Провадження № 2/204/964/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2025 року м. Дніпро

Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська, у складі:

головуючого судді Приваліхіної А.І.,

за участю секретаря судового засідання Єрмак Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Дніпрі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Таскомбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

У С Т А Н О В И В:

09 грудня 2024 року АТ «Таскомбанк» звернулося до суду із позовною заявою до відповідачки ОСОБА_1 , в якій прохає стягнути із неї заборгованість за кредитним договором № від 19 листопада 2021 року, у сумі 84342 гривні 46 копійок, яка складається із заборгованості по тілу кредиту (в т. ч. простроченій) у сумі 56903 гривні 52 копійки, заборгованості з по річним відсоткам (в т. ч. простроченій) у сумі 7 гривень 42 копійки, заборгованості по щомісячним відсоткам (в т. ч. простроченій) у сумі 27431 гривня 52 копійки (а. с. 1-2 та на звороті).

В обґрунтування позовних вимог вказано, що 19 листопада 2021 року між ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» та відповідачкою було укладено кредитний договір № від 19 листопада 2021 року, за яким кредитодавець зобов`язався надати кредит у розмірі та на умовах, встановлених цим договором, а позичальниця зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки за користуванням кредитом на умовах, встановлених договором. Вказано, що відповідно до вимог п. 1.3 вказаного кредитного договору, позичальниця зобов`язується сплатити проценти за користування кредитом та здійснювати повернення кредиту на умовах передбачених в паспорті кредиту №5733738, який є невід`ємною частиною цього договору. Відповідно до умов паспорту кредиту та кредитного договору позичальниці надано грошові кошти у сумі 62076 гривень 12 копійок, строком на 36 місяців зі сплатою 0,01 % річних від суми боргу за договором та 2,70 % від суми кредиту щомісячних процентів. Умовами п. 1.4 кредитного договору визначено, що підписавши цей договір позичальниця доручила кредитодавцю виплатити/сплатити за рахунок отриманого кредиту такі суми грошових коштів за наступними реквізитами (всього 6 платежів), окрім того за рахунок кредитних коштів сплатити початкові відсотки в розмірі 2940 гривень 70 копійок. Зазначає, що 17 грудня 2021 року право вимоги за кредитним договором відступлено АТ «Таскомбанк» на підставі договору факторингу № 1712121. Вказує, що відповідно до умов цього договору та витягу з реєстру прав вимоги до договору факторингу № 1712121 від 17 грудня 2021 року, позивач є новим кредитором відповідачки за кредитним договором з усіма наступними додатками та змінами, що в свою чергу також підтверджується момеріальним ордером №833437008 від 17 грудня 2021 року щодо сплати суми фінансування за договором факторингу. Неодноразовими телефонними повідомленнями банку позичальника було сповіщено про наявність заборгованості за кредитом та про необхідність її погашення у стислі терміни. Внаслідок цього, станом на 11 листопада 2024 року, за нею утворилася заборгованість у сумі 84342 гривні 46 копійок, яка складається із заборгованості по тілу кредиту (в т. ч. простроченій) у сумі 56903 гривні 52 копійки, заборгованості з по річним відсоткам (в т. ч. простроченій) у сумі 7 гривень 42 копійки, заборгованості по щомісячним відсоткам (в т. ч. простроченій) у сумі 27431 гривня 52 копійки, яку позивач прохає стягнути з ОСОБА_1 разом із судовими витратами.

Ухвалою суду від 13 грудня 2024 року справі відкрито спрощене позовне провадження, з викликом сторін (а. с. 47), копія якої надіслана учасникам справи 13 грудня 2024 року за вихідним № 31007/24-вих/2/204/4445/24 (а. с. 48).

07 лютого 2025 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву відповідачки ОСОБА_1 (а. с. 61-66), в якому вона позовні вимоги не визнає, проти задоволення позовних вимог заперечує.

В обґрунтування відзиву на позовну заяву зазначає, що дійсно 19 листопада 2021 року між нею та ТОВ ФК «ЦФР» був укладений кредитний договір на суму кредиту у розмірі 62076 гривень 12 копійок, який 17 грудня 2021 року був переданий у порядку права вимоги на підставі договору факторингу АТ «ТАСКОМБАНК». Спочатку позивачка здійснювала оплати у відповідності до умов кредитного договору, однак у зв`язку із повномасштабним вторгнення рф на територію України її матеріальний стан погіршився, задля безпеки життю і здоров`ю її сім`ї була змушена із двома неповнолітніми дітьми 31 січня 2023 року виїхати за кордон та по цей час знаходиться у Республіці Австрія. Вказує, що не відмовляється від виконання зобов`язання за кредитним договором щодо повернення суми кредитної заборгованості, однак її матеріальний стан та ситуація, яка склалась унеможливлює оплату всієї суми заборгованості із зазначеними у позові процентами. Вимога про нарахування та сплату відсотків, які є явно завищені, не відповідає передбаченим у ч. 3 ст. 509 та ч. 1-2 ст. 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми відсотків спотворює їх дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача, посилаючись на рішенні Конституційного суду України від 11.07.2013 року № 7-рп/2013 у випадку нарахування неустойки, яка є явно завищеною суд має право її зменшити. Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу країни та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» № 2120-1X від 15 березня 2022 року було внесено зміни до розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України та доповнено його пунктом 18, що встановлює нові правила звільнення позичальника від відповідальності в разі прострочення виконання ним своїх зобов`язань. Відтак вважає, що у період дії в Україні воєнного стану та у тридцятиленний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності перед кредитодавцем за таке прострочення. У разі допущення такого прострочення споживач звільняється, зокрема, від обов`язку сплати кредитодавцю неустойки (штрафу, пені) та інших платежів, сплата яких передбачена договором про споживчий кредит за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) споживачем зобов`язань за таким договором. Тому вважає, що вимога позивача щодо стягнення з неї кредитної заборгованості у сумі 84342 гривні 46 копійок є неспівмірною згідно із нормами законодавства у сфері кредитування, її скрутному матеріальному становищу та загальному суспільно-політичному стану у країні пов`язаний із введення у дію воєнного стану.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності (а. с. 82), в якій зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, прохає їх задовольнити, не заперечує проти ухвалення заочного рішення по справі.

Відповідачка в судове засідання не з`явилася, про місце, дату та час розгляду справи повідомлена належним чином (а. с. 81) причини неявки суду не відомі.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних з огляду на наступне та ухвалив рішення без фіксування судового процесу технічними засобами.

Судом встановлено, що 19 листопада 2021 року відповідачка підписала Заяву-анкету на отримання послуг в ТОВ «ФК «ЦФР» (а. с. 5).

19 листопада 2021 року між ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» та відповідачкою було укладено кредитний договір № від 19 листопада 2021 року (а. с. 3 та на звороті).

Відповідно до вимог п. 1.1 вказаного кредитного договору кредитодавець зобов`язався надати відповідачці кредит у розмірі та на умовах, встановлених цим договором, а позичальниця зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором.

Пунктом 1.2 вказаного кредитного договору визначено, що кредит надається позичальниці на умовах: тип та мета кредиту кредит на будь-яку цілі, сума кредиту 62076 гривень 12 копійок, строк -36 місяців.

Крім того, п. 1.3 вказаного договору встановлено, що позичальниця зобов`язується сплачувати проценти за користування кредитом та здійснювати повернення кредиту на умовах передбачених в Паспорті кредиту № 5733738, який є невід`ємною частиною цього договору.

Разом з цим, п. 1.4 кредитного договору № від 19 листопада 2021 року визначено, що підписавши цей договір позичальниця доручає кредитодавцю виплатити/сплатити, за рахунок отриманого кредиту, такі суми грошових коштів за наступними реквізитами отримувачів: ОСОБА_1 - 39190 гривень переказ на поточний рахунок ОСОБА_1 за рахунок кредиту згідно НОМЕР_1 від 19/11/2021.Без ПДВ; АТ "Укрсиббянк" - 2820 гривень переказ грошових коштів на погашення заборгованості за КД 000 від 26 січня 2021 року за рахунок кредитних коштів згідно НОМЕР_1 від 19 листопада 2021 року та заяви кл.Федишина В.З.Без ПДВ; ПАТ "Страхова компанія "ТАС" - 800 гривень призначення /=01-19.11.2021- ОСОБА_2 ---ЛО~Страховий платіж.Без ПДВ=/; ПАТ "Страхова компанія "ТАС" - 14367.42 гривень призначення /=01~19.11.2021- ОСОБА_1 ---С~Страховий платіж.Без ПДВ=/; ТОВ "ЦФР" - 659 гривень оплата за електронний ключ доступу до додатку «RADAR.Screen», пакет СТАНДАРТ, КД Л:, від 19/11/2021; ТОВ "ЦФР" -1299 гривень оплата за електронний ключ доступу до додатку «SUPPORT.UA», SU, від 19/11/2021.

Відповідно до паспорту кредиту № 573378 від 19 листопада 2021 року (а. с. 6 та на звороті), відповідачці надано у кредит грошові кошти у сумі 62076 гривень 12 копійок на строк 36 місяців, зі сплатою 7 % при наданні кредиту у сумі 2940 гривень 70 копійок, зі сплатою 2,70 % щомісячно та 0,01 % річних.

Згідно з копією довідки від 13 березня 2023 року, відповідачка ОСОБА_1 дійсно отримала кредит у сумі 62076 гривень 12 копійок (а. с. 38).

17 грудня 2021 року між ТОВ «ФК «ЦФР» (клієнт) та АТ «Таскомбанк» (фактор) укладено договір факторингу № 171221, відповідно до якого фактор зобов`язується передати (сплатити) клієнту суму фінансування, а клієнт зобов`язується відступити факторові права вимоги за кредитними договорами в обсязі та на умовах визначених цим договором (а. с. 7-13).

Відповідно до вимог п. 2.3 вказаного договору факторингу, відступлення прав вимоги і всіх інших прав, належних клієнту та кредитними договорами, договорами поруки та їх перехід від клієнта до фактора відбувається в момент підписання сторонами акту прийому-передачі Реєстру прав вимог згідно додатку № 2, але не раніше здійснення оплати фактором згідно п. 3.1 цього договору, після чого фактор стає кредитором по відношенню до позичальників стосовно боргу та набуває відповідні права вимоги. Підписаний сторонами та скріплений їх печатками акт прийому-передачі реєстру прав вимог підтверджує факт переходу від клієнта до Фактора прав вимоги боргу та є невід`ємною частиною цього договору.

При цьому, п. 1.1 вказаного договору, з-поміж іншого визначено, що «дата відступлення прав вимоги» - робочий день, в який фактор набуває права вимоги до позичальників в розмірі суми боргу, шляхом підписання акту прийому-передачі реєстру прав вимог.

На підтвердження набуття права вимоги за вказаним договором до боржників, позивачем надано копію акту прийому передачі реєстру прав вимоги за договором факторингу № 171221 від 17 грудня 2021 року (а. с 16), що підписаний сторонами договору та скріплений їх печатками.

З реєстру прав вимоги вбачається, що позивач набув право вимоги за договором № від 19 листопада 2021 року (а. с. 14), у сумі 63590 гривень 45 копійок, яка складається із заборгованості по тілу кредиту у сумі 62076 гривень 12 копійок, заборгованості за відсоткам у сумі 0 гривень 47 копійок, заборгованості по щомісячним відсоткам у сумі 1513 гривень 86 копійок.

З наданої позивачем виписки по особовому рахунку відповідачки (а. с. 19-30) убачається, що відповідачка користувалася кредитними коштами та частково здійснювала платежі на погашення заборгованості за кредитним договором за тілом кредиту та щомісячними відсотками.

Відповідно до розрахунку заборгованості по кредитному договору № від 19 листопада 2021 року, ОСОБА_1 станом на 11 листопада 2024 року має заборгованість у сумі 84342 гривні 46 копійок, яка складається із заборгованості по тілу кредиту (в т. ч. простроченій) у сумі 56903 гривні 52 копійки, заборгованості з по річним відсоткам (в т. ч. простроченій) у сумі 7 гривень 42 копійки, заборгованості по щомісячним відсоткам (в т. ч. простроченій) у сумі 27431 гривня 52 копійки, оскільки позивачем за період з 17 грудня 2021 року по 11 листопада 2024 року були нараховані річні відсотки та щомісячні відсотки (а. с. 18 та на звороті).

Згідно з вимогами ст. ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до вимог ст. ст. 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Нормами ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Приписами п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Вимогами ч. 2 ст. 207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Положеннями ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів цього виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з вимогами ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з вимогами ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Приписами ч. 1 ст. 623 ЦК України визначено, що боржник, що порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки.

Згідно з вимогами ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до вимог ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів.

Отже, передумовою для виникнення у позичальника обов`язку повернути кредитні кошти та сплатити проценти за користування ними має бути встановлений факт отримання і використання кредитних коштів відповідачем.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі.

На підтвердження того, що між банком і відповідачкою було укладено договір про надання кредиту, позивачем надано в якості письмового доказу кредитний договір № від 19 листопада 2021 року (а. с. 3-4) та паспорт кредиту № 5733738 від 19 листопада 2021 року (а. с. 6 та на звороті).

Відповідно до статті 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Так, позивач у позовній заяві прохає суд стягнути з відповідачки заборгованість по кредитному договору у сумі 84342 гривні 46 копійок, яка складається із заборгованості по тілу кредиту (в т. ч. простроченій) у сумі 56903 гривні 52 копійки, заборгованості з по річним відсоткам (в т. ч. простроченій) у сумі 7 гривень 42 копійки, заборгованості по щомісячним відсоткам (в т. ч. простроченій) у сумі 27431 гривня 52 копійки.

Натомість, відповідачка у відзиві на позовну заяву зазначає, що вимога про стягнення відсотків є явно завищеними (не справедливою), при цьому посилається на вимоги Закону України про «Захист прав споживачів» та вважає, що вони не підлягають стягненню на підставі п. 18 «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України та рішення Конституційного суду України від 11.07.2013 року № 7-рп/2013.

Однак, суд не може погодитися з вказаними доводами відповідачки, з огляду на наступне.

Так, п. 18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України визначено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Позивач у позові прохає суд стягнути з відповідачки саме відсотки за користування кредитними коштами, які передбачені п. 1.2. договору № про надання коштів на умовах кредитного договору, а не відсотки в порядку ст. 625 ЦК України, за порушення грошового зобов`язання.

Суд зазначає, що договірні відсотки за користування кредитними коштами, не є грошовим зобов`язанням, в розумінні ст. 625 ЦК України, а є винагородою кредитора за правомірне користування боржником позикою (кредитом), згідно з приписами ст. ст. 536, 1048 ЦК України.

Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16.

Натомість, термін «користування чужими коштами» Велика Палата Верховного Суду розтлумачила в постанові від 10 квітня 2018 у справі № 910/10156/17. Термін «користування чужими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх. Відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані законодавством. Зокрема, відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів установлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Таким чином, п. 18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України не розповсюджується на стягнення відсотків за користування чужими коштами, відповідно до вимог ст. ст. 536, 1048 ЦК України, а відтак посилання відповідача на вимоги п. 18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України є безпідставними.

Щодо доводів відповідачки про несправедливі умови договору, суд зазначає наступне.

Відповідачка посилається на те, що пред`явлені позивачем до стягнення відсотки є явно завищеними, а відтак не підлягають стягненню відповідно до вимог Закону України «Про захист прав споживачів» та рішення Конституційного суду України від 11.07.2013 року № 7-рп/2013. Проте суд не може погодитися з такими доводами відповідачки з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про установлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору.

З рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15- рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Оскільки відповідно до умов кредитного договору, що укладений між сторонами, банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів».

Разом з цим, ВССУ у своїй постанові від 22 березня 20217 року у справі № 381/1114/16 із посиланням на правові позиції, які викладені в рішенні Конституційного Суду України від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013 та постановах Верховного Суду України від 25 вересня 2013 року у справі № 6-80цс13 та від 16 вересня 2015 року у справі № 6-12674св15, дійшов обґрунтованого висновку про те, що участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, а відтак встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад 50% вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором є несправедливою умовою договору.

Відповідно до вимог п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки і фінансові установи не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Крім того, банки, відповідно до вимог п. 3.4 цих Правил, зобов`язані в кредитному договорі зазначити вид і предмет кожної супутньої послуги, яка надається споживачу, обґрунтування вартості супутньої послуги (нормативно-правові акти, щодо визначення розмірів зборів та обов`язкових платежів, тарифів нотаріусів, страхових компаній, суб`єктів оціночної діяльності, реєстраторів за надання витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про наявність чи відсутність обтяжень рухомого майна, інших реєстрів тощо).

Так, в Рішенні Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року в справі № 15-рп/2011, зазначено, що держава сприяє забезпеченню споживання населенням якісних товарів (робіт, послуг), зростанню добробуту громадян та загального рівня довіри в суспільстві. Разом з тим споживачу, як правило, об`єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму (частина перша статті 634 Цивільного Кодексу України). Отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть унаслідок уведення його в оману придбати не потрібні йому кредитні послуги. Тому держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів.

За змістом Директиви 2008/48/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 23 квітня 2008 року про кредитні угоди для споживачів важливим для забезпечення довіри споживачів є пропонування ринком достатнього ступеня їх захисту. При цьому в зазначеній Директиві відповідні права споживачів регламентуються на конкретній стадії, а також на стадії виконання кредитної угоди.

Згідно із цим Законом послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17 і 23 статті 1).

Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними.

Як вже встановлено судом, позивач прохає стягнути з відповідачки відсотки за користування «чужими коштами» а не будь-яких інших платежів, тим більше, що ці відсотки за договором не перевищують 50% суми наданого кредиту, тому доводи та посилання відповідачки є безпідставними, а позовні вимоги позивача є обґрунтованими та законними.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

Згідно з вимогами ст. ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Учасники мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

З наведених норм чинного законодавства України та фактичних обставин справи випливає наступне. Банк уклав із ОСОБА_1 кредитний договір, право вимоги за яким перейшло позивачу. Позичальник умови договору належним чином не виконує, тому позивач має право вимагати стягнення заборгованості з ОСОБА_1 , яке він реалізував, звернувшись до суду.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства.

Європейський суд з прав людини вказав у своєму рішенні «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях, а тому, виходячи із наведеного вище, суд доходить висновку, що позовна заява підлягає задоволенню в повному обсязі, шляхом стягнення з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованості за кредитним договором

№ від 19 листопада 2021 року, у сумі 84342 гривні 46 копійок, яка складається із заборгованості по тілу кредиту (в т. ч. простроченій) у сумі 56903 гривні 52 копійки, заборгованості з по річним відсоткам (в т. ч. простроченій) у сумі 7 гривень 42 копійки, заборгованості по щомісячним відсоткам (в т. ч. простроченій) у сумі 27431 гривня 52 копійки.

Понесені позивачем судові витрати суд стягує з відповідачки на користь позивача, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 5, 10-11, 60, 76-80, 89, 128, 141, 213-215, 258, 265, 280, 288-289, 354-355 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позов Акціонерного товариства «Таскомбанк» (01032, м. Київ, вул. Симона Петлюри, 30; ) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити у повному обсязі.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Таскомбанк» заборгованість за договором № від 19 листопада 2021 року, у сумі 84342 гривні 46 копійок, яка складається із заборгованості по тілу кредиту (в т. ч. простроченій) у сумі 56903 гривні 52 копійки, заборгованості з по річним відсоткам (в т. ч. простроченій) у сумі 7 гривень 42 копійки, заборгованості по щомісячним відсоткам (в т. ч. простроченій) у сумі 27431 гривня 52 копійки.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Таскомбанк» витрати по сплаті судового збору у сумі 3028 (три тисячі двадцять вісім) гривень.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів зо дня його підписання суддею або протягом 30 днів зо дня його отримання учасниками справи.

Рішення суду набирає законної сили протягом 30 днів зо дня його підписання суддею або протягом 30 днів зо дня його отримання учасниками справи, якщо не буде оскаржено у встановленому порядку.

Суддя А.І. Приваліхіна