Справа № 456/5772/23 Головуючий у 1 інстанції: Шрамко Р. Т.
Провадження № 22-ц/811/209/25 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2025 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючогосуддіНіткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Гаврилюк Я.Ю.

з участю представника відповідача Завалишина Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 11 березня 2024 року в складі судді Шрамка Р.Т. у спраі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Львівська залізниця» про стягнення коштів, -

встановив:

У листопаді 2023 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до відповідача АТ «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Львівська залізниця», в якому просив стягнути 56421,30 грн за затримку виконання рішення суду та 46568,62 грн. безпідставно відрахованих коштів, а також 10000 грн. судових витрат.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням Стрийського міськрайонного суду від 07.02.2023, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 22.05.2023, позивача поновлено на посаді машиніста - інструктора локомотивних бригад дільниці експлуатації локомотивів (ст. Стрий) Виробничого структурного підрозділу Локомотивне депо Львів-Захід» Регіональної філії «Львівська залізниця АТ «Українська залізниця».

Таке рішення суду підлягало негайному виконанню, проте відповідач лише 18.04.2023, на виконання вказаного вище рішення, поновив позивача на посаді машиніста-інструктора локомотивних бригад дільниці експлуатації локомотивів (ст. Стрий) Виробничого структурного підрозділу «Локомотивне депо Львів-Захід» Регіональної філії «Львівська залізниця АТ «Українська залізниця». Відповідно, розмір середнього заробітку за період затримки виконання рішення суду з 07.02.2023 по 17.04.2023, становить 56421 грн. 30 коп.

Крім цього, при виплаті середнього заробітку за час вимушеного прогулу, на виконання вище вказаного рішення суду, відраховано кошти у розмірі 46568,62 грн. на підставі Договору-зобов`язання від 01.12.2009. Проте, згоди на стягнення таких коштів ОСОБА_1 не надавав, і так як, на думку позивача, середній заробіток за час вимушеного прогулу не є заробітньою платою, вважає протиправним відрахування коштів у розмірі 46568,62 грн. Просив про задоволення позову.

Оскаржуваним рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 11 березня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з АТ "Українська залізниця" в особі Регіональна філія "Львівська залізниця" АТ «Українська залізниця" на користь ОСОБА_1 56 421 (п`ятдесят шість тисяч чотириста двадцять одну) грн. 30 коп., як виплату компенсації за період затримки виконання рішення суду від 07.02.2023 року по справі №456/4719/21.

Стягнуто з АТ "Українська залізниця" в особі Регіональна філія "Львівська залізниця" АТ «Українська залізниця" на користь ОСОБА_1 5 000 (п`ять тисяч) грн. понесених судових витрат на професійну правничу допомогу.

Стягнуто з АТ "Українська залізниця" в особі Регіональна філія "Львівська залізниця" АТ «Українська залізниця" в дохід держави судовий збір у розмірі 1073,60 грн.

У решті позовних вимог відмовлено.

Рішення суду оскаржив відповідач АТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця». Вважає рішення незаконним та необґрунтованим, а висновки суду такими, що не відповідають зібраним у справі доказам та дійсним обставинам справи, які суд вважав встановленими, при цьому суд вирішив справу з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовані тим, що рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 07.02.2023 у справі №456/4719/21, яким вирішено поновити ОСОБА_1 на займаній посаді з 15.08.2021 та стягнути з АТ «Українська залізниця» на його користь середній заробіток за весь період вимушеного прогулу з 15.08.2021 по 07.02.2023, виконане, про що винесено Наказ №108/ОС від 07.04.2023, за яким позивач приступив до роботи 18.04.2023. З даним наказом позивач був ознайомлений 18.04.2023, про що свідчить його особистий підпис. На виконання рішення суду, позивачу виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 193 692 грн.06 коп, за вирахуванням податків та обов`язкових платежів, що підтверджується довідкою №184 від 23.08.2023.

Наголошує, що в судовому засіданні, яке відбулось 07 лютого 2023 року проголошено вступну та резолютивну частину рішення, проте текст рішення не був наданий. Повний текст рішення оприлюднений 22.02.2023 та отриманий відповідачем 07.04.2023, про що свідчить відмітка на тексті рішення з вхідним номером 516.

Зважаючи на те, що позивач є заінтересованою особою у даній справі, він не був позбавлений можливості отримати короткий текст рішення та подати у відділ кадрів АТ «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Львівська залізниця» для поновлення його на роботі та виплати середнього заробітку за один місяць, в розмірі 17 171 грн., однак позивач не скористався наданим йому законом правом на негайне виконання рішення в цій частині та до 18.04.2023 не з`являвся на роботу. У свою чергу, відповідач виконав свій обов`язок після отримання повного тексту рішення в межах наданих йому процесуальним законом строку, про що свідчить виданий АТ «Українська залізниця» наказ №108/ос від 07.04.2023.

З огляду на викладене, немає жодних підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду по даній справі в розмірі 56421грн. 30 коп. за період з 07.02.2023 по 17.04.2023.

Щодо висновків суду про стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 5000 грн., то зазначає, що така сума не є співмірною із тим обсягом робіт, які виконані представником позивача.

Просить скасувати рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 11 березня 2024 року та ухвалити нове рішення, яким у позові ОСОБА_1 про стягнення виплати компенсації за період затримки виконання рішення суду по справі №456/4719/21 відмовити в повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву не перешкоджає перегляду судового рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_3 на підтримку доводів скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково з таких підстав.

Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Згідно із ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи (стаття 5-1 КЗпП України).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення 56 421 грн. 30 коп. компенсації за період затримки виконання рішення суду, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачу було відомо про наявність такого рішення з моменту оголошення його короткого тексту у судовому засіданні. Відтак, відповідач повинен, не очікуючи на отримання повного тексту рішення суду, виконати таке негайно.

В свою чергу, відмовляючи у задоволенні вимоги про стягнення грошових коштів в розмірі 46 568, 62 грн., як безпідставно стягнутих з позивача, суд першої інстанції врахував те, що ОСОБА_1 підписав Договір-зобов`язання на позику від державного територіально-галузевого об`єднання «Львівська залізниця» в сумі 500000 грн. Відповідно до п.2 даного зобов`язання позивач зобов`язався сплачувати позику щомісячно рівними частинами на протязі 11 років, починаючи з 01.02.2013 року по 01.02.2030 року по 2450.98 грн., шляхом утримання з його заробітної плати. За висновком суду, середній заробіток за час вимушеного прогулу за своїм змістом є заробітною платою, право отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин, відтак працедавець правильно відрахував кошти у розмірі 46568,62 грн.

Оскільки рішення суду першої інстанції оскаржується лише відповідачем в частині стягнення 56 421 грн. 30 коп. компенсації за період затримки виконання рішення суду, а також стягнення 5000,00 грн. витрат на правничу допомогу, судом апеляційної інстанції перевріється законність і обґрунтованість рішення в означеній частині, а в частині відмови у задоволенні позовних вимог, за правилами ст. 367 ЦПК України, апеляційним судом не перевіряється.

З матеріалів справи судом встановлено, що рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 07.02.2023 у справі №456/4719/21 задоволено частково позов ОСОБА_1 . Визнано незаконним та скасовано наказ (розпорядження) №293/ос від 13.08.2021 про звільнення ОСОБА_1 з посади машиніста - інструктора локомотивних бригад дільниці експлуатації локомотивів (ст. Стрий) Виробничого структурного підрозділу Локомотивне депо Львів-Захід» Регіональної філії «Львівська залізниця АТ «Українська залізниця» з 14 серпня 2021 року, на підставі п.1 ст.40 КЗпП України у зв`язку із скороченням штату, а також вирішено поновити ОСОБА_1 на посаді з 15 серпня 2021 року. Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 315 632 грн. 20 коп., 10 000 грн. моральної шкоди.

Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді машиніста-інструктора локомотивних бригад дільниці експлуатації локомотивів (ст. Стрий) Виробничого структурного підрозділу Локомотивне депо Львів-Захід» Регіональної філії «Львівська залізниця» АТ «Українська залізниця» та стягнення середнього заробітку за один місяць, в розмірі 17 171 грн. 70 коп. допущено до негайного виконання (а.с. 14-27).

Постановою Львівського апеляційного суду від 22 травня 2023 року рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 07 лютого 2023 року залишено без змін (а.с.28-31).

На виконання рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 07 лютого 2023 року у справі №456/4719/21 ВСП «Локомотивне депо Львів-Захід Регіональної філії «Львівська залізниця» АТ «Українська залізниця» видано Наказ наказу №108/ос від 07.04.2023 року, яким скасовано наказ від 13.08.2021 №293/ОС про звільнення ОСОБА_1 з посади машиніста - інструктора локомотивних бригад дільниці експлуатації локомотивів (ст. Стрий) Виробничого структурного підрозділу Локомотивне депо Львів-Захід». П.2 Наказу поновлено ОСОБА_1 на посаді машиніста - інструктора локомотивних бригад дільниці експлуатації локомотивів (ст. Стрий) Виробничого структурного підрозділу Локомотивне депо Львів-Захід» з 15 серпня 2021. П.3 Наказу наказано виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за один місяць в ромізі 17 171 грн. 70 коп. (а.с.34).

Відповідно до довідки №184 від 23.08.2023 року, виданої ВСП «Локомотивне депо Львів-Захід» регіональної філії «Львівська залізниця» АТ «Укрзалізниця», на виконання рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 07.02.2023 у справі №456/4719/21 ОСОБА_1 нараховані кошти, а саме у квітні 2023 року позивачу нараховано 17 171.70 грн. та з врахуванням всіх податків та зборів отримано ним суму в розмірі 13 479,78 грн., згідно платіжного доручення №234669 від 27.04.2023 року та у липні 2023 року позивачу нараховано 298 460,50 грн. та з врахуванням всіх податків та зборів отримано ним суму в розмірі 193 692,06 грн., згідно платіжного доручення №456754 від 31.07.2023 року (а.с.33)

Відтак, рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць в сумі 17 171 грн. 70 коп. за мінусом сплачених податків та обов`язкових платежів було виконане 27.04.2023 згідно платіжного доручення 27.04.2023 (а.с.33).

Відповідно до статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника підлягає негайному виконанню.

Обов`язковість рішення суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства, а тому судові рішення, які відповідно до закону підлягають негайному виконанню, є обов`язковими для виконання, зокрема, посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням.

Згідно із пунктами 2, 4 частини першої статті 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про: присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць; поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника.

Відповідно до статті 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Так, у постанові Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі №702/725/17 зазначено, що КЗпП України не містить визначення поняття «поновлення на роботі», як і не встановлює порядку виконання відповідного рішення. Частково умови, за яких рішення суду про поновлення на роботі вважається примусово виконаним, закріплені у статті 65 Закону України «Про виконавче провадження». Так, згідно з цією статтею рішення вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі та внесення відповідного запису до трудової книжки стягувача, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження. При розумінні роботи як регулярно виконуваної працівником діяльності, обумовленої трудовим договором, поновлення на роботі також включає допущення працівника до фактичного виконання трудових обов`язків, тобто створення умов, за яких він може їх здійснювати у порядку, що мав місце до незаконного звільнення. Таким чином, виконання рішення про поновлення на роботі вважається закінченим з моменту фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків на підставі відповідного акта органу, який раніше прийняв незаконне рішення про звільнення або переведення працівника. При цьому мається на увазі не формальне, а фактичне забезпечення поновленому працівнику доступу до роботи і можливості виконання своїх обов`язків. Невчинення роботодавцем усіх дій, які включають у себе виконання рішення суду про поновлення на роботі, є підставою для покладення на нього відповідальності, визначеної статтею 236 КЗпП України. Застосування цієї норми до правовідносин, які виникають у зв`язку з затримкою виконання рішення суду про поновлення на роботі, відповідає їх змісту та фактичним обставинам, оскільки підстави для нарахування формально поновленому працівнику заробітної плати як винагороди за виконану роботу немає, проте його вина у невиконанні посадових обов`язків і неприступленні до роботи також відсутня.

Затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі за змістом статті 236 КЗпП України слід уважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин негайно після проголошення судового рішення. Виконати рішення суду про поновлення позивача на роботі має відповідач, визначений боржником за виконавчим листом (див., зокрема, постанову Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі №6-435цс15, постанову Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі №711/8446/16-ц, постанови Верховного Суду від 29 вересня 2021 року у справі №511/1284/19, від 14 грудня 2022 року у справі №501/4019/21-ц, від 21 червня 2023 року у справі №461/7423/21 та інших).

Тобто законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно та негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення, й без звернення працівника, що унормовано, крім наведених вище норм права, також Конституцією України, статтею 18 ЦПК України. Цей обов`язок полягає у тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде це рішення суду оскаржуватися (див. постанову Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі №243/2748/16-ц).

У постанові Верховного Суду від 17 червня 2020 року у справі №521/1892/18 зазначено, що належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання власником наказу про це, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків. Виконання рішення вважається закінченим із моменту фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків на підставі відповідного акта органу, який раніше прийняв незаконне рішення про звільнення працівника. Подібні висновки викладені також у постановах Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі №702/725/17, від 08 вересня 2021 року у справі №721/910/19.

Отже, законом установлено фінансову санкцію у вигляді виплати середнього заробітку за невиконання рішення про поновлення на роботі через винну бездіяльність роботодавця. З огляду на імперативний припис щодо негайного виконання судового рішення, установлений статтею 235 КЗпП України, законодавець виходив з того, що будь-яка протиправна бездіяльність з боку роботодавця є підставою для здійснення таких виплат незаконно звільненому працівнику, незалежно від причин невиконання роботодавцем рішення про поновлення на роботі.

Для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України суду належить встановити: 1) чи мала місце затримка виконання такого рішення, 2) у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного для після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, 3) та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.

Як встановлено судом, відповідач не заперечує той факт, що позивач був фактично допущений та приступив до роботи лише 18.04.2023 року (відзив а.с. 39-41).

Наведене свідчить, що апелянт рішення суду у справі №456/4719/21 від 07.02.2023 про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць виконав не своєчасно.

Доводи апеляційної скарги щодо неотримання судового рішення в день його проголошення (вступної та резолютивної частини), а отримання його копії 07.04.2023 не мають правового значення, оскільки представник відповідача був присутнійм під час проголошення судового рішення 07.02.2023 та не був позбавлений можливості отримати рішення та вжити негайних заходів щодо його виконання.

Враховуючи, що рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 07 лютого 2023 року підлягало негайному виконанню в частині поновлення позивача на роботі та присудження виплати середнього заробітку за один місяць, однак було частково виконано 07.04.2023 (винесено наказ), 18.04.2023 (допущено до роботи) та 27.04.2023 (виплачено середній заробіток за один місяць), наявні підстави для стягнення середнього заробітку на користь позивача за період з наступного дня після ухвалення судом рішення про поновлення позивача на посаді і до його повного виконання, а саме за період з 08.02.2023 по 17.04.2023.

Таким чином, судова колегія погоджується з висновком суду, що невиконання відповідачем своєчасно рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 07.02.2023 у справі №456/4719/21 в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі, має наслідком застосування приписів статті 236 КЗпП України про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Заявляючи про стягнення 56421 грн. 30 коп. середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, позивач вказану суму розраховував виходячи із встановленого судовим рішенням від 07.02.2023 у справі №456/4719/21 розміру середньоденного заробітку (817,70 грн). та кількості календарних днів (69) .

Разом з тим, колегія суддів вважає, що такий розрахунок є помилковим, на що суд першої інстанції належної уваги не звернув та не перевірив його правильності.

Зокрема, місцевий суд не врахував, що при визначенні середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, до розрахунку береться кількість робочих днів, а не календарних, зважаючи на те, що затримка роботодавцем виконання рішення про поновлення на роботі прирівнюється до вимушеного прогулу (стаття 236 КЗпП України), сума якого розраховується відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995№100 (далі Порядок).

Як вбачається із п. 5 Порядку №100 основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом першим пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Згідно із абзацом 3 пункту 2 Порядку №100 у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Відповідно до пункту 8 Порядку №100 для нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

З врахуванням наведеного, розмір середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду щодо поновлення позивача на роботі за період з 08 лютого 2023 року по 17 квітня 2023 року становить 40067 грн. 30 коп. (817,70 грн. х 49 робочих днів (кількість днів прострочення).

Згідно із позицією ВС в постанові від 15.02.2019 в справі № 826/6583/14, суми, які суд застосовує для стягнення на користь працівника середній заробіток за час вимушеного прогулу обраховується судом без відрахування сум податків і зборів. Дані податки і збори підлягають відрахуванню при виплаті працівникові розрахованих сум за судовим рішенням.

Таким чином, колегія суддів встановила, що доводи апеляційної скарги про неправильне застосування норм матеріального права та невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, знайшли своє часткове підтвердження.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно із ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

На підставі вищенаведених мотивів, колегія апеляційного суду вважає, що рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог ухвалене з порушенням норм матеріального права і не може бути залишене без змін, таке необхідно змінити зменшивши розмір стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за затримку виконання рішення суду про поновлення на роботі з 56 421 грн. 30 коп. до 40 067 грн. 30 коп.

Інші доводи апеляційної скарги відповідача в частині відсутності правових підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки такі фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці.

В свою чергу, згідно із ч. 13 ст. 141 ЦПК України апеляційний суд, в зв`язку з ухваленням нового судового рішення, змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ст. 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з: нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

ОСОБА_1 заявив у суді першої інстанції клопотання про відшкодування йому за рахунок відповідача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10000,00 грн. На підтвердження понесених витрат позивачем надано договір про надання правової допомоги, укладений із адвокатом Манукян М.А., додаток №2 до даного договору, квитанція до прибуткового касового ордеру №1 від 27.08.2023 року та розрахунок витрат на правову допомогу від 27.08.2023 року.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).

Відповідно до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпечення доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно із вимогами частин 1, 2, 5, 6 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до частини 8 статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

За вимогами ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При цьому, за ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК України суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Заперечуючи проти стягнення витрат на правову допомогу представник відповідача звернув увагу на неспівмірність правової допомоги із тим обсягом робіт, які були надані представником позивача.

Суд керується тим, що подання доказів на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу не є безумовною підставою для відшкодування судом таких витрат у зазначеному розмірі з іншої сторони, оскільки цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критеріям реальності адвокатських витрат (їхньої дійсності й потрібності) та розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи.

Верховний Суд неодноразово зазначав, що стягнення витрат на професійну правничу допомогу не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються, і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу (постанова Верховного Суду від 24 січня 2022 року у справі №911/2737/17).

Апеляційний суд погоджується з доводами відповідача про неспівмірність заявлених позивачем до стягнення витрат на правничу допомогу, адже адвокатом лише підготовлено позовну заяву та відповідь на відзив, при цьому в жодне судове засідання, яких було 3 (три) представник позивача не з`являвся, залишаючи клопотання про розгляд справи без участі позивача та його представника, а тому вважає за необхідним зменшити розмір таких витрат з 5000,00 грн. до 3 000,00 грн.

Як зазначено вище, рішення в частині відмовлених позовних вимог сторонами фактично не оскаржується, а тому колегією суддів не переглядається.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» задовольнити частково.

Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 11 березня 2024 року в частині стягнення з Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональна філія "Львівська залізниця" АТ «Українська залізниця" на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за затримку виконання рішення суду про поновлення на роботі та витрат на правничу допомогу змінити, зменшивши розмір середнього заробітку за затримку виконання рішення суду про поновлення на роботі з 56 421 (п`ятдесят шість тисяч чотириста двадцять одну) грн. 30 коп. до 40067 грн. (сорок тисяч шістдесят сім) грн. 30 коп., а також зменшити розмір понесених судових витрат на професійну правничу допомогу з 5000 грн. до 3000 (три тисячі) гривень 00 копійок.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня ухвалення, може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 26 березня 2025 року.

Головуючий А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк