КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2025 року

справа № 752/15570/22

провадження № 22-ц/824/1446/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача: Музичко С.Г.,

суддів: Болотова Є.В., Сушко Л.П.

при секретарі: Правдивець Ю.О.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - Держави Україна в особі Державної казначейської служби України

третя особа Києво-Святошинська окружна прокуратура Київської області

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника Державної казначейської служби України - Тимофєєвої Тетяни Миколаївни, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та за апеляційною скаргою керівника Києво-Святошинської окружної прокуратури Київської області на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 17 квітня 2024 року, постановлене під головуванням судді Плахотнюк К.Г., у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, третя особа Києво-Святошинська окружна прокуратура Київської області про відшкодування моральної шкоди, завданої процесуальними діями що обмежують права громадян, -

ВСТАНОВИВ:

01.11.2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди, завданої процесуальними діями що обмежують права громадян до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, третя особа Києво-Святошинська окружна прокуратура Київської області.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачем зазначено, що 27.09.2019 року йому стало відомо про існування ухвали Нововолинського міського суду Волинської області від 31.07.2017 року, якою кримінальне провадження № 000005 від 28.02.2017 року відносно підозрюваної у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.1 ст. 366 КК України ОСОБА_2 закрито, останню звільнено від кримінальної відповідальності, за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України, на підставі ст. 45 КК України за дійовим каяттям. Як видно зі змісту зазначеної вище ухвали «…дії головного бухгалтера ТОВ «Івакан» ОСОБА_2 сприяли здійсненню злочинного плану, службових осіб ТОВ «Група компаній Смарт» та ТОВ «Сібуд», які полягали у замаху на заволодіння бюджетними коштами за допомогою підприємств ТОВ «Вімакс Трейд Груп», ТОВ «Група компаній Смарт» та ТОВ «Сібуд», шляхом внесення до документів податкової звітності неправдивих відомостей щодо наслідків нібито проведених фінансово-господарських операцій з приводу придбання конопляної олії».

ОСОБА_1 є керівником ТОВ «СІБУД», а тому вважав, що зазначена ухвала стосується його прав та інтересів.Проте, в матеріалах провадження за клопотанням прокурора, взагалі відсутні зазначені докази, які суд першої інстанції поклав в обґрунтування свого висновку щодо причетності як ОСОБА_2 так і інших підприємств до замаху заволодіння бюджетними коштами. Крім того, в оскаржуваній ухвалі суду першої інстанції фактично були встановлені обставини вчинення злочинів іншими особами, у відношенні яких здійснюється досудове розслідування в іншому кримінальному провадженні, назви яких безпосередньо зазначені в ухвалі та зі змісту фактичних обставин, встановлених судом першої інстанції, цих осіб можливо ідентифікувати.

При цьому, вказані особи не мають будь-якого процесуального статусу у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 000005 від 28.02.2017 року за ч.1 ст. 366 КК України у відношенні ОСОБА_2 та питання щодо їх обвинувачення у вчиненні будь-яких злочинів чи звільнення від кримінальної відповідальності прокурором у клопотанні не ставилося та судом першої інстанції не розглядалося. Такий виклад фактичних обставин кримінального провадження у клопотанні прокурора суперечить вимогам ст.287 КПК України, оскільки цією нормою процесуального права не передбачено виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, його правова кваліфікація та формулювання підозри у відношенні осіб, які не є підозрюваними або обвинуваченими у даному кримінальному провадженні.

Вважає, що зазначеними процесуальними діями прокурора було обмежено його права, як громадянина та, як наслідок, йому ж завдано моральної шкоди.

Просив стягнути з Держави Україна (Державного бюджету України) шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на його користь 1 880 000, 00 грн. моральної шкоди, завданої процесуальними діями, що обмежують права громадян та 20 000, 00 грн. витрат на правничу допомогу; встановити спосіб виконання рішення шляхом стягнення з відповідача грошових коштів у вигляді інвестиційних монет НБУ за їх номінальною вартістю, як законного засобу платежу на території України.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 17 квітня 2024 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди у розмірі 33 869 (тридцять три тисячі вісімсот шістдесят дев`ять) гривень 15 копійок.

Стягнуто з Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 на відшкодування витрат, понесених на отримання правничої допомоги у розмірі 10 000 (десять тисяч) гривень.

Не погоджуючись із рішенням суду керівник Києво-Святошинської окружної прокуратури Київської області, представник Державної казначейської служби України - Тимофєєва Тетяна Миколаївна звернулися з апеляційними скаргами, в яких просять рішення суду в частині задоволених позовних вимог скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволені позову.

Вимоги представника Державної казначейської служби України - Тимофєєвої Тетяни Миколаївни обґрунтовані тим, що Казначейство, яке за ініціативою позивача залучено до справи як єдиний відповідач, згідно із своїми функціональними обов`язками не є учасником спірних відносин і не має фактичних даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що має значення для справи. Звертає увагу, що в силу приписів ч. 2 ст. 141 та ч. 2 ст. 137 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу у справі за позовом до Держави можуть бути стягнуті винятково зі сторони у справі Держави, однак не з Казначейства. Оскільки, як стверджує позивач, Казначейство жодної шкоди йому не заподіювало, у правовідносини з ним не вступало, тому не може нести відповідальність за можливу шкоду, заподіяну позивачеві незаконними діями органів прокуратури.

Вимоги керівника Києво-Святошинської окружної прокуратури Київської області обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 не був стороною у спірному кримінальному провадженні, буд-якого обмеження чи порушення його прав не допускалося, що виключає можливість спричинення йому моральної шкоди.

Звертає увагу, що зазначення прокурором в клопотанні переліку певних юридичних осіб, в одній з яких працював позивач, без зазначення його прізвища, не є обмеженням прав громадянина та в жодному разі не може бути підставою для стягнення на його користь моральної шкоди. В той же час, визнаючи розмір відшкодування моральної шкоди позивачем не надано належних доказів на підтвердження обсягу моральних страждань, яких він зазнав, у зв`язку з діями відповідачів в цілому та стосовно характеру немайнових втрат. Крім того, розгляд справи відбувся без належного повідомлення третьої особи.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, постановити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Вимоги ОСОБА_1 обґрунтовані тим, що суд безпідставно виключив періоди до дати, коли позивачеві стало відомо про порушення його прав. Судом при винесені рішення не було враховано розміру мінімальної заробітної плати з 01 квітня 2024 року.

В судовому засіданні представник відповідача Тимофєєва Т.М. апеляційну скаргу подану Державною казначейською службою України та апеляційну скаргу подану керівником Києво-Святошинської окружної прокуратури Київської області підтримав, просив задовольнити. Проти апеляційної скарги поданої ОСОБА_1 заперечував, просив залишити без задоволення.

В судовому засіданні представник третьої особи Немцев Є.Г. апеляційну скаргу подану Державною казначейською службою України та апеляційну скаргу подану керівником Києво-Святошинської окружної прокуратури Київської області підтримав, просив задовольнити. Проти апеляційної скарги поданої ОСОБА_1 заперечував, просив залишити без задоволення.

В судовому засіданні ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав, просив задовольнити. Проти апеляційної скарги поданої Державною казначейською службою України та апеляційної скарги поданої керівником Києво-Святошинської окружної прокуратури Київської області заперечував, просив залишити без задоволення.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги ОСОБА_1 , Державної казначейської служби України та керівника Києво-Святошинської окружної прокуратури Київської області підлягають частковому задоволенню. з наступних підстав.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що у справі, що розглядається, дії прокурора Києво-Святошинської окружної прокуратури відповідно до положень п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», а саме - інші процесуальні дії, що обмежують права громадян є підставою для відшкодування позивачеві моральної шкоди, оскільки в ухвалі Волинського апеляційного суду від 25.03.2021 року, якою скасовано ухвалу Нововолинського міського суду Волинської області від 31.07.2017 року, зазначено, що «головний бухгалтер ТОВ «Івакан» ОСОБА_2 сприяла здійсненню злочинного плану, службових осіб ТОВ «Група компаній Смарт» та ТОВ «Сібуд» які полягали у замаху на заволодіння бюджетними коштами за допомогою підприємств ТОВ «Вімакс Трейд Груп», ТОВ «Група компаній Смарт» та ТОВ «Сібуд», шляхом внесення до документів податкової звітності неправдивих відомостей щодо наслідків нібито проведених фінансово-господарських операцій з приводу придбання конопляної олії. Проте, в матеріалах провадження за клопотанням прокурора, взагалі відсутні зазначені докази, які суд першої інстанції поклав в обґрунтування свого висновку щодо причетності як ОСОБА_2 так і інших підприємств до замаху до заволодіння бюджетними коштами.

Щодо розміру моральної шкоди, розмір компенсації моральної шкоди висвітлено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.12.2020 року у справі № 752/17832/14-ц.

Суд вважав за необхідне стягнути на користь позивача моральну шкоду з моменту, коли ОСОБА_1 дізнався про існування ухвали Нововолинського міського суду Волинської області від 31.07.2017 року, а саме з 27.09.2019 року, як зазначає сам позивач у своїх апеляційній скарзі на зазначену вище ухвалу по 25.03.2021 року - дату постановлення ухвали Волинським апеляційним судом, якою скасовано ухвалу Нововолинського міського суду Волинської області від 31.07.2017 року.

Так, судом береться до уваги проміжок для підрахунку розміру моральної шкоди у 18 місяців, а саме 1 рік з 27.09.2019 року по 27.09.2020 року та жовтень 2020 року, листопад 2020 року, грудень 2020 року, січень 2021 року, лютий 2021 року та березень 2021 року. Розмір мінімальної заробітної плати з розрахунку 7 100, 00 грн. на місяць. Таким чином, 7 100, 00 х 18 = 127 800, 00 грн.

Однак, будучи присутнім у судовому засіданні, позивач ОСОБА_1 зазначив, що на його думку, вина прокуратури у заподіянні йому моральної шкоди становить 25 %, а вина суду, який приймав оскаржувану ним ухвала 75 %, однак до суду вимоги він заявити не може, а тому просив відшкодувати шкоду, з урахуванням обмеження його прав, як громадянина лише прокуратурою.

Суд дійшов висновку про необхідність стягнення від зазначеної вище суми моральної шкоди на користь ОСОБА_1 .

Колегія суддів не погоджується з даними висновками суду, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що «в клопотанні прокурора були встановлені фактичні обставини не лише про вчинення ОСОБА_2 злочину, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України, а також вказано про вчинення злочинів іншими особами в тому числі ТОВ «Сібуд», директором якого є ОСОБА_1 . Так, суд першої інстанції в мотивувальній частині оскаржуваної ухвали в повному обсязі виклав фактичні обставини, які були зазначені прокурором, у його клопотанні, як достовірно встановлені під час досудового розслідування кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 000005 від 28.02.2017 року за ч.1 ст. 366 КК України у відношенні ОСОБА_2 .

Разом з тим, головний бухгалтер ТОВ «Івакан» ОСОБА_2 сприяла здійсненню злочинного плану, службових осіб ТОВ «Група компаній Смарт» та ТОВ «Сібуд» які полягали у замаху на заволодіння бюджетними коштами за допомогою підприємств ТОВ «Вімакс Трейд Груп», ТОВ «Група компаній Смарт» та ТОВ «Сібуд», шляхом внесення до документів податкової звітності неправдивих відомостей щодо наслідків нібито проведених фінансово-господарських операцій з приводу придбання конопляної олії. Проте, в матеріалах провадження за клопотанням прокурора, взагалі відсутні зазначені докази, які суд першої інстанції поклав в обґрунтування свого висновку щодо причетності як ОСОБА_2 так і інших підприємств до замаху до заволодіння бюджетними коштами.

Крім того, в оскаржуваній ухвалі суду першої інстанції фактично були встановлені обставини вчинення злочинів іншими особами, у відношенні яких здійснюється досудове розслідування в іншому кримінальному провадженні, назви яких безпосередньо зазначені в ухвалі та зі змісту фактичних обставин, встановлених судом першої інстанції, цих осіб можливо ідентифікувати. При цьому, вказані особи не мають будь-якого процесуального статусу у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 000005 від 28.02.2017 року за ч.1 ст. 366 КК України у відношенні ОСОБА_2 та питання щодо їх обвинувачення у вчиненні будь-яких злочинів чи звільнення від кримінальної відповідальності прокурором у клопотанні не ставилося та судом першої інстанції не розглядалося.

Такий виклад фактичних обставин кримінального провадження у клопотанні прокурора суперечить вимогам ст.287 КПК України, оскільки цією нормою процесуального права не передбачено виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, його правова кваліфікація та формулювання підозри у відношенні осіб, які не є підозрюваними або обвинуваченими у даному кримінальному провадженні. Більш того, таке клопотання прокурора суперечить положенням ст.62 Конституції України, якою передбачено, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Наведені порушення, відповідно до ст. 412 КПК України є істотними, оскільки перешкодили суду ухвалити законний і обґрунтований вирок та такими, які згідно з п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 409, ст.415 КПК України є підставою для скасування судового рішення з призначенням нового розгляду у суді першої інстанції.

За таких обставин ухвала Нововолинського міського суду Волинської області від 31.07.2017 року щодо ОСОБА_2 підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, істотними порушеннями вимог кримінального процесуального законодавства та неповнотою судового розгляду з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції».

ОСОБА_1 вважає, що зазначеними процесуальними діями прокурора було обмежено його права, як громадянина та, як наслідок, йому ж завдано моральної шкоди.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з вимогами статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданням, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності, а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.

За загальними положеннями, передбаченими статтею 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, заподіяна майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України.

Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України).

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою.

Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.

Спеціальними підставами відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України відповідно.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18) вказано, що «застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі».

Таким чином, ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як вказані органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно з частиною шостою статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (стаття 1174 цього Кодексу).

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою.

Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.

Так, необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди із загальних підставі є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.

Як вбачається з матеріалів справи, що ні в клопотанні прокурора Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області, ні в ухвалі Нововолинського міського суду Волинської області від 31.07.2017 року жодних відомостей стосовно особи ОСОБА_1 зазначено не було. Зазначення прокурором в клопотанні переліку певних юридичних осіб, в одній з яких працював ОСОБА_1 , не звинувачуючи позивача щодо можливого вчинення кримінального правопорушення не є підставою для стягнення на користь ОСОБА_1 моральної шкоди.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що позивачем не доведено факт завдання йому моральної шкоди, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог про відшкодування такої шкоди.

Згідно ст. 376 ЦПК підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; недоведеність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст.141, 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Апеляційні скарги керівника Києво-Святошинської окружної прокуратури Київської області, представника Державної казначейської служби України - Тимофєєвої Тетяни Миколаївни задовольнити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 17 квітня 2024 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, третя особа Києво-Святошинська окружна прокуратура Київської області про відшкодування моральної шкоди, завданої процесуальними діями, що обмежують права громадян залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Державної казначейської служби України судовий збір у розмірі 3 721,50 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Київської обласної прокуратури судовий збір у розмірі 1 488,60 грн.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 27 березня 2025 року.

Суддя-доповідач

Судді