17.03.2025 Єдиний унікальний номер 205/8525/24
Провадження № 2/205/764/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2025 рік м. Дніпро

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Бізяєвої Н.О.,

за участю секретаря судового засідання Михайленко Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпрі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_2 до Дніпровської міської ради, про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинення певних дій,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до Дніпровської міської ради, просив суд: визнати протиправними дії ДМР, пов`язані з відмовою в задоволені заяви ОСОБА_1 від 07.05.2024 року про затвердження технічної документації від 2021 року із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки, кадастровий номер :08:564:0063, площею 0,06 га, комунальної власності, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 та передачу її у власність, які викладені в листі №8/7-1149 від 07.06.2024 року. Зобов`язати ДМР задовольнити заяву ОСОБА_1 від 07.05.2024 року, затвердити технічну документацію від 2021 року і з землеустрою і передати її у власність.

В обґрунтування позову зазначено, що ОСОБА_1 по договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 28.08.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В., зареєстрованого в реєстрі за № 2133, придбав у власність житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , на земельній ділянці з кадастровим номером :08:564:0063. Відповідно до інформаційних довідок № 135708461 від 28.08.2018 р. та № 370400674 від 19.03.2024 р., копії яких надаєм до позовної заяви приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В. рішенням № 42726784 від 28.08.2018 р. зареєстровано право власності за Позивачем в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вказане домоволодіння. Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-023 від 07.07.2023 року, про земельну ділянку площею 0,06 га комунальної власності, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , 21.07.2015 р. проведено її державну реєстрацію та присвоєно кадастровий номер :08:564:0063 (надалі Земельна ділянка). Позивач в 2021 році звернувся до землевпорядника ОСОБА_1 виготовив технічну документацію із землеустрою для встановлення (відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) щодо обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_1 . 07.07.2023 р. Позивач звернувся до ДМР з заявою (вх.№01-490-01-2023) про затвердження вищевказаної технічної документації та передачу Земельної ділянки у власність. 13.09.2023 року за №8/7-826 Позивачем отримана відмова з додатково наданими зауваженнями, згідно яких поставлено під сумнів правомірність придбання Позивачем по договору про задоволення вимог іі іпотекодержателя від 28.08.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпрпропетровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В., зареєстрованого в реєстрі- за № 2133 у власність житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами , що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , на земельній ділянці з кадастровим номером :08:564:0063. Даний факт Відповідач обгрунтовує тим, що не згоден з правомірністю придбання вищевказаного домоволодіння попередніми власниками. Не погодившись з такою відмовою Позивач вдруге звернувся до ДМР з відповідною заявою від 07.05.2024 р. та 07.06.2024 року отримана письмова відмова з зауваженнями аналогічного змісту.

Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 01.07.2024 року по справі відкрито провадження за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

25.07.2024 року на адресу суду представник відповідача надіслав відзив на позов, відповідно до змісту якого позовні вимоги не визнають, в задоволенні позову просять відмовити. В обґрунтування зазначивши наступне. Як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, право власності на об`єкт нерухомого майна, розташованого по АДРЕСА_1 (реєстраційни номер ОНМ 01, загальна площа 291,3 кв.м., житлова площа 145,9 кв.м., опис: житловий будинок літ. А-2 загальною площею 291,3 кв.м., житловою площею 145,9 кв.м. гараж літ. Б, літня кухня В, споруди 1-6) у заявника виникло на підставі договору про задоволення вимог іпотеко держателя від 28.08.2018 №2133. В свою чергу, право власності на цей ОНМ у одного з попередніх власників ( ОСОБА_3 ) виникло на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів від 10.02.2015 № 67. Відповідно до сканкопії цього свідоцтва ОСОБА_4 належить на праві власності майно по АДРЕСА_1 , що раніше належало ОСОБА_5 . У той же час, ОСОБА_5 належало нерухоме майно по АДРЕСА_1 (реєстраційний номер ОНМ 01, опис: житловий будинок літ. А-2 загальною площею 291,3 кв.м., житловою площею 145,9 кв.м., гараж літ. Б, площею 34,5 кв.м., літня кухня літ. В, площею 23,8 кв.м., споруди 1-6), яке 30.12.2014 було відчужене на користь ОСОБА_6 та ОСОБА_7 за договором дарування, а у подальшому (14.08.2015) на користь ОСОБА_8 за договором купівлі-продажу. 13.02.2016 об`єкт нерухомого майна (реєстраційний номер ОНМ 01, опис: житловий будинок літ. А-2 загальною площею 291,3 кв.м., житловою площею 145,9 кв.м., гараж літ. Б, площею 34,5 кв.м., літня кухня літ. В, площею 23,8 кв.м., споруди 1-6) закрито на підставі нібито його знищення. Тобто об`єкт нерухомого майна, який розташований по АДРЕСА_1 та складається з житлового будинку літ. А-2 загальною площею 291,3 кв.м., житловою площею 145,9 кв.м., гараж літ. Б, площею 34,5 кв.м., літня кухня літ. В, площею 23,8 кв.м., споруди 1-6 та який мав реєстраційний номер 01 було знищено, проте замість цього 30.04.2015 здійснюється державна реєстрація права власності на ОНМ, який розташований за цією ж адресою, має той самий опис, але вже інший реєстраційний номер - 2101. Можливо зробити висновок, що це є один і той самий об`єкт нерухомості, який незрозумілим чином змінив реєстраційний номер та власника. Більш того, у реєстраційній справі ОНМ за реєстраційний номером 01 міститься посилання на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 16.10.2015 у справі № 175/3749/15-ц. Відповідно до офіційного веб-порталу «Судова влада» справа № 175/3749/15-ц розглядалась за позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_10 про стягнення коштів, та за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_9 , третя особа ОСОБА_10 про визнання договору дійсним та вихнання права власності. Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 16.10.2015 року у задоволені позову ОСОБА_9 відмовлено. Позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково. Скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_8 на житловий будинок АДРЕСА_1 , здійснену на підставі договору купівлі-продажу частки домоволодіння житлового будинку від 14 серпня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Мошковською Наталією Миколаївною, зареєстрованого в реєстрі за №916, і відповідно зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за №10810240, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна № 01, на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяження індексний номер 23684356 від 14 серпня 2015 року та закрито розділ в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, реєстраційний номер нерухомого майна -01. Визнано ОСОБА_3 єдиним власником нерухомого майна - житловий будинок АДРЕСА_1 . В задоволені решти позовних вимог відмовлено.Ураховуючи зазначене, департамент правового забезпечення ДМР не погодив проект рішення міської ради щодо передачи у власність ОСОБА_1 земельної ділянки.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10.10.2024 року підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду по суті.

05.02.2025 року представник позивача направив до суду додаткові письмові пояснення, відповідно яких зазначено, що позивачем належно обраний спосіб захисту, який може привести до реального відновлення порушеного права позивача без необхідності поворного звернення до суду. Також вважає, що рішення суду в частині задоволення позовної вимоги про зобов`язання відповідача вирішити питання позивача не буде втручанням в його дискреційні повноваження.

В судове 13.01.2025 року представник позивача не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи без участі, просив задовольнити позовні вимоги.

Відповідач надав до суду заяву про розгляд справи без фіксації судового засідання.

Оскільки розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

За правилами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до приписів ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що згідно з Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, право власності на об`єкт нерухомого майна, розташованого по АДРЕСА_1 (реєстраційни номер ОНМ 01, загальна площа 291,3 кв.м., житлова площа 145,9 кв.м., опис: житловий будинок літ. А-2 загальною площею 291,3 кв.м., житловою площею 145,9 кв.м. гараж літ. Б, літня кухня В, споруди 1-6) належить ОСОБА_1 , на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 28.08.2018 №2133 (а.с. 25-26).

Також відповідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, судом встановлено, що в свою чергу, право власності на вищезазначений об`єкт нерухомого майна у одного з попередніх власників ( ОСОБА_3 ) виникло на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів від 10.02.2015 №67. Попереднім власником майна по АДРЕСА_1 до ОСОБА_3 , був ОСОБА_5 . У той же час, ОСОБА_5 належало нерухоме майно по АДРЕСА_1 (реєстраційний номер ОНМ 01, опис: житловий будинок літ. А-2 загальною площею 291,3 кв.м., житловою площею 145,9 кв.м., гараж літ. Б, площею 34,5 кв.м., літня кухня літ. В, площею 23,8 кв.м., споруди 1-6), яке 30.12.2014 було відчужене на користь ОСОБА_6 та ОСОБА_7 за договором дарування, а у подальшому (14.08.2015) на користь ОСОБА_8 за договором купівлі-продажу. 13.02.2016 об`єкт нерухомого майна (реєстраційний номер ОНМ 01, опис: житловий будинок літ. А-2 загальною площею 291,3 кв.м., житловою площею 145,9 кв.м., гараж літ. Б, площею 34,5 кв.м., літня кухня літ. В, площею 23,8 кв.м., споруди 1-6) закрито на підставі нібито його знищення.

Тобто, об`єкт нерухомого майна, який розташований по АДРЕСА_1 та складається з житлового будинку літ. А-2 загальною площею 291,3 кв.м., житловою площею 145,9 кв.м., гараж літ. Б, площею 34,5 кв.м., літня кухня літ. В, площею 23,8 кв.м., споруди 1-6 та який мав реєстраційний номер 01, який було знищено та об`єкт, за іншим реєстраційним номером 2101, який розташований за цією ж адресою, це один і той же об`єкт нерухомого майна.

Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-023 від 07.07.2023 року, про земельну ділянку площею 0,06 га комунальної власності, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , 21.07.2015 р. проведено її державну реєстрацію та присвоєно кадастровий номер :08:564:0063 (а.с. 22).

ОСОБА_1 в 2021 році звернувся до землевпорядника ОСОБА_11 та виготовив технічну документацію із землеустрою для встановлення (відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) щодо обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_1 .

07.07.2023 р. ОСОБА_1 звернувся до ДМР з заявою (вх.№01-490-01-2023) про затвердження вищевказаної технічної документації та передачу Земельної ділянки у власність.

13.09.2023 року за №8/7-826 Департамент по роботі з активами ДМР надав письмову відповідь, про наявні зауваження, згідно яких поставлено під сумнів правомірність придбання Позивачем по договору про задоволення вимог іі іпотекодержателя від 28.08.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпрпропетровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В., зареєстрованого в реєстрі- за № 2133 у власність житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами , що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , на земельній ділянці з кадастровим номером :08:564:0063. Даний факт Відповідач обгрунтовує тим, що не згоден з правомірністю придбання вищевказаного домоволодіння попередніми власниками. У зв`язку з чим, залишив без подальшого опрацювання заяву від 07.07.2023 року (а.с. 10).

Не погодившись з такою відмовою ОСОБА_1 вдруге 07.05.2024 р. звернувся до ДМР з відповідною заявою та 07.06.2024 року отримав письмову відмову з зауваженнями аналогічного змісту від 13.09.2023 року за №8/7-826 (а.с. 7).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23)).

Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (частина перша статті 21 ЦК України).

Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, які спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, й ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних прав, і такі правовідносини мають майновий характер або пов`язані з реалізацією майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів (див., зокрема: постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 квітня 2018 року в справі № 361/2965/15-а (провадження № 11-190апп18), від 09 листопада 2021 у справі № 542/1403/17 (провадження № 14-106цс21).

Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону (стаття 14 Конституції України).

Згідно зі статтею 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі, зокрема приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян. Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду цільового призначення.

Громадянин, заінтересований у приватизації земельної ділянки у межах норм безоплатної приватизації, що перебуває у його користуванні, у тому числі земельної ділянки, на якій розташовані жилий будинок, господарські будівлі, споруди, що перебувають у його власності, подає клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, що передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. До клопотання додається розроблена відповідно до Закону України «Про землеустрій» технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), що замовляється громадянином без надання дозволу на її розроблення (частина перша статті 118 ЗК України).

Відповідно до частин восьмої десятої статті 186 ЗК України підставою для відмови у погодженні та затвердженні документації із землеустрою може бути лише невідповідність її положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівної документації. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади, органам місцевого самоврядування, іншим суб`єктам, визначеним цією статтею, при погодженні та затвердженні документації із землеустрою забороняється вимагати, зокрема, додаткові матеріали та документи, не включені до складу документації із землеустрою, визначеного Законом України «Про землеустрій». Висновок (рішення) органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, іншого суб`єкта, визначеного цією статтею, щодо відмови у погодженні або затвердженні документації із землеустрою має містити вичерпний перелік недоліків документації із землеустрою з описом змісту недоліку та посиланням на відповідні норми законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, затверджену документацію із землеустрою або містобудівну документацію.

Технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) є одним з видів документації із землеустрою (частина друга статті 25 Закону України «Про землеустрій»).

Замовниками документації із землеустрою можуть бути органи державної влади, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, органи місцевого самоврядування, землевласники і землекористувачі, а також інші юридичні та фізичні особи (частина перша статті 26 Закону України «Про землеустрій»).

Згідно із частиною другою статті 55 Закону України «Про землеустрій» технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) розробляється за рішенням власника (розпорядника) земельної ділянки, землекористувача.

Формування земельної ділянки як об`єкта цивільних прав передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру (стаття 79-1 ЗК України). Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера (частина четверта статті 78-1 ЗК України).

Результат аналізу наведених норм закону свідчить, що призначення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) полягає у формуванні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав з визначенням її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру (присвоєння їй кадастрового номера). Тобто, така документація дозволяє лише ідентифікувати на землі власника земельну ділянку. При цьому закон безпосередньо наділяє повноваженням замовити таку документацію (без надання дозволу власника на її розроблення) громадян землекористувачів, заінтересованих у приватизації земельної ділянки. Звернення заінтересованої особи до органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування за затвердженням технічної документації є пропозицією цієї особи щодо визначення конкретного предмета приватизації - земельної ділянки, а її затвердження засвідчує згоду власника земельної ділянки (в особі відповідного органу) із вибором земельної ділянки. Відмовити у затвердженні такої документації із землеустрою відповідний орган виконавчої влади або органу місцевого самоврядування може виключно у зв`язку з її невідповідністю законодавству, затвердженій документації із землеустрою або містобудівній документації.

Обставини справи свідчать, що: земельна ділянка, щодо якої ОСОБА_1 подано заяву про безоплатне її отримання у власність (приватизацію), є сформованою (кадастровий номер № :08:564:0063); замовником відповідної технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) був ОСОБА_1 власник житлового будинку з господарськими будівлями АДРЕСА_2 , які розташовані на цій земельній ділянці; на момент надання відповіді ДМР департаменту по роботі з активами, щодо розгляд заяви про затвердження технічної документації із землеустрою, вказана земельна ділянка перебуває у користуванні ОСОБА_1 як власника житлового будинку з господарськими будівлями на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 28.08.2018 №2133.

На протязі розгляду справи, суду не надано докази, які б могли спростувати, або підтвердити право власності іншої особи на домоволодіння з господарськими будівлями АДРЕСА_2 .

Відповідно до офіційного веб-порталу «Судова влада» справа № 175/3749/15-ц розглядалась за позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_10 про стягнення коштів, та за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_9 , третя особа ОСОБА_10 про визнання договору дійсним та вихнання права власності. Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 16.10.2015 року у задоволені позову ОСОБА_9 відмовлено. Позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково. Скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_8 на житловий будинок АДРЕСА_1 , здійснену на підставі договору купівлі-продажу частки домоволодіння житлового будинку від 14 серпня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Мошковською Наталією Миколаївною, зареєстрованого в реєстрі за №916, і відповідно зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за №10810240, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна № 01, на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяження індексний номер 23684356 від 14 серпня 2015 року та закрито розділ в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, реєстраційний номер нерухомого майна -01. Визнано ОСОБА_3 єдиним власником нерухомого майна - житловий будинок АДРЕСА_1 .

Європейський Суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" (Iatridis v. Greece) [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "ОСОБА_9 проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії" (Kushoglu v. Bulgaria), заява № 48191/99, п. п. 49-62, від 10 травня 2007 року).

Враховуючи встановлені обставини, наведені вище норми, суд приходить до наступного.

Щодо способу поновлення прав позивача, то необхідно зазначити наступне.

На законодавчому рівні поняття "дискреційні повноваження" суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими необхідно розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

З огляду на наведене, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

У даній справі, повноваження щодо затвердження технічної документації із землеустрою чи надання мотивованої відмови у її затвердженні, регламентовано положеннями Земельного кодексу України.

Умови, за яких орган відмовляє у затвердженні технічної документації із землеустрою, визначені законом. Якщо такі умови відсутні, орган повинен затвердити технічну документацію із землеустрою. Ці повноваження та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу - затвердити технічну документацію або відмовити у її затвердженні. Згідно з законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями, тому зазначені повноваження не є дискреційними.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Така правова позиція узгоджується із позицією, викладеною Верховним Судом у постановах від 22.12.2018 у справі № 804/1469/17, від 14.08.2019 у справі № 0640/4434/18, від 12.09.2019 у справі № 0640/4248/18 та від 28.11.2019 у справі № 803/1067/17.

Щодо ефективності вибраного способу захисту, суд зазначає, що суд має право визнати бездіяльність суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язати вчинити певні дії. При цьому суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Зобов`язання судом відповідача затвердити технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) може мати місце лише у випадку, якщо судом встановлено відсутність таких підстав для відмови у її затвердженні, які передбачені частиною восьмою статті 186 ЗК України, а саме: невідповідність її положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівної документації.

При цьому, суд не уповноважений здійснювати перевірку наявності чи відсутності усіх названих підстав, у випадку, якщо відповідач цього не здійснив, оскільки у такому разі це не входить до предмету судової перевірки.

Прийняття судом рішення про зобов`язання відповідача затвердити технічну документацію із землеустрою, без перевірки наявності чи відсутності усіх названих підстав для відмови у її затвердженні, може бути необґрунтованим та призвести до затвердження технічної документації із землеустрою з порушенням закону.

У контексті обставин спору застосування такого способу захисту вимагає з`ясування судом, чи виконано позивачем усі визначені законом умови, необхідні для затвердження технічної документації із землеустрою.

Проте наведених обставин судом не встановлено. Оцінка правомірності рішення стосувалася лише тих мотивів, які наведено в Листі Департаменту по роботі з активами ДМР від 13.09.2023 року та 07.06.2024 року, відповідно яких заяву від 07.07.2023 та відповідно заяву від 07.05.2024 залишено без подальшого опрацювання.

Однак суд, в межах даної справи, не має повноважень досліджувати чи ці мотиви є вичерпними і чи дотримано позивачем усі інші умови для затвердження технічної документації із землеустрою. За таких обставин у суду відсутні підстави для зобов`язання відповідача затвердити технічну документацію із землеустрою.

Підсумовуючи наведене, суд вважає, що належним способом захисту, відновлення прав позивача за даних фактичних обставин, необхідно визнати саме зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної діляник в натурі (на місцевості) та передачу земельної ділянки по АДРЕСА_1 для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд та прийняти відповідне рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 4, 12-13, 77-81, 141, 258-259, 263-266, 354 ЦПК України,суд

УХВАЛИВ:

В задоволені позовних вимог ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_2 до Дніпровської міської ради, про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинення певних дій відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення подається до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 27 березня 2025 року.

Суддя: Н.О. Бізяєва