Провадження № 2/344/347/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді Бородовського С.,

з участю секретаря Бурянна Н.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання договору припиненим,-

ВСТАНОВИВ:

в позові вказано: «…У провадженні Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області (далі Суд) перебуває цивільна справа № 344/10357/23 за позовом ОСОБА_2 (далі відповідачка) до ОСОБА_3 (далі позивач) про стягнення заборгованості зі сплати аліментів на утримання неповнолітніх дітей (далі справа; копія позовної заяви додається, додаток № 1). Ухвалою Суду від 12.06.2023 про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі (копія додається, додаток № 2) відкрито провадження у справі. Як на підставу позовних вимог у справі відповідачка посилається на укладений сторонами договір між батьками про сплату аліментів на дітей від 14 грудня 2018 р., посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Довгалюком Б.В. за реєстром № 2422 (далі Договір; копія додається, додаток № 3), за яким відповідачка є одержувачем аліментів (далі Одержувач), а позивач платником аліментів (далі Платник). Пунктом 14 Договору передбачено, що відповідно до частини другої статті 189 Сімейного кодексу України, у разі невиконання Платником свого зобов`язання по сплаті аліментів за цим договором, Одержувач аліментів вправі звернутися до нотаріуса за вчиненням виконавчого напису, а останній є підставою для примусового виконання умов договору. Згідно п. 15 Договору одержувач зобов`язується у випадку виконання Платником умов даного договору, не подавати позовну заяву або заяву про видачу судового наказу до суду про стягнення аліментів з Платника на утримання Дітей. У випадку подання Одержувачем позовної заяви або заяви про видачу судового наказу до суду про стягнення з Платника аліментів на утримання Дітей, даний договір вважається розірваний в день подання позовної заяви або заяви про видачу судового наказу, і всі штрафні санкції для Платника по ньому не нараховуються. Відповідачка не скористалася своїм правом на звернення до нотаріуса за вчиненням виконавчого напису, яке встановлене пунктом 14 Договору. Натомість, 08 червня 2023 р. відповідачка звернулася в Суд з позовом до позивача (копія позовної заяви додається, додаток № 1), в якому при обґрунтуванні позовних вимог посилається на Договір, просить стягнути аліменти на підставі неналежного, на її думку, виконання Договору…».

Тому позивач просив суд визнати припиненим з 08 червня 2023 р. договір між батьками про сплату аліментів на дітей від 14 грудня 2018 р., укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Довгалюком Б.В. за реєстром № 2422.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позов та надав перед судом пояснення про те, що 14/12/2018 сторони уклали договір про сплату аліментів, в п. 15 договору передбачено підстави його припинення; відповідач зобов?язалась не подавати позовну заяву до суду про стягнення аліментів; у випадку подання позову договір вважається розірваним; 08/06/2023 подано позов про стягнення аліментів; тому договір припинено; позивач не заперечує існування договору і не просить про розірвання договору; були вже судові рішення по цьому договору; стягнення аліментів та стягнення заборгованості за аліментами розрізняються відповідачем, але представником позивача не розрізняються; за договором сплачуються кошти; позивач просить про визнання договору припиненим; відповідач обіцяла, що не буде подавати позов про стягнення аліментів; представник позивача не знає хто запропонував включити в договір п. 15% договір склали юристи і посвідчив нотаріус, сторони прочитали та підписали.

В судовому засіданні відповідач заперечила позов та надала перед судом пояснення про те, що сторонами укладено договір про сплату аліментів на утримання дітей, який не виконано і тому вона звернулась з позовом про стягнення заборгованості з аліментів, які не сплачено позивачем, а не з позовом про присудження аліментів та встановлення їх розміру судом; стягнення заборгованості з аліментів та позов про присудження аліментів це дві різні юридичні дії; позивач три роки не платив аліменти, що визначені договором; позивач частково оплачував аліменти за договором, а тому договір існує, а позивач його визнає; в призначенні платежу позивач вказував аліменти; не зверталась про видачу виконавчого листа.

Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Отже не підлягають доказуванню обставини, які визнаються сторонами.

Так сторонами не заперечено укладення ними договору та посвідчення його нотаріусом.

Судом встановлено наступні обставини.

Сторонами укладений договір про сплату аліментів на дітей від 14 грудня 2018 р., посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Довгалюком Б.В. за реєстром № 2422.

Згідно п. 15 Договору одержувач зобов`язується у випадку виконання Платником умов даного договору, не подавати позовну заяву або заяву про видачу судового наказу до суду про стягнення аліментів з Платника на утримання Дітей. У випадку подання Одержувачем позовної заяви або заяви про видачу судового наказу до суду про стягнення з Платника аліментів на утримання Дітей, даний договір вважається розірваний в день подання позовної заяви або заяви про видачу судового наказу, і всі штрафні санкції для Платника по ньому не нараховуються.

Отже в п. 15 договору «…одержувач зобов`язується у випадку виконання Платником умов даного договору, не подавати позовну заяву або заяву про видачу судового наказу до суду про стягнення аліментів з Платника на утримання Дітей…».

По-перше, відповідач надала перед судом пояснення про те, що позивач не виконував умови договору про сплату аліментів.

По-друге, відповідач не подавала позову про присудження аліментів, а подала позов про стягнення заборгованості за аліментами, які сторони встановили їх договором і, які позивач не сплатив, порушуючи його договірний обов?язок.

Незважаючи на те, що в судовому засіданні представник позивача надав перед судом пояснення про те, що відповідач розрізняє стягнення заборгованості за аліментами і присудження самих аліментів за рішенням суду, а представник їх не розрізняє, однак такий правовий нігілізм представника позивача не визначено процесуальним законом в якості правової підстави для задоволення позову.

Аліменти можуть бути встановлені в судовому чи позасудовому договірному порядку. Тому відповідачем спростовано пояснення представника позивача про те, що позов про стягнення вже визначених аліментів та позов про присудження аліментів це один і той самий вид позову.

Крім цього суд діє згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») і під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін.

Запропоновані сторонами форми тлумачення правових інститутів не є обов?язковими для суду, в тому числі і засновані представником позивача на правовому нігілізмі.

Крім цього в ч. 1 ст. 4 ЦПК України вказано, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

В ч. 3 ст. 4 ЦПК України вказано, що відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною.

Отже позивач не вправі подати позов з підстави відмови відповідача від права на звернення до суду за захистом, оскільки така відмова є недійсною.

Зазначене є самостійною підставою для відмови в даному в позові.

По-друге, відповідно до принципу договірного права verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав). Особа, яка включила ту або іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови.

Отже позивач включив в спірний договір умову на свою користь про припинення договору у разі звернення відповідача до суду, оскільки ця умова не є створена і не діє на користь відповідача, з тих причин, що відповідач зацікавлена в дії договору та в отриманні аліментів.

Так само це підтверджується і тим, що саме позивач звернувся до суду з позовом про застосування на свою користь п. 15 договору сторін.

Отже неясність положення п. 15 договору сторін підлягає тлумаченню саме проти позивача.

По-третє, в постанові ВП ВС від 22 вересня 2022 року, справа № 452/5368/16-ц, провадження №14-143цс20 вказано, що «… Захист цивільних прав та інтересів не досягається встановленням юридичних фактів. Таке встановлення є елементом оцінки обставин справи й обґрунтованості вимог. Тому воно не зумовить попередження порушення або відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного права чи інтересу. Отже, позовна вимога про визнання договору поруки припиненим (тобто про встановлення факту того, що цей договір припинився) є неналежним способом захисту прав та інтересів поручителя, який стверджує про зміну основного зобов`язання без його згоди, внаслідок чого збільшився обсяг його ж відповідальності…».

Отже позов про визнання договору припиненим не належить до ефективних способів захисту права.

При цьому в постанові ВП ВС від 29.09.2020 у справі № 378/596/16-ц, від 15.09.2022 у справі № 910/12525/20 вказано, що неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин.

Таким чином і зазначене є самостійною підставою для відмови в позові.

В ч. 1 ст. 12 ЦПК України проголошено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ч. 2 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

В ч. 3 ст. 12 ЦПК України вказано, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже обов?язок надання суду доказів на спростування позову процесуальним законом покладено безпосередньо на відповідача.

В ч. 2 ст. 13 ЦПК України вказано, що збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В ч. 5 ст. 81 ЦПК України вказано, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

В ч. 7 ст. 81 ЦПК України вказано, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Отже суд не збирає доказів на обґрунтування правових позицій сторін. Вказаний обов?язок покладено безпосередньо на сторін. Правові наслідки невиконання зазначеного обов?язку або його неналежного виконання покладено безпосередньо на відповідну сторону спору.

Таким чином саме на позивача на підставі принципу змагальності цивільних процесуальних відносин покладено обов?язок на доведення правових підстав його позову. Відповідач заперечила позов та спростувала його.

В ч. 5 ст. 268 ЦПК України вказано, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Усі інші пояснення сторін, їх докази і арґументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надала можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення.

Відповідно до зазначеного суд,-

УХВАЛИВ:

в позові ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання припиненим з 08 червня 2023 р. договору між батьками про сплату аліментів на дітей від 14 грудня 2018 р., укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Довгалюком Б.В. за реєстром № 2422 відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів безпосередньо до апеляційного суду, з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Бородовський С.О.