ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

25 березня 2025 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/6660/24

Головуючий у першій інстанції - Супрун О. П.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/512/25

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді Висоцької Н.В.,

суддів: Онищенко О.І., Шитченко Н.В.,

із секретарем - Піцан В.М.,

учасники справи: позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Управління (Служба) у справах дітей Чернігівської міської ради,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження з повідомленням учасників цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 02 січня 2025 року (місце ухвалення - м. Чернігів) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення порядку участі батька в спілкуванні та вихованні малолітньої дитини,

В С Т А Н О В И В :

У травні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення порядку участі батька в спілкуванні та вихованні малолітньої дитини. В обґрунтування позову посилався на те, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 11.01.2024 розірвано, та є батьками малолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вказує, що після розірвання шлюбу син сторін проживає з матір`ю і він належним чином виконує обов`язок щодо утримання сина, заборгованість по сплаті аліментів у нього відсутня.

За доводами позову, після введення в Україні воєнного стану відповідачка з дитиною тимчасово змінили місце проживання та виїхали за межі України до міста Бад-Гаштайн (Австрія), а позивач був мобілізований до лав Збройних Сил України.

Як зазначає позивач, до 2023 року він мав можливість спілкуватися з сином за допомогою мережі Інтернет, проте із липня 2023 року відповідачка чинить йому перешкоди в спілкуванні із сином, не надає йому можливості спілкуватися засобами зв`язку і приймати участь у його вихованні, а 19.01.2024 відповідачка повідомила, що з 01.01.2024 малолітній син перебуває у місті Філадельфія, штат Пенсильванія, Сполучені Штати Америки, нинішнє місце перебування малолітньої дитини позивачу невідоме.

Стверджує, що у позасудовому порядку сторони не можуть дійти порозуміння щодо участі позивача у вихованні дитини та спілкуванні з ним, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з даним позовом.

У позові ОСОБА_1 , з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог (а.с. 1-7, 86-87), просив:

- зобов`язати ОСОБА_2 повідомляти ОСОБА_1 про зміну місця перебування малолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , при виїзді з міста її перебування до іншого міста шляхом повідомлення нової адреси перебування на електронну пошту батька - ІНФОРМАЦІЯ_2 не пізніше, ніж за 24 години до виїзду;

- зобов`язати ОСОБА_2 повідомляти ОСОБА_1 про стан фізичного та психологічного здоров`я малолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , шляхом направлення на електронну пошту батька - ІНФОРМАЦІЯ_2 копій всіх медичних довідок та документів, що видані на малолітнього сина, починаючи з 01.03.2022;

- визначити батьку ОСОБА_1 наступний спосіб прийняття участі у вихованні сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 : безперешкодне спілкування засобами поштового зв`язку за адресою знаходження матері та сина; безперешкодне спілкування засобами електронного відео-та телефонного зв`язку через електронні пристрої, які є в користуванні дитини, а саме: телефон, планшет, що включає обмін фотографіями, текстовими повідомленнями та спільне спілкування через спеціальні додатки; зобов`язати ОСОБА_2 організувати періодичне спілкування засобами електронного відео-, телефонного зв`язку через мережу Інтернет через додаток FaceTime, Signal три рази на тиждень з 08.00 год до 20.00 год. в часовому поясі знаходження дитини загальною тривалістю не менше 90 хвилин у будь-який зручний для дитини та матері час з урахуванням стану здоров`я, потреб, розкладу та інтересів дитини; один раз на рік, під час літніх канікул, на 20 діб забирати та повертати сина за місцем знаходження матері для спільного відпочинку з батьком та членами його сім`ї, з урахуванням стану здоров`я, потреб, розкладу навчання та інтересів дитини.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 02.01.2025 позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визначено ОСОБА_1 наступний спосіб прийняття участі у вихованні сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 :

- безперешкодне спілкування засобами поштового зв`язку за адресою знаходження матері та сина;

- безперешкодне спілкування засобами телефонного, електронного та інших засобів зв`язку через мережу інтернет, включаючи обмін фотографіями та текстовими повідомленнями, два рази на тиждень у період часу з 08.00 год до 20.00 год. в часовому поясі перебування дитини загальною тривалістю не менше 40 хвилин, у зручний для дитини та матері час, з урахуванням стану здоров`я та інтересів дитини;

- спільний відпочинок щорічно в період шкільних літніх канікул протягом 20 діб без супроводу матері, з урахуванням стану здоров`я та інтересів дитини.

Зобов`язано ОСОБА_2 повідомляти ОСОБА_1 :

- про зміну місця перебування малолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , при виїзді з міста її перебування до іншого міста шляхом повідомлення нової адреси перебування на електронну пошту ІНФОРМАЦІЯ_2 не пізніше, ніж за 24 години до виїзду;

- про стан фізичного та психологічного здоров`я малолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 6000 грн у відшкодування витрат на професійну правничу допомогу та 1005,30 грн у відшкодування витрат по сплаті судового збору.

Рішення суду обґрунтовано тим, що враховуючи інтереси дитини, які мають пріоритет над інтересами батьків, його вік, особливості розвитку та потреби, закріплений у положеннях міжнародних норм та нормах чинного законодавства України принцип рівності батьків у реалізації права на вільне спілкування з дитиною та участь у її вихованні, активне бажання батька брати участь у вихованні сина та спілкуватися з ним, відсутність підтверджених належними та допустимими доказами обставин, які б могли бути підставою для обмеження цього права, а також те, що на даний час в Україні діє воєнний стан, дитина перебуває за кордоном з матір`ю, беручи до уваги, що між сторонами склалися такі відносини, які позбавляють позивача можливості в повній мірі спілкуватися із сином, та те, що сторони не змогли самостійно визначити порядок участі батька у вихованні дитини, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_2 - адвокат Бабинець С.П. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 02.01.2025 в частині надання права позивачу спільного відпочинку щорічно в період шкільних літніх канікул протягом 20 діб без супроводу матері, з урахуванням стану здоров`я та інтересів дитини скасувати і в задоволенні цих вимог відмовити; рішення в частині надання права позивачу безперешкодно спілкуватися засобами телефонного, електронного та інших засобів зв язку через мережу інтернет, включаючи обмін фотографіями та текстовими повідомленнями, два рази на тиждень у період часу з 08.00 год. до 20.00 год. в часовому поясі перебування дитини загальною тривалістю не менше 40 хвилин, у зручний для дитини та матері час, з урахуванням стану здоров`я та інтересів дитини - скасувати та визначити наступний порядок спілкування позивача з сином: безперешкодно спілкуватися засобами телефонного, електронного та інших засобів зв`язку через мережу інтернет, включаючи обмін фотографіями та текстовими повідомленнями першої та третьої суботи кожного місяця у період часу з 12.00 год. до 13.00 год. за Київським часом, загальною тривалістю не менше 30 хвилин, а в решті судове рішення залишити без змін.

За доводами скарги оскаржуване рішення в частині визачення порядку та способу спілкування батька з сином засобами телефонного зв`язку та спільного проведення щорічної відпустки є таким, що не відповідає інтересам дитини та вимогам закону.

У скарзі заявник посилається на те, що не заперечуючи права батька на участь у спілкуванні та вихованні дитини, відповідач вважає несправедливим і таким, що не відповідає інтересам дитини визначення судом можливості спільного відпочинку батька щорічно в період шкільних літніх канікул сина протягом 20 діб без супроводу матері, з урахуванням стану здоров`я та інтересів дитини та встановленого порядку та тривалості телефонних дзвінків.

Вказує, що суд не надав обгрунтування тому, яким чином може відбуватися спільний відпочинок батька, який перебуває на території України, та сина, який через збройну агресію росії проти України та ведення повномасштабних воєнних дій на території м. Чернігова був вимушений шукати з матір`ю прихистку на території іншої держави - Сполучених Штатів Америки, де вони наразі проживають за програмою «Uniting for Ukraine» і за умовами цієї програми відповідач не має права покидати територію США протягом строку дії програми, проте, в рішенні суду не зазначено, яким чином та на території якої саме держави повинен відбуватися спільний відпочинок батька з сином, не враховано насамперед ту обставину, що на території України діє воєнний стан, і безпосередньо через негативний вплив воєнних дій на психіку дитини мати вимушена була поїхати з дитиною у безпечне місце.

Також зазначає, судом не враховано ту обставину, що позивач сплачує на утримання сина мінімальний розмір аліментів, а відповідач в свою чергу отримує мінімальну соціальну виплату в країні, в якій отримала прихисток як біженка від війни, а тому суд не зазначив за чий рахунок та хто саме повинен доставляти дитину в Україну.

За доводами скарги, всупереч положенням ст. 19 СК України у справі відсутній висновок органу опіки та піклування про порядок участі в спілкуванні із дитиною і судом не дано належної оцінки доводам відповідача про те, що дитина взагалі відмовляється спілкуватися з батьком, хоча мати роз`яснює сину про необхідність спілкування з батьком і згодна та має можливість забезпечити таке спілкування через мережу інтернет, враховуючи, що дитина проживає на іншому континенті.

В обґрунтування доводів скарги заявник посилається на правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 13.06.2024 у справі № 675/1124/22, від 29.05.2024 у справі № 686/15230/23, від 27.11.2024 у справі № 753/13059/23, від 29.05.2024 у справі № 354/608/15.

За доводами скарги, матеріалами справи доведено та не заперечується обома сторонами, що відповідач з малолітнім сином сторін на даний час мають місце проживання на території США і проживають там на законних підставах по програмі захисту біженців, тому вважає, що відповідно до Закону України «Про міжнародне приватне право» спірні правовідносини обтяжені іноземним елементом, у зв`язку з чим юрисдикція такого спору визначається за спеціальними правилами, закріпленими як у законах України, так і у міжнародно-правових договорах, положення яких є частиною національного законодавства України.

Крім того, заявник не погоджується з рішенням суду першої інстанції в частині задоволення вимоги позивача та визначення йому такого способу прийняття участі у вихованні сина як спільний відпочинок щорічно в період шкільних літніх канікул протягом 20 діб без супроводу матері, з урахуванням стану здоров`я та інтересів дитини, оскільки такий спосіб є небезпечним для дитини, адже в Україні продовжуються бойові дії, періодично відбуваються масовані ракетні обстріли по всій території України, а також не зрозуміло яким чином та хто і за який рахунок має доставляти дитину в Україну з місця її проживання в США, враховуючи ту обставину, що відповідач, перебуваючи на відповідній програмі захисту, не має права упродовж трьох років виїжджати в країну свого походження. Крім того, між сином та батьком не налагоджено позитивного емоційного зв`язку і дитина навіть не бажає спілкуватися з батьком через мережу інтернет, а тривалий переліт та залишення малолітньої дитини наодинці з батьком поза межами місця постійного проживання дитини на тривалий час, при відсутності позитивних емоційних зв`язків між сином та батьком, взагалі може призвести до руйнування психіки дитини та спричинити невідворотні наслідки.

Також заявник вважає таким, що не відповідає інтересам та негативно позначатиметься на психологічному і емоційному стані малолітньої дитини тривале перебування за гаджетами упродовж 40 хвилин безперервно, оскільки суд надав право позивачу безперешкодне спілкування засобами телефонного зв язку та інших засобів зв`язку через мережу інтернет два рази на тиждень у період часу з 08.00 год. до 20.00 год. в часовому поясі перебування дитини загальною тривалістю не менше 40 хвилин у зручний для дитини та матері час.

Як стверджує заявник, відповідачка запропонувала позивачу чіткий графік спілкування, а саме перша та третя субота місяця з 12.00 год. до 13.00 год. за Київським часом на протязі 30 хвилин, оскільки таке спілкування в першу чергу відповідатиме інтересам дитини і не призведе до того, що дитина обтяжена графіком, який визначив суд буде взагалі відмовлятися від такого спілкування.

На виконання вимог ст. 361 ЦПК України учасникам справи було надіслано копію апеляційної скарги та доданих до неї матеріали справи.

У поданому відзиві представник ОСОБА_4 - адвокат Жидкий А.М. просить залишити без задоволення апеляційну скаргу, а рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 02.01.2025 - без змін. В обґрунтування посилається, що позивач останній раз дуже коротко спілкувався з сином в лютому 2024 року і вже рік як позивач не говорив з сином попри те, що він періодично звертався до відповідачки з такими проханнями і за весь час розгляду справи відповідачка жодного разу не надала можливість для спілкування із сином. Також заявник не погоджується з доводами скарги про те, що позивач сплачує мінімальний розмір аліментів, оскільки довідки про розмір аліментів були надані суду першої інстанції і їх розмір є значно більшим за мінімальний і сплачуються позивачем добровільно. Вказує, що відповідачем не надано суду жодного доказу щодо обставин справи, зокрема доказів перебування відповідача з дитиною в будь-якій країні на законних підставах, про місце проживання, навчання дитини та її здоров`я. Крім того, заявник вважає необґрунтованими доводи скарги про те, що дитина не відвідує школу, оскільки в процесі судового розгляду в суді першої інстанції сторона відповідача повідомляла, що дитина відвідує школу і має чіткий графік.

Від Управління (Служби) у справах дітей Чернігівської міської ради відзив на апеляційну скапргу не надходив.

Згідно з ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Вислухавши суддю-доповідача, учасників судового процесу, обговоривши доводи апеляційної скарги, відзиву та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повнісю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом встановлено, що сторони з 07.09.2017 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано на підставі рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 11.01.2024 у справі № 750/17415/23 (а.с. 15).

Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 (а.с. 16).

Звертаючись до суду з позовом, позивач зазначав, що з липня 2023 року відповідачка чинить йому перешкоди в спілкуванні із сином, не надає йому можливості спілкуватися засобами зв`язку та відеозв`язку і приймати участь у його вихованні.

Як убачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 матеріально утримує сина ОСОБА_5 добровільно, що підтверджується квитанціями про перерахунок коштів та довідкою про доходи та сплачені аліменти від 31.07.2024 (а.с. 17-22, 62-63, 64).

З довідки ТОВ «Комп`ютерна академія «Шаг» м. Чернігів» від 25.07.2024 № 07/01-16 убачається, що за заявою ОСОБА_1 , від 10.06.2024 здійснювалось утримання із доходів аліментів в добровільному порядку за червень 2024 року було утримано 850,00 грн аліментів (а.с. 65).

Листом Управління (Служби) у справах дітей Чернігівської міської ради від 30.04.2024 № 01-31/02/1534 позивача повідомлено, що місце перебування ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не відоме; рекомендовано звернутися до компетентних органів з питання встановлення фактичного місця перебування дитини; до повноважень служби у справах дітей не входить питання встановлення фактичного місця проживання (перебування) громадян (а.с. 9).

Також судом встановлено, що неповнолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає з відповідачкою - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 79).

Рішенням виконавчого комітету Чернігівської міської ради від 30.10.2024 № 722 затверджено висновок щодо участі батька - ОСОБА_1 , у спілкуванні та вихованні малолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 75-77). Із висновку убачається, що малолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю перебувають за межами України. Після з`ясування всіх обставин справи комісія з питань захисту прав дитини вважає, що у зв`язку з відсутністю матері та дитини на території міста Чернігова, на даний час розглянути спір між батьками та визначити порядок участі батька у вихованні дитини, враховуючи вимоги законодавства, неможливо. У зв`язку з чим орган опіки та піклування не може на даний час розглянути спір між батьками та визначити порядок участі батька у вихованні дитини (а.с. 77).

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог частково, суд першої інстанції виходив з того, що враховуючи інтереси дитини, які мають пріоритет над інтересами батьків, його вік, особливості розвитку та потреби, закріплений у положеннях міжнародних норм та нормах чинного законодавства України принцип рівності батьків у реалізації права на вільне спілкування з дитиною та участь у її вихованні, активне бажання батька брати участь у вихованні сина та спілкуватися з ним, відсутність підтверджених належними та допустимими доказами обставин, які б могли бути підставою для обмеження цього права, а також те, що на даний час в Україні діє воєнний стан, дитина перебуває за кордоном з матір`ю, беручи до уваги, що між сторонами склалися такі відносини, які позбавляють позивача можливості в повній мірі спілкуватися із сином, та те, що сторони не змогли самостійно визначити порядок участі батька у вихованні дитини, отже наявні підстави для часткового задоволення позову.

Рішення суду оскаржується в частині задоволених позовних вимог щодо визначення порядку та способу спілкування батька з сином засобами телефонного зв`язку та спільного проведення щорічного відпочинку, в іншій частині рішення суду не оскаржується, та, відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, в апеляційному порядку не переглядається.

Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 03.10.2018 року у справі № 186/1743/15-ц, яка, зокрема зазначає, у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Таким чином, апеляційний суд переглядає рішення суду у даній справі лише в частині задоволених позовних вимог щодо визначення порядку та способу спілкування батька з сином засобами телефонного зв`язку та спільного проведення щорічного відпочинку.

Проте, апеляційний суд частково не погоджується з визначеним судом першої інстанції способом прийняття участі батька у вихованні сина шляхом спілкування засобами телефонного зв`язку та спільного проведення щорічного відпочинку, враховуючи наступне.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

У справі, яка переглядається, предметом спору є усунення перешкод у вихованні та вільному спілкуванні батька з сином, а тому зазначені правовідносини регулюються положеннями Конвенції про права дитини, СК України, Законом України «Про охорону дитинства», а також іншими правовими актами.

Статтею 18 Конвенції про права дитини визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до частини першої статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно зі статтею 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

У статті 7 Конвенції про права дитини передбачено, що кожна дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування.

Відповідно до статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів.

Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до статті 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Згідно зі статтею 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Відповідно до статті 159 СК України, якщо той з батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та її вихованні, зокрема він ухиляється від виконання рішення органу опіки і піклування, другий з батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування з урахуванням віку, стану здоров`я дитини, поведінки батьків, а також інших обставин, що мають істотне значення. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи.

Тлумачення змісту статті 159 СК України свідчить, що позов про усунення перешкод у вихованні дитини і спілкуванні з нею є позовом про заборону поведінки особи, яка чинить перешкоди іншій особі у здійсненні нею свого права.

Системний аналіз наведених норм матеріального права дає підстави вважати, що батько, який проживає окремо від дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а мати не має права перешкоджати батьку спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини. І таке спілкування відбувається саме в інтересах дитини.

Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи.

Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.

Батько, який проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має беззаперечне право на особисте спілкування з дитиною, враховуючи його ставлення до виконання своїх батьківських обов`язків, прихильність дитини до батька, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Мати, яка проживає разом з дитиною, не має права перешкоджати батьку спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини.

Визначальним принципом регулювання сімейних відносин за участю дитини є максимально можливе урахування інтересів дитини (частина восьма статті 7 СК України, стаття 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до частини другої статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Крім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (стаття 142 СК України), у тому числі й на рівне виховання батьками.

У рішенні від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

У параграфі 54 рішення ЄСПЛ «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Отже, визначаючи спосіб участі батька у вихованні дитини, спілкуванні з нею, суди мають враховувати принцип рівності прав батьків у вихованні дитини та принцип забезпечення найважливіших інтересів дитини.

Суд при встановленні способу спілкування має дотримуватися розумного балансу на участь обох батьків у вихованні дитини.

У справах зі спорів щодо участі батьків у вихованні та спілкуванні з дитиною узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність спору з цього приводу є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім (фактичним) подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.

Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постановах Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року у справі № 196/1202/19 (провадження № 61-5501св22), від 26 червня 2023 року у справі № 753/5374/22 (провадження № 61-2097св23), від 31 січня 2024 року у справі № 276/1741/22 (провадження № 61-14795св23), від 27 лютого 2024 року у справі № 295/12894/20 (провадження № 61-1143св24), від 14 травня 2024 року у справі № 756/3852/22 (провадження № 61-3152св24).

Верховний Суд у постанові від 07 грудня 2023 року у справі № 569/14585/21 (провадження № 61-11045св23) за подібних фактичних обставин зробив висновок, що суди правильно врахували те, що діти наразі перебувають за кордоном, відстрочивши порядок виконання визначеного судом способу участі батька у спілкуванні та вихованні дітей на час воєнного стану в Україні та перебування дітей у цей період за кордоном, натомість зобов`язавши відповідача на цей період організувати спілкування дітей із батьком у режимі відеозв`язку через мобільні телефони, що сприятиме підтриманню зв`язку дітей із батьком до того часу, як вони повернуться до України. У більшості випадків потреба втручання держави шляхом вирішення судами спорів між батьками щодо їх участі у вихованні дітей обумовлена поведінкою самих батьків та їх небажанням винайти порозуміння між собою в позасудовому порядку в найкращих інтересах своїх дітей. Правосуддя у справах про піклування про дитину завжди супроводжується гостро-емоційними і мінливими стосунки між батьками, отже, остаточність судового рішення у цій категорії справ є завжди тимчасовою і часто нетривалою. Правосуддя не в змозі регулювати та встановлювати сталі людські стосунки. Зурахуванням вікових змін дітей, їхнього розвитку та потреб батьки не позбавлені права в майбутньому змінити як добровільно, так і в судовому порядку встановлений судовим рішенням у цій справі спосіб участі у вихованні дітей, що відповідатиме інтересам дітей.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно з частинами першою, другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) сформулювала висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тож певна обставина може вважатися доведеною, якщо інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Як убачається з матеріалів справи, висновком про встановлення порядку участі батька у спілкуванні та вихованні малолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , затвердженим рішенням виконавчого комітету Чернігівської міської ради № 722 від 30.10.2024, встановлено, що у зв`язку з відсутністю матері та дитини на території міста Чернігова, на даний час розглянути спір між батьками та визначити порядок участі батька у вихованні дитини, враховуючи вимоги законодавства, неможливо.

Передбачена частинами четвертою та п`ятою статті 19 СК України обов`язковість висновку органу опіки та піклування у певних категоріях цивільних справ не може абсолютизуватися. Неможливість надати органом опіки та піклування висновку в таких справах, зокрема, у зв`язку з перебуванням дитини за межами країни, перебуванням дитини на непідконтрольній території, неможливості встановити місце фактичного перебування дитини з одним із батьків тощо, не означає неможливості розгляду та вирішення спору судом. Протилежний підхід є рівнозначним відмові в доступі до правосуддя, що суперечить положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Про це йдеться у постанові Верховного Суду від 11 грудня 2023 року у справі №523/19706/19.

Тому необґрунтованими є доводи скарги щодо відсутності висновку органу опіки та піклування про порядок участі батька у спілкуванні з дитиною.

Суд першої інстанції правильно керувався тим, що дитина разом з матір`ю перебувають за кордоном, а тому на час воєнного стану в Україні та перебування дитини у цей період за кордоном існує необхідність щодо зобов`язання відповідача організувати спілкування сина із батьком у режимі відеозв`язку, що сприятиме підтриманню зв`язку сина із батьком до того часу, як вони повернуться до України.

У цій справі апеляційний суд вважає правильними висновки суду першої інстанції про визначення спілкування батька ОСОБА_1 із малолітнім сином ОСОБА_6 на час воєнного стану в Україні та перебування дитини у цей період за кордоном саме у такий спосіб, оскільки той із батьків, хто залишився в Україні, не повинен втратити зв`язок із дитиною через фактичну відсутність можливості бачитися з нею.

Разом з тим, встановлюючи порядок спілкування батька з дитиною засобами телефонного, електронного та іншими засобами зв`язку через мережу інтернет, включаючи обмін фотографіями та текстовими повідомленнями, два рази на тиждень у період часу з 08:00 год. до 20.00 год. в часовому поясі перебування дитини загальною тривалістю не менше 40 хвилин у зручний для дитини та матері час, суд першої інстанції залишив поза увагою те, що позивач проживає у місті Філадельфія (Сполучені Штати Америки), що підтверджується матеріалами справи та сторони не заперечують.

Різниця у часі між такими населеними пунктами, як Філадельфія (Сполучені Штати Америки) та Чернігів (Україна), становить 6 годин, тому визначений судом першої інстанції час спілкування батька з сином припадає для батька на період з 02:00 год ночі до 14:00 год за Київським часом, отже визначення саме такого часу постановлено без врахування даних обставин справи.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що порядок участі батька у спілкуванні з сином, який був визначений судом першої інстанції, не повною мірою відповідає розумному балансу участі батька у спілкуванні з малолітнім сином та має епізодичний характер, оскільки спілкування з дитиною в дистанційному режимі не менше 40 хвилин два рази на тижень, причому у нічний та робочий для позивача час, обмежує спілкування батька та дитини, час визначено без урахування віку та психічного стану дитини, що підтверджується наданими медичними документами (а.с. 166-175).

При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що право батька на спілкування з дитиною є його незаперечним правом, а спілкування дитини з батьком відповідає її інтересам. Батько, який проживає окремо від своєї дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а мати не має права перешкоджати батькові спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини і таке спілкування відбувається саме в інтересах дитини. Встановлення стосунків та емоційного контакту малолітньої дитини з її батьком повинно переважати над бажанням інших осіб обмежити дитину від спілкування з батьком.

Тимчасовий виїзд дитини за кордон не може обмежувати право батька на спілкування з дитиною, яке повинно реалізовуватися задля підтримання родинних відносин та емоційного контакту малолітньої дитини з її батьком (постанова Верховного Суду від 10 квітня 2024 року у справі № 381/1881/21 (провадження № 61-545св24).

Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін враховуючи факти, установлені під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, а також застосувати спосіб захисту порушеного права, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Обраний позивачем спосіб юридичного захисту (визначення графіку особистих спілкувань з дитиною) відповідає передбаченому законом (стаття 159 СК України) та є належним, оскільки у такий спосіб буде досягнута мета, для досягнення якої позивач звернувся до суду, - усунуті перешкоди з боку матері у спілкуванні батька з дитиною.

У даній справі відповідачка вказувала на об`єктивну неможливість особистих побачень дитини і батька на території України через побоювання, що це ставить під загрозу життя та здоров`я дитини через триваючий воєнний стан в державі. Саме з метою забезпечення безпеки дитина і була вивезена нею за межі України.

Колегія суддів апеляційного суду зазначає, що тимчасове перебування дитини із матір`ю за межами України на період воєнного стану в Україні не свідчить про те, що обраний позивачем спосіб юридичного захисту його інтересів, як батька, втратив свою ефективність, як безпідставно вважає відповідачка. Тимчасовий виїзд дитини за кордон не повинен використовуватися як спосіб обмеження прав батька на спілкування з дитиною, яке повинно реалізовуватися задля підтримання родинних відносин та емоційного контакту малолітньої дитини з її батьком. Однак, в силу об`єктивних причин реальні можливості між батьком і дитиною у таких умовах очевидно звужуються. Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 24.04.2024 у справі № 696/299/23.

У постанові від 10.04.2024 у справі № 381/1881/21 Верховний Суд зазначив, що тимчасовий виїзд дитини за кордон не може обмежувати право батька на спілкування з дитиною, яке повинно реалізовуватися задля підтримання родинних відносин та емоційного контакту малолітньої дитини з її батьком. Органи і служби у справах дітей і суди повинні вжити дієвих заходів з метою вирішенню проблеми у стосунках між заявником і його донькою, реалізації на практиці гарантій взаємного спілкування батька і дитини.Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, а також застосувати спосіб захисту порушеного права, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Тимчасове перебування дитини за кордоном не перешкоджає встановленню певного графіку особистих спілкувань батька з дитиною в інший сосіб, як це визначено рішенням суду першої інстанції. Місцевий суд дійшов правильного висновку, визначивши спілкування батька з дитиною, з урахуванням заявлених вимог, шляхом безперешкодного спілкування засобами телефонного, електронного та іншими засобами зв`язку через мережу інтернет, включаючи обмін фотографіями та текстовими повідомленнями, що відповідатиме інтересам дитини та сприятиме зміцненню емоційного зв`язку дитини і батька, а також забезпечить рівність прав обох батьків у вихованні дитини.

Разом із тим, місцевий суд не врахував фактичні обставини справи, що з об`єктивних причин реальна можливість особистих побачень батька з дитиною звужена через триваючий воєнний стан в Україні та перебування дитини в безпекових цілях за кордоном, судом першої інстанції залишено поза увагою різниця в часових поясах країн перебування батька та дитини, визначивши періодичність такого спілкування двічі на тиждень у період часу з 08.00 год до 20.00 год в часовому поясі перебування дитини загальною тривалістю не менше 40 хвилин, у зручний для дитини та матері час, з урахуванням стану здоров`я та інтересів дитини, що не містить чіткого графіку спілкування та не відповідає інтересам дитини, оскільки дитина віком сім років має бути обтяжена графіком, де визначено період 12 годин для спілкування, що з урахуванням наданої від 21.02.2025 № 01-20/6 психолого-педагогічної характеристики дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не відповідає його інтересам.

Отже, з метою забезпечення реалізації прав позивача на участь у вихованні та розвитку, а також спілкуванні з малолітнім сином, який у зв`язку з обставинами, пов`язаними з введенням в Україні воєнного стану, тимчасово перебуває за межами України, беручи до уваги необхідність збереження родинних відносин та емоційного зв`язку між батьком та сином, керуючись якнайкращими інтересами дитини, колегія суддів вважає за необхідне змінити рішення суду першої інстанції в частині визначення порядку та способу спілкування батька з сином засобами телефонного зв`язку, а саме:

- виклавши пункт 2 абзацу 2 резолютивної частини рішення у наступній редакціі: «безперешкодне спілкування засобами телефонного, електронного та іншими засобами зв`язку через мережу інтернет, включаючи обмін фотографіями та текстовими повідомленнями, кожної суботи місяця у період часу з 12.00 год. до 13.00 год. за Київським часом, загальною тривалістю не менше 30 хвилин, з урахуванням стану здоров`я дитини;».

Разом з тим, доводи апеляційної скарги, що суд не надав обгрунтування тому, яким чином може відбуватися спільний відпочинок батька, який перебуває на території України, та сина, який через збройну агресію росії проти України та ведення повномасштабних воєнних дій на території м. Чернігова був вимушений шукати з матір`ю прихистку на території іншої держави - Сполучених Штатів Америки, де вони наразі проживають за програмою «Uniting tor Ukraine» і за умовами цієї програми відповідач не має права покидати територію США протягом строку дії програми, і в рішенні суду не зазначено, яким чином та на території якої саме держави повинен відбуватися спільний відпочинок батька з сином, не враховано насамперед ту обставину, що на території України діє воєнний стан, і безпосередньо через негативний вплив воєнних дій на психіку дитини мати вимушена була поїхати з дитиною у безпечне місце, не можуть бути підставою для скасування рішення суду в частині визначення спільного відпочинку батька з сином щорічно в період шкільних літніх канікул протягом 20 діб без супроводу матері, з врахуванням викладених обґрунтувань, проте слід враховувати тимчасове перебування дитини разом з матір`ю за межами України, у зв`язку з обставинами, пов`язаними з введеннням в Україні воєнного стану.

З огляду на наявність між сторонами спору щодо способів участі батька у вихованні малолітньої дитини, що встановив суд першої інстанції, а також беручи до уваги тимчасову зміну місця проживання дитини у зв`язку з обставинами, пов`язаними з введенням в Україні воєнного стану, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване судове рішення, не визначив той порядок участі батька у спілкуванні з малолітнім сином, який би достатнім чином відповідав реальним обставинам справи, які склалися на момент вирішення справи.

Згідно з частиною першою статті 267 ЦПК України суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочення виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні.

З урахуванням фактичних обставин обґрунтованим і доцільним є відстрочення порядку виконання визначеного у рішенні місцевого суду способу участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною, а саме: спільного відпочинку щорічно в період шкільних літніх канікул протягом 20 діб без супроводу матері, на час воєнного стану в Україні та перебування дитини за кордоном.

Таке процесуальне рішення відповідатиме положенням ст. 267 ЦПК України і є доцільним задля убезпечення дитини від загрози її життю та здоров`ю, що є найголовнішою прерогативою при вирішення спорів щодо дітей, враховуючи надані Довідки відповідачем (а.с. 166-177), суд апеляційної інстанції приходить до висновку про доповнення резолютивної частини рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 02 січня 2025 року абзацом п`ятим такого змісту: «Порядок виконання визначеного у пункті 3 абзацу 2 резолютивної частини цього рішення, способу участі батька у спілкуванні з дитиною, а саме: спільний відпочинок щорічно в період шкільних літніх канікул протягом 20 діб без супроводу матері відстрочити на час перебування дитини за кордоном у період воєнного стану в Україні».

Отже, з урахуванням зазначених норм права доводи апеляційної скарги є частково обґрунтованими та знайшли своє підтвердження.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 376 ч. 1 п. 3, 4, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 02 січня 2025 року змінити, виклавши пункт 2 абзацу 2 резолютивної частини рішення у наступній редакціі:

«- безперешкодне спілкування засобами телефонного, електронного та іншими засобами зв`язку через мережу інтернет, включаючи обмін фотографіями та текстовими повідомленнями, кожної суботи місяця у період часу з 12.00 год. до 13.00 год. за Київським часом, загальною тривалістю не менше 30 хвилин, з урахуванням стану здоров`я дитини;».

В іншій частині рішення залишити без змін.

Доповнити резолютивну частину рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 02 січня 2025 року абзацом п`ятим такого змісту: «Порядок виконання визначеного у пункті 3 абзацу 2 резолютивної частини цього рішення, способу участі батька у спілкуванні з дитиною, а саме: спільний відпочинок щорічно в період шкільних літніх канікул протягом 20 діб без супроводу матері відстрочити на час перебування дитини за кордоном у період воєнного стану в Україні».

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 27.03.2025.

Головуючий Судді :