ФАСТІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД
________________________________________________________________________________

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2025 року Фастівський міськрайонний суд Київської області

в складі

головуючого судді: Осаулової Н.А.,

за участю секретаря: Слюсар Я.В.,

представник позивача

за первісним позовом: ОСОБА_1 ,

представник відповідача

за первісним позовом: ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Фастів в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання житлового будинку особистою приватною власністю, -

в с т а н о в и в:

У жовтні 2024 року ОСОБА_3 (далі позивач) звернулася до Фастівського міськрайонного суду Київської області з позовом до ОСОБА_4 (далі відповідач) про поділ майна подружжя.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 23.11.1996 року по 24.05.2024 року.

17.11.2003 року під час шлюбу за спільні кошти було придбано будинок АДРЕСА_1 , право власності на який оформлено на відповідача. Позивач вказує, що відповідач на даний час чинить їй перешкоди на проживання у вказаному будинку, хоча він є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, що змушує ОСОБА_3 звернутись до суду з даним позовом.

У листопаді 2024 року ОСОБА_4 через представника ОСОБА_2 подав зустрічну позовну заяву до ОСОБА_3 , у якому просив визнати житловий будинок АДРЕСА_1 його особистою приватною власністю.

Вимоги зустрічного позову обґрунтовані тим, що хоча будинок і був набутий на підставі договору купівлі-продажу за час спільного проживання подружжя, але придбаний він був за особисті кошти відповідача, а тому, в договорі купівлі-продажу в графі «Покупець» стоїть прізвище, ім`я та по-батькові відповідача. Саме родиною відповідача було прийнято рішення про продаж житла у м. Києві та покупку житла для сім`ї відповідача та його сестри на отримані від цього кошти. Так, 17 жовтня 2023 року відбувся продаж квартири АДРЕСА_2 за 144 000,00 грн., а 17 листопада 2003 року відповідач придбав спірний будинок за 39 700,00 грн.

У судовому засіданні представник позивача вимоги позову підтримала в повному обсязі та просила суд їх задовольнити, просила відмовити у задоволенні зустрічного позову. Позивач у судовому засіданні 12.03.2025 позовні вимоги підтримала, заперечувала проти зустрічної позовної заяви.

Представник відповідача у судовому засіданні просила відмовити у задоволенні первісного позову та задовольнити вимоги зустрічного позову.

Розгляд справи відбувається в судовому засіданні (ч. 1 ст. 211 ЦПК України).

Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 16.10.2024 року відкрито провадження у даній справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

Протокольною ухвалою суду від 03.03.2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначено її судовий розгляд по суті.

Суд, заслухавши пояснення позивача, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що вимоги первісного позову слід задовольнити, а у задоволенні зустрічного позову слід відмовити, з наступних підстав.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 24 травня 2024 року, яке набрало законної сили 24 червня 2024 року у справі №381/1433/24, розірвано шлюб, який зареєстровано 23 листопада 1996 року Червономотовилівською сільською радою Фастівського району Київської області, актовий запис №38 між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 .

У справі, що розглядається, спір у сторін виник з приводу будинку АДРЕСА_1 загальною площею 109,2 кв.м. житловою площею 77,9 кв.м, який зареєстровано за ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 17.11.2003 року, який посвідчено приватним нотаріусом Фастівського районного нотаріального округу Вінічук В.З. та зареєстровано в реєстрі за №3036, зареєстровано Фастівським БТІ 24.11.2003 року в книзі №2 за №1208 (а.с. 39-41).

Так, станом на час оформлення права власності на будинок за відповідачем діяв Кодекс про шлюб та сім`ю України.

Відповідно до п. 1 розділу VII «Прикінцевих положень» СК України зазначений кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.

З огляду на наведене, порядок набуття спільного майна та його правовий режим у цій справі повинен визначатися КпШС України, який був чинним на час набуття спірного нерухомого майна, а поділ майна подружжя має здійснюватися за правилами, передбаченими СК України.

Відповідно до ст. 22 КпШС України, який був чинним на час виникнення правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку (аналогічні положення містить ст. 60 СК України).

Згідно зі ст. 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Відповідно до ст. 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним з подружжям під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.

Тобто, беручи до уваги чинні норми сімейного законодавства станом на час набуття будинку у власність, вважається, що його набуло у власність подружжям, оскільки обставин, передбачених ст. 28 КпШМ України під час розгляду справи встановлено не було. Сам відповідач підтвердив, що будинок набуло за час спільного проживання подружжя. Таким чином, посилання сторони відповідача на те, що будинок було придбано на особисті кошти відповідача у цьому разі не можуть слугувати підставою для визнання його особистою власністю ОСОБА_4 .

В свою чергу, слід зазначити, що згідно з ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Крім того, як зазначено в правовій позиції Верховного Суду України від 25.11.2015 року по справі №6-2333цс15, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто, критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: час набуття такого майна; кошти, за яке таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Аналогічна правова позиція також викладена й в постанові Верховного Суду України від 02.10.2013 року по справі №6-79цс13.

Норми ст.ст. 60, 70 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка закріплені у статті 57 чинного СК України.

Згідно із частиною першою зазначеної статті особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто .

Разом із тим, як зазначалось вище, станом на 17.11.2003 року діяв Кодекс про шлюб та сім`ю України, а тому, порядок набуття спільного майна та його правовий режим у цій справі повинен визначатися саме КпШС України.

За змістом ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до приписів ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч. 3 ст. 89 ЦПК України).

З огляду на наведене вище, ураховуючи що презумпцію права власності подружжя на майно, яке набуто ними в період шлюбу, не спростовано відповідачем,будинок АДРЕСА_1 ,є спільним майном ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , відтак, підлягають поділу на загальних підставах за правилами, передбаченими СК України.

Згідно з ч. 1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Відповідно до ч.1 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до положень ч. 1 та ч. 2 ст.71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

За змістом ч. 4 ст. 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України.

Відповідно до частини третьої статті 370 ЦК України виділ частки з майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу, частиною другою якої передбачено, що якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої, п`ятої статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим з подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (стаття 11 цього Кодексу) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

У разі коли жоден з подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Отже, якщо один з подружжя не вчинив передбачених частиною п`ятою статті 71 СК України дій щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Такий висновок міститься у постановах Верховного Суду України від 30 березня 2016 року та від 7 червня 2017 року 6-2670цс16 від 07.06.2017 р.

У даній справі жодна із сторін не внесла відповідної суми коштів на депозитний рахунок суду. Позивач просила визнати за нею право власності на половину спірного будинку.

У відповідності до висновку про вартість майна, станом на 12.04.2024 року ринкова вартість 1/2 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , становить 141 150,00 грн. (а.с. 23).

Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

Розглядаючи справу у межах заявлених позовних вимог, беручи до уваги вимоги чинного законодавства України, зважаючи на обставини, встановлені під час розгляду справи, суд приходить до висновку про необхідність визнати за позивачем право власності на половину спірного будинку. Таким чином, позовні вимоги первісного позову підлягають задоволенню, а у задоволенні зустрічного позову слід відмовити.

Суд також зауважує, що даним рішенням встановлюється, що спірний будинок є спільним майном подружжя, а тому, потреба зазначення даного факту у резолютивній частині рішення відсутня.

При цьому суд зауважує, що відповідач фактично володіє спільним майном на підставі наявних у нього документів за виключенням частки, що виділена у власність позивача.

Відповідно до ст.141 ЦПК України, слід стягнути з відповідача на користь позивача за первісним позовом кошти судового збору в сумі 1 411,20 грн.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 21, 57, 60, 65, 69,70, 71 СК України, ст. ст. 15, 16, 370 ЦК України, ст. ст. 3-5, 7-13, 17, 43, 49, 76-82, 137, 141, 211, 258, 263, 264, 265, 268, 352 ЦПК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», суд, -

у х в а л и в :

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя, - задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 загальною площею 109,2 кв.м. житловою площею 77,9 кв.м., як частку зі спільного майна подружжя.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання житлового будинку особистою приватною власністю, - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судовий збір в сумі 1 411,50 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі оголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Реквізити сторін:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ;

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .

Суддя: Осаулова Н.А.

Повний текст рішення суду виготовлено 28.03.2025 року