовій формі та надіслані рекомендованим листом, кур`єром або вручені особисто за зазначеними у договорі адресами сторін.

У зв`язку з неналежним виконанням позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором, станом на 07 грудня 2011 року утворилась заборгованість, яка становить у загальному розмірі 22 416,81 дол. США, що еквівалентно 179 108,07 грн, яка складається з:

- заборгованості за кредитом - 121 192,48 грн (еквівалент 15 168,21 дол. США); - заборгованості за відсотками - 39 926,89 грн (еквівалент 4 997,17 дол. США); - пені - 3 706,51 грн (еквівалент 493,90 дол. США);

- заборгованості за кредитною лінією - 370,97 грн (еквівалент 46,43 дол. США);

- заборгованості за відсотками за кредитною лінією - 173,30 грн (еквівалент 21,69 дол. США);

- заборгованості зі сплати пені за кредитною лінією - 54,81 грн (еквівалент 6,68 дол. США);

- штрафів - 13 683,10 грн (еквівалент 1 712,55 дол. США) (т. 1, а. с. 3-6).

Згідно з договором № GL48N718070_blank про відступлення прав вимоги від 05 серпня 2020 року, укладеного між ПАТ «КБ «Надра» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» (далі - ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп»), право вимоги за кредитним договором від 01 квітня 2008 року № 16/2008/0684ФАП та всіма іншими похідними договорами перейшло до ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» (т. 1, а. с. 164-167).

Відповідно до договору № GL48N718070_blank _06 про відступлення прав вимоги від 14 квітня 2021 року, укладеного між ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» та ТОВ «Брайт Інвестмент», право вимоги за вказаним кредитним договором та всіма іншими похідними договорами перейшло до ТОВ «Брайт Інвестмент», разом з усіма додатками до нього (у тому числі графіками здійснення платежів) та додатковими договорами (угодами), договорами про внесення змін, змінами і доповненнями, що є невід`ємними частинами (т. 1, а. с. 169, 170).

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

У частині першій статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувана постанова апеляційного суду відповідає вказаним вимогам закону.

Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваного судового рішення, обговоривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

У статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (стаття 16 ЦК України).

Предметом розгляду касаційного суду є вимоги банку про стягнення кредитної заборгованості з позичальника за договором від 01 квітня 2008 року.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (частина перша статті 527 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (частина перша статті 611 ЦК України).

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього Кодексу).

Як відомо з матеріалів справи, 01 квітня 2008 року між ПАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_1 укладено споживчий кредит строком до 31 березня 2013 року.

Договором кредитування «Автопакет», укладеним між банком та відповідачем, передбачено право банку на дострокове повернення кредиту у випадку несплати позичальником чергового платежу (пункт 4.2.5), але пунктом 4.3.5 договору визначено порядок, якого слід дотриматись для набуття права на дострокове повернення кредиту.

12 березня 2012 року через порушення позичальником зобов`язань банк подав позов, зокрема, про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася.

Суд апеляційної інстанції встановив, що порядок направлення вимоги про дострокове повернення кредиту позивач не дотримав.

У пункті 14 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року в справі № 638/13683/15-ц (провадження № 14-680цс19) зроблено висновок, що у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (частина друга статті 627 ЦК України у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», який набрав чинності 16 жовтня 2011 року). Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (частина третя статті 1054 ЦК України у вказаній редакції).

Споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних із підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункт 23 частини першої зазначеної статті у відповідній редакції).

10 червня 2017 року набрав чинності Закону України «Про споживче кредитування», який визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування» (стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній з 10 червня 2017 року). Отже, регулювання правовідносин банку зі споживачем щодо кредитування для споживчих потреб до 10 червня 2017 року відбувалося з урахуванням приписів Закону України «Про захист прав споживачів». З 10 червня 2017 року на ці відносини поширюється Закон України «Про споживче кредитування», а у частині, що йому не суперечить, - також Закон України «Про захист прав споживачів».

Визначаючи зміст правовідносин, які виникли між сторонами кредитного договору, суди повинні встановити: на які потреби було надано кредит, чи здійснювалось кредитування з метою задоволення боржником особистих економічних та побутових потреб. Установивши, що кредитування здійснювалось на споживчі потреби, суд повинен застосувати до встановлених правовідносин законодавство щодо захисту прав споживачів (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 14 вересня 2016 року у справі № 6-223цс16).

Якщо кредитодавець згідно з договором про надання споживчого кредиту одержує внаслідок порушення споживачем умов договору право на вимогу повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, або на вилучення продукції чи застосування іншої санкції, він може використати таке право лише у разі: 1) затримання сплати частини кредиту та/або відсотків щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла щонайменше - на три календарні місяці; або 2) перевищення сумою заборгованості суми кредиту більш як на десять відсотків; або 3) несплати споживачем більше однієї виплати, яка перевищує п`ять відсотків суми кредиту; або 4) іншого істотного порушення умов договору про надання споживчого кредиту. Якщо кредитодавець на основі умов договору про надання споживчого кредиту вимагає здійснення внесків, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі внески або повернення споживчого кредиту можуть бути здійснені споживачем протягом тридцяти календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - шістдесяти календарних днів з дня одержання повідомлення про таку вимогу від кредитодавця. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про надання споживчого кредиту, вимога кредитодавця втрачає чинність (частина десята статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» зі змінами, передбаченими Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», який набрав чинності 16 жовтня 2011 року).

У пунктах 20, 21, 25, 29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року в справі № 638/13683/15-ц (провадження № 14-680цс19) зроблено висновок, що частина десята статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, що була чинною до 10 червня 2017 року, встановила обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту. Велика Палата Верховного Суду вважала, що звернення до суду з позовом про дострокове повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту не замінює визначений вказаним Законом порядок. Якщо кредитодавець звертається до суду з таким позовом, не виконавши вимоги частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, не дотримавши передбачений зазначеним договором порядок, який не має погіршувати порівняно із цим Законом становище споживача, то в останнього як у позичальника відсутній обов`язок достроково повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту, а у суду відсутня підстава для задоволення відповідного позову у частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за таким договором.

Суд, установивши, що кредитування відбулося для задоволення споживчих потреб позичальника, має застосувати до встановлених правовідносин приписи, які регулюють відносини споживчого кредитування, зокрема частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, в якій був встановлений обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту. Порушення позивачем визначеного кредитними договорами порядку направлення юридично значимих повідомлень, факт отримання яких адресатами суди не встановили, не може мати наслідком покладення на відповідачів тягаря дострокового погашення заборгованості за кредитними договорами.

Подібні висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 703/747/12, від 12 серпня 2020 року у справі № 2-2062/10, від 27 серпня 2020 року у справі № 607/3439/16.

Отже, оскільки у спірних правовідносинах кредит надавався на споживчі цілі, тому відповідно до статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, банк повинен був попередньо направити позичальнику вимогу про дострокове повернення кредиту.

Встановивши, що банк не довів дотримання порядку дострокового повернення коштів за його вимогою, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що термін виконання грошових зобов`язань у повному обсязі не настав, а тому банк не набув права на дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором. Також, встановивши, що позичальник неналежно виконував свої зобов`язання за кредитним договором, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивача прострочену заборгованість.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду апеляційної інстанції, оскільки вони прийняті з дотримання норм, як матеріального, так і процесуального права.

Касаційна скарга не містить доводів щодо незаконності висновків апеляційного суду про стягнення з відповідача простроченої заборгованості та здійснених судом розрахунків, а тому, з огляду на положення частини першої статті 400 ЦПК України, справа в цій частині не переглядається в касаційному порядку.

Щодо доводів касаційної скарги про безпідставне стягнення судом апеляційної інстанції простроченої заборгованості в іноземній валюті та вихід апеляційної інстанції за межі позовних вимог.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16 та від 23 жовтня 2019 року в справі № 723/304/16 зазначено, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. З огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Як відомо з матеріалів справи, відповідно до кредитного договору «Автопакет» ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) отримала кредит в іноземній валюті та мала сплачувати його також в іноземній валюті.

Звертаючись до суду з позовом банк просив суд стягнути заборгованість за кредитним договором у розмірі 22 416,81 дол. США, тобто визначив вимоги у іноземній валюті з прив`язкою до гривневого еквіваленту за курсом долара до гривні станом на 07 грудня 2011 року.

Таким чином, у разі якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам частини третьої статті 533 ЦК України.

Враховуючи, що у спірних правовідносинах сторони визначили валютою зобов`язання долар США, у цій валюті здійснювалася видача кредиту та його погашення, більш того, у зазначеній валюті також проведені наявні у матеріалах справи розрахунки заборгованості за кредитом, колегія суддів вважає загалом правильним висновок суду апеляційної інстанції про наявність підстав для стягнення заборгованості за кредитним договором, виходячи з валюти спірного зобов`язання.

Вказані, а також інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судового рішення суду апеляційної інстанції, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального і процесуального права й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення - без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають.

Щодо судових витрат

Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційна скарга залишається без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Частиною третьою статті 436 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанцій у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Враховуючи, що ухвалою від 13 березня 2024 року Верховний Суд зупинив виконання постанови Запорізького апеляційного суду від 24 січня 2024 року до закінчення касаційного провадження, то виконання цього рішення, на підставі частини третьої статті 436 ЦПК України, підлягає поновленню.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 418 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Войтович Євген Михайлович, залишити без задоволення.

Постанову Запорізького апеляційного суду від 24 січня 2024 року залишити без змін.

Поновити виконання постанови Запорізького апеляційного суду від 24 січня 2024 року.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді Є. В. Петров

А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко