Єдиний унікальний номер судової справи: 487/7458/24
Номер провадження: 22-ц/812/434/25 Доповідач апеляційного суду Самчишина Н.В.
Постанова

Іменем України

31 березня 2025 року місто Миколаїв справа № 487/7458/24

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Самчишиної Н.В.,

суддів: Коломієць В.В., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання Богуславською О.М.,

за участі: відповідача ОСОБА_1 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції за апеляційною скаргою ОСОБА_1 рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 15 січня 2025 року, ухвалене у складі головуючого судді Сухаревич З.М., в приміщені цього ж суду в місті Миколаєві, у цивільній справі за позовом Приватного підприємства «Управляюча компанія ЖЕД №10» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг,

установив:

27 серпня 2024 року Приватне підприємство «Управляюча компанія ЖЕД №10» звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг.

Позивач зазначав, що відповідач ОСОБА_1 є власником кв. АДРЕСА_1 . В квартирі зареєстровані та мешкають: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

З 01 грудня 2019 року ПП «Управляюча компанія ЖЕД №10» здійснює функції з надання послуги з управління багатоквартирним будинком та проведення розрахунків з квартиронаймачами та власниками житлових приміщення за вказаною вище адресою будинку згідно договору №18 від 28 листопада 2019 року та додаткової угоди № 1 від 04 січня 2021 року, підписаної уповноваженою особою будинку співвласників.

Боржники не здійснюють оплату наданих позивачем послуг за період з 01 серпня 2021 року по 31 липня 2024 року, через що утворилась заборгованість 39 400, 20 грн.

Посилаючись на викладені обставини, позивач просив стягнути на його користь в солідарному порядку з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 заборгованість за житлово-комунальні послуги станом на 31 липня 2024 року у розмірі 39 400,20 грн, судовий збір - 3028 грн та витрати на правничу допомогу - 3000 грн.

Відповідач ОСОБА_1 , заперечуючи проти позову, просив у задоволенні позову відмовити. Зазначав, що ОСОБА_3 з 09 вересня 2019 року не є мешканцем вказаної квартири, а він з дружиною з початком повномасштабного вторгнення з дітьми виїхали за кордон, а тому не отримують комунальні послуги та не зобов`язані за них сплачувати. Вказував, що він у встановленому законом порядку за власні кошти облаштував на горищі мансардний поверх і цей поверх не може рахуватися як повноцінний поверх. Зазначав, що також неможливо підвищувати квартплату у період воєнного стану. Позивач не має відношення до мансардного поверху та взагалі до жодної квартири в будинку, оскільки не витратив коштів на обслуговування та утримання будинку, тоді як мешканці будинку за власні кошти несуть витрати на його утримання.

Позиція відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_4 суду не відома, оскільки справу розглянуто за їх відсутності.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 15 січня 2025 року позов задоволено частково.

Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПП «Управляюча компанія ЖЕД №10» заборгованість за житлово-комунальні послуги у сумі 39 400,20 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПП «Управляюча компанія ЖЕД №10» судовий збір по 1514,00 грн з кожного та витрати на правничу допомогу по 1250,00 грн з кожного.

Відмовлено в задоволенні позовних вимог ПП «Управляюча компанія ЖЕД №10» до ОСОБА_3 .

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що вимоги позивача до споживачів його послуг ОСОБА_1 та ОСОБА_2 правомірні та вони зобов`язані приймати участь у сплаті за надані житлово-комунальні послуги.

Відповідач ОСОБА_3 з 09 вересня 2019 року зареєстрована за іншою адресою та не є споживачем наданих позивачем послуг у спірній квартирі, а відтак на неї не може бути покладено обов`язок щодо утримання цієї квартири, власником якої вона не є. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що ОСОБА_3 не несе солідарну відповідальність та не є належним відповідачем у цій справі.

Суд вважав, що обґрунтованим розміром витрат на правничу допомогу є сума 2500 гривень, яку належить стягнути на користь позивача з відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в рівних частках, тобто по 1250,00 грн з кожного.

Крім того, суд зауважив, що в своїх запереченнях проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження ОСОБА_1 фактично виклав заперечення щодо позовних вимог та не заявив про перехід до загального позовного провадження та взагалі не обґрунтував заперечення проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, а тому такі заперечення суд розглянув, як відзив на позовну заяву. З наведених відповідачем обставин та враховуючи, що дана справа є малозначною, суд не вбачав підстав для розгляду справи в загальному позовному провадженні.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати.

Скарга обґрунтована тим, що судове рішення не відповідає фактичним обставинам справи, оскільки судом не враховано той факт, що відповідач ніяких договорів на отримання послуг не підписував та ніяких послуг позивача не отримував, окрім прибирання прибудинкової території. На загальних зборах мешканців будинку він відмовився укладати договір з ЖЄК- 10. На протязі 18 років ЖЄК- 10 не надав жодної послуги мешканцям будинку. Мешканці будинку самі за власні кошти несли витрати на утримання будинку, його ремонт, придбання необхідного обладнання. Крім того, скаржник не погодився з тим, що судом справу було розглянуто в порядку спрощеного провадження. Також зазначав, що спірна квартира була площею 67 кв.м. і він за власні кошти та в установленому законом порядку облаштував в частині горища мансардний поверх площею 138 кв.м, який на його думку, не може враховуватися, як повноцінний поверх, тоді як ЖЄК-10 вирішив нарахувати для себе кошти з кожного метра горища.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача посилався на необґрунтованість її доводів.

Згідно частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги, з огляду на таке.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України.

Так, відповідно до положень статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає в повному обсязі.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_1 є власником кв. АДРЕСА_1 , житловою площею 145, 9 кв.м., загальною площею 208,4 кв.м., що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 04 березня 2024 року (а.с.32).

Відповідно до довідки ПП «Управляюча компанія ЖЕД №10» від 20 серпня 2024 року у вказаній квартирі зареєстрована відповідач ОСОБА_2 , яка є дружиною відповідача ОСОБА_1 , що також не заперечувалось відповідачем у письмовій заяві (а.с. 30-31).

Відповідач ОСОБА_3 з 09 вересня 2019 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , тобто не є споживачем наданих позивачем послуг кв. АДРЕСА_1 .

Встановивши, що ОСОБА_3 не є споживачем наданих позивачем послуг, суд першої інстанції дійшов висновку, що на неї не може бути покладено обов`язок щодо утримання вказаної квартири, власником якої вона не є.

Із таким висновком суду першої інстанції сторони погодися та рішення суду в цій частині не оскаржували.

Протоколом загальних зборів співвласників багатоквартирного будинку по АДРЕСА_3 від 10 вересня 2019 року визначено управителем багатоквартирного будинку ПП «Управляюча компанія ЖЕД №10», уповноважена особа співвласників ОСОБА_5 .

Відповідно до договору №18 від 28 листопада 2019 року та додаткової угоди №1 від 04 січня 2021 року ПП «Управляюча компанія ЖЕД №10» та співвласники багатоквартирного будинку уклали договір про надання послуги з управління багатоквартирним будинком.

Відповідно до умов договору від 28 листопада 2019 року послуги з управління включає: утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньобудинкових систем (крім обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо; купівлю електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку; поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку.

Відповідно до умов вказаного договору від 28 листопада 2019 року ПП «Управляюча компанія ЖЕД №10» зобов`язалося надати співвласникам послугу з управління багатоквартирним будинком, що розташований за адресою: АДРЕСА_3 , а співвласники зобов`язалися оплачувати управителю послугу з управління згідно з вимогами законодавства та умовами цього договору (п. 1 Договору). Ціна послуги з управління становить 4,4710 грн (в тому числі податок на додану вартість, якщо управитель є його платником) на місяць за 1 кв.м. загальної площі житлового або нежитлового приміщення у будинку (п. 10 Договору). Плата за послугу з управління нараховується щомісячно управителем та вноситься співвласником не пізніше 25 числа місяця, наступного за розрахунком (п. 11 Договору).

Відповідно до додаткової угоди №1 від 04 січня 2021 року, пункт 10 Договору викладено в наступній редакції: «ціна послуги з управління становить 5,2517 гривень (в тому числі податок на додану вартість, якщо управитель є його платником) на місяць за 1 кв.м. загальної площі житлового або нежитлового приміщення у будинку та включає: витрати на утримання будинку та прибудинкової території і поточний ремонт майна в будинку в розмірі 5,2317 гривень відповідно до кошторису витрат на утримання будинку та прибудинкової території (далі кошторис витрат), що міститься у додатку №5 до цього договору; винагороду управителю в розмірі 0,0200 гривень на місяць.» Додаток 5 до Договору викладено в новій редакції. Інші умови договору залишено без змін.

Згідно з розрахунком заборгованості ПП «Управляюча компанія ЖЕД №10» у ОСОБА_1 , як у власника житлового приміщення, житловою площею 145,9 кв.м, загальною площею 208,4 кв.м. виникла заборгованість станом на 31 липня 2024 року у розмірі 39 400,20 грн.

Суд встановив і таке підтверджується матеріалами справи, що розрахунок заборгованості, складений позивачем відповідає умовам Договору та кошторису витрат на утримання будинку та прибудинкової території, не суперечить іншим матеріалам справи та не спростований відповідачами.

Відповідно до частини третьої статті 13 Конституції України, з якою кореспондується частина четверта статті 319 ЦК України, власність зобов`язує, власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.

Згідно зі статтею 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Тобто, положення статті 322 ЦК України встановлюють презумпцію обов`язку власника нести усі витрати, пов`язані з утриманням належного йому майна, у тому числі з оплати комунальних та інших наданих йому послуг, поза залежністю від того, чи користується він ними безпосередньо чи ні. До таких витрат належать витрати, пов`язані зі зберіганням майна, його ремонтом, забезпеченням збереження його властивостей тощо. Такий обов`язок власника є похідним від належних йому, як абсолютному володарю, правочинів володіння, користування та розпорядження майном. Невиконання власником свого обов`язку по утриманню своєї власності може створювати небезпеку для третіх осіб.

Особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку, регулювання правових, організаційних та економічних відносин, пов`язаних з реалізацією прав та виконанням обов`язків співвласників багатоквартирного будинку щодо його утримання та управління визначає Закон України від 14 травня 2015 року № 417-VIII «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» (далі - Закон №417-VIII), предметом регулювання якого є відносини, що виникають у процесі реалізації прав та виконання обов`язків власників квартир та нежитлових приміщень як співвласників багатоквартирного будинку (частина перша статті 2 вказаного Закону).

В силу пункту 5 частини першої статті 1 Закону № 417-VIII співвласник багатоквартирного будинку (далі - співвласник) це власник квартири або нежитлового приміщення у багатоквартирному будинку.

За визначенням, наведеним у статті 1 Закону № 417-VIII, управління багатоквартирним будинком - це вчинення співвласниками багатоквартирного будинку дій щодо реалізації прав та виконання обов`язків співвласників, пов`язаних з володінням, користуванням і розпорядженням спільним майном багатоквартирного будинку.

Управління багатоквартирним будинком здійснюється його співвласниками.

За рішенням співвласників усі або частина функцій з управління багатоквартирним будинком можуть передаватися управителю або всі функції - об`єднанню співвласників багатоквартирного будинку (далі - ОСББ) (асоціації об`єднань співвласників багатоквартирного будинку) (частина перша статті 9 Закону № 417-VIII). За рішенням загальних зборів функції з управління багатоквартирним будинком можуть бути передані (всі або частково) управителю або асоціації.

Управитель багатоквартирного будинку (далі - управитель) - фізична особа- підприємець або юридична особа-суб`єкт підприємницької діяльності, яка за договором із співвласниками забезпечує належне утримання та ремонт спільного майна багатоквартирного будинку і прибудинкової території та належні умови проживання і задоволення господарсько-побутових потреб (пункт 7 частини першої статті 1 Закону №417-VIII).

Управління багатоквартирним будинком управителем здійснюється на підставі договору про надання послуг з управління багатоквартирним будинком, що укладається згідно з типовим договором. Вартість послуг з управління багатоквартирним будинком визначається за рішенням зборів співвласників (загальних зборів ОСББ) і згодою управителя та зазначається у договорі з управителем.

Відповідно до статті 7 цього Закону обов`язки співвласників багатоквартирного будинку включають забезпечення належного утримання та належного санітарного, протипожежного і технічного стану спільного майна багатоквартирного будинку; забезпечення технічного обслуговування та у разі необхідності проведення поточного і капітального ремонту спільного майна багатоквартирного будинку.

Визначення порядку сплати, переліку та розмірів внесків та платежів співвласників будинку відноситься до виключної компетенції загальних зборів співвласників відповідно до статті 10, частини другої статті 12 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку».

09 листопада 2017 року було прийнято Закон України №2189-VIII «Про житлово-комунальні послуги», який набрав чинності 10 грудня 2017 року.

Статтею 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (туті далі в редакції закону, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що послуга з управління багатоквартирним будинком є житловою послугою, яка належить до житлово-комунальних послуг і включає: забезпечення утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, якщо прибудинкова територія, за даними Державного земельного кадастру, знаходиться у власності або користуванні співвласників багатоквартирного будинку відповідно до вимог законодавства, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньобудинкових систем (крім обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо; купівлю електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку; поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку; інші додаткові послуги, які можуть бути замовлені співвласниками багатоквартирного будинку.

Згідно із статтею 9 цього Закону споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.

Структура плати виконавцю комунальної послуги визначається згідно з договором про надання відповідної комунальної послуги, укладеним за вимогами цього Закону.

Також відповідно до статті 156 Житлового кодексу України, повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку.

Відповідно до положень статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, встановивши вищевказані обставини, що підтверджуються достовірними доказами, суд першої інстанції в межах заявлених позовних вимог, повно та всебічно дослідив обставини справи, належно оцінив надані сторонами докази й вірно встановив, що між сторонами існували договірні відносини. В зв`язку з чим, відповідно до положень Закону України «Про житлово-комунальні послуги», обґрунтовано дійшов до висновку про необхідність стягнення боргу з відповідачів за житлово-комунальні послуги. При цьому, будь-яких допустимих та належних доказів щодо необґрунтованості розміру нарахованої заборгованості за житлово-комунальні послуги ОСОБА_1 не надав, хоча за приписами статей 12,81 ЦПК України, то є його обов`язком.

Саме по собі не проживання ОСОБА_1 з сім`єю у квартирі АДРЕСА_1 , колегія суддів не приймає до уваги, оскільки характер наданих послуг пов`язаний з обслуговування будинку, в тому числі, житлового приміщення відповідача, яке є невід`ємною частиною цього будинку.

Колегія суддів звертає увагу на те, що невикористання власником належної йому квартири чи нежитлового приміщення або відмова від використання спільного майна не є підставою для ухилення від здійснення витрат на управління багатоквартирним будинком (частина третя статті 12 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» від 14 травня 2015 року № 417-VIII).

Аргументи апеляційної скарги про відсутність укладеного між позивачем та відповідачем договору щодо надання послуг з утримання будинку та прибудинкової території ґрунтуються на хибному розумінні викладених вище положень закону та обов`язків споживача комунальних послуг, які визначені відповідними нормами, а тому не заслуговують на увагу. До того ж, слід зауважити, що навіть відсутність письмового договору не звільняє відповідача від оплати наданих йому послуг, оскільки відповідно до частини першої статті 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають не тільки з угод письмових чи усних, але з дій та вчинків осіб.

Також колегія суддів не може прийняти до уваги посилання в апеляційній скарзі на відсутність доказів фактичного обліку виконаних позивачем з утримання будинку робіт, оскільки складання будь-яких актів прийняття виконаних робіт між виконавцем послуг та мешканцями будинків діючим законодавством не передбачено, а відповідачем не надано доказів відповідно до Закону щодо надання неякісних послуг або їх ненадання взагалі. При цьому, доказів того, що вказані комунальні послуги є неякісними чи неповними при судовому розгляді судом теж не встановлено.

Що стосується заперечень ОСОБА_1 про розгляд справи в порядку спрощеного провадження, то суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, з яким погоджується апеляційний суд про те, що відповідач в своїх запереченнях проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження фактично викладав заперечення щодо позовних вимог та не заявив про перехід до загального позовного провадження та взагалі не обґрунтував заперечення проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, а тому такі заперечення суд першої інстанції обґрунтовано розглянув як відзив на позовну заяву.

Крім цього, з наведених відповідачем обставин та враховуючи, що дана справа є малозначною, суд першої інстанції підставно не вбачав підстав для розгляду справи в загальному позовному провадженні.

Надані апеляційному суду ОСОБА_1 письмові пояснення ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 від 20 березня 2025 року та копії фотографій, які є новими доказами, апеляційний суд не прийняв згідно частини третьої статті 367 ЦПК України, оскільки відповідач не надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а зводяться до переоцінки наданих доказів, яким суд першої інстанції дав належну правову оцінку.

Враховуючи викладене, апеляційний суд не вбачає підстав для скасування рішення районного суду, ухваленого з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За правилами п.п. «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 15 січня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Самчишина

Судді: В.В. Коломієць

Т.В. Серебрякова

Повна постанова складена 31 березня 2025 року