Справа № 307/1086/24
П О С Т А Н О В А

Іменем України

04 березня 2025 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі:

головуючого - Джуги С.Д.

суддів - Кожух О.А., Собослоя Г.Г.,

з участю секретаря судового засідання: Чичкало М.А

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Марич Іван Юрійович, на рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 17 липня 2024 року у складі судді Бряник М.М., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , де третя особа приватний нотаріус Стойка Надія Михайлівна про визнання фіктивним та недійсним договору купівлі-продажу,-

в с т а н о в и в :

У березні 2024 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа приватний нотаріус Стойка Надія Михайлівна про визнання з підстав визначених ч.ч. 1,3 ст. 215 та ст. 234 ЦК України, фіктивним та недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку розташованому за адресою АДРЕСА_1 .

Позов мотивовано тим, що позивачка ОСОБА_1 та її чоловік ОСОБА_5 , проживаючи впродовж 2006-2022 у спірному будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , не знали про існування оспорюваного договору, оскільки не були стороною цього договору.

При цьому сторона договору купівлі-продажу - продавці ОСОБА_5 (1971 р.н.) та ОСОБА_4 постійно проживали у цей період (2000-2021 р.) у власному домоволодінні в АДРЕСА_2 , а покупець ОСОБА_2 разом зі своїм чоловіком ОСОБА_3 (у період 2002-2022 р.) також постійно проживала в АДРЕСА_3 .

Обгрунтовуючи порушення прав, позивач вказує про наявність у неї прав на спірний житловий будинок посилаючись на те, що з 2006 року позивачка відкрито, безперешкодно та добросовісно володіла цим житловим будинком разом з своїм чоловіком ОСОБА_5 (1942 р.н.), який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а відтак за набувальною давністю набула право власності на цей будинок.

Вказуючи про недійсність укладеного між продавцями ОСОБА_5 (1971 р.н.), його дружиною ОСОБА_4 і покупцем ОСОБА_2 , договору купівлі-продажу незавершеного будівництвом житлового будинку та надвірних споруд, розташованих в АДРЕСА_1 , позивач зазначає, що цей договір, який зареєстровано в реєстрі правочинів за №2906 від 20.04.2006 року укладено з розстрочкою платежу, однак покупці, не виконали умови договору, щодо внесення другого платежу строк якого було обумовлено умовами договору до 25.05.2006 року.

Звертає увагу суду, що жодних договорів щодо земельної ділянки на якій розташований спірний житловий будинок, між сторонами оспорюваного договору не укладалося, що свідчить про фіктивність договору купівлі продажу незавершеного будівництвом житлового будинку та надвірних споруд, розташованих в АДРЕСА_1 від 20.04.2006 року.

Також вказує, що оспорений договір купівлі-продажу вчинено без його обов?язкової державної реєстрації, а тому він не може в силу ст. 210 ЦК України вважатись чинним, такий договір не відповідає вимогам закону. Як на момент виникнення спірних правовідносин, так і на цей момент законодавство пов?язувало і пов`язує виникнення права власності на майно, саме з моментом державної реєстрації договору, як правочину, з моменту добудови незавершеного будівництва, чого відповідачка ОСОБА_2 не виконувала і не намагалась ніколи виконати. Введення в оману третіх осіб, тобто ОСОБА_5 (1942 р.н.) та його дружини ОСОБА_1 , що проживали у цьому будинку, шляхом замовчування про факт його укладення та щодо фактичних обставин цього оспореного правочину, щодо дійсних намірів учасників, фактичний свідомий намір цих продавців та покупця оспореного правочину на невиконання зобов`язань договору; приховування ними справжніх намірів правочину, є чіткими ознаками фіктивного правочину.

За вказаних обставин позивач просила визнати фіктивним та недійсним договір купівлі-продажу незавершеного будівництвом житлового будинку та надвірні споруди розташований у АДРЕСА_1 укладений між ОСОБА_5 , ОСОБА_7 та ОСОБА_2 .

Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 17 липня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Марич Іван Юрійович, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити заявлений позов, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та порушення судом норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції не врахував обставини, які наведені в обґрунтування заявленого позову, не дав їм належної правової оцінки та безпідставно відмовив у заявленому позові.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Судова колегія, відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України, розглянула справу за відсутності учасників справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, розглянувши і дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних мотивів.

Згідно з положеннями ч.1 ст. 367 ЦПК суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи в задоволенні заявленого позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивач не довела свого права на майно, яке було предметом оспорюваного договору купівлі-продажу, відтак нею не доведено і факту порушення її прав та інтересів оспорюваним договором.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується апеляційний суд, оскільки вони відповідають фактичним обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспоренні права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вимагає визнати недійсним договір купівлі - продажу та стверджує, що оспорюваний договір в силу вимог ст. 234 ЦК України, є фіктивним, оскільки такий вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином та через непроведення державної реєстрації в порушення ст. 210 ЦК України, такий є неукладеним.

У статті 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі статтею 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до, або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

У пунктах 7, 26 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину.

Відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Цивільне законодавство не містить визначення поняття "заінтересована особа", тобто залишає його оціночним. Тому слід враховувати, що заінтересованою особою є будь-яка особа, яка має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Така особа, яка звертається до суду з позовом про визнання договору недійсним, повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів.

Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Аналогічний правовий висновок висловлений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі №439/212/14-ц та постановах Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі №750/2728/16-ц і від 04 липня 2018 року у справі №462/4611/13-ц.

Зміст частини третьої статті 215 ЦК України встановлює, що договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача.

При цьому саме по собі порушення сторонами договору при його укладенні окремих вимог закону не може бути підставою для визнання його недійсним, якщо судом не буде встановлено, що укладеним договором порушено право чи законний інтерес позивача і воно може бути відновлене шляхом визнання договору недійсним. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права.

Отже, захисту у суді підлягає не лише порушене суб`єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес.

У Рішенні Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 надано офіційне тлумачення поняття «охоронюваний законом інтерес» як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Тобто інтерес особи має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам і відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надано у резолютивній частині згаданого Рішення Конституційного Суду України.

Правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Вирішуючи переданий на розгляд спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем. При цьому обов`язком позивача є доведення/підтвердження в установленому законом порядку наявності факту порушення та/або оспорювання його прав та інтересів.

Відсутність порушеного права й інтересу встановлюється при розгляді справи по суті та є самостійною підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що позивач не є стороною договору купівлі-продажу незавершенного будівництвом житлового будинку та надвірних споруд, розташованих в АДРЕСА_1 , укладеного 20.04.2006 між ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Тячівського районного нотаріального округу Стойка Н.М. та зареєстрованого в реєстрі за №2906.

Отже, позивач зобов`язаний довести, що оспорюваним договором порушуються його певні права та інтереси, що є умовою надання судового захисту порушеному, невизнаному або оспорюваному праву особи.

Судом встановлено, що договором купівлі-продажу від 20.04.2006, який укладено між продавцями - ОСОБА_5 , 1971 р.н., мешканцем АДРЕСА_2 , ОСОБА_4 , 1969 р.н., мешканкою АДРЕСА_2 та покупцем - ОСОБА_2 , 1967 р.н., який посвідчено приватним нотаріусом Тячівського районного нотаріального округу Стойка Н.М. та зареєстровано в реєстрі за №2906, незакінчений будівництвом житловий будинок, який розташований на земельній ділянці площею 0,1004 га. за адресою: АДРЕСА_1 проданий ОСОБА_5 та ОСОБА_4 покупцю ОСОБА_2 . Відповідно до пункту 3 цього договору продаж цей за домовленістю сторін вчинено за 657 162,00 грн. з яких: продавці отримали 152 162,00 грн. до підписання цього договору, а 505 000,00 грн. будуть сплачені покупцем - продавцям на протязі 30 календарних днів з дня підписання цього договору, після отримання кредиту.

Згідно пункту 2 вказаного договору слідує, що на час його укладення готовність незакінченого будівництвом житлового будинку складає 95 % та до нього відносяться вбиральня та огорожа.

З пункту 3 вказаного договору також вбачається, що відчужуваний незакінчений будівництвом житловий будинок є спільною частковою власністю продавців. Вони є повноважними власниками незакінченого будівництвом житлового будинку і мають усі права щодо вільного розпорядження ним. Відчужуваний незакінчений будівництвом житловий будинок належить продавцям на підставі рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 06.04.2005 справа №2-558/05, яке набрало законної сили від 06.05.2005 та будівельного паспорта № НОМЕР_1 , виданого 08.02.2005 комунальним проектним підприємством «Тячів-Проект» міста Тячів Закарпатської області.

Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області, ухваленим 06.04.2005 у цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до Відділу містобудування та архітектури Тячівської районної державної адміністрації, Тячівської міської ради та ОСОБА_4 про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, позов задоволено та визнано ОСОБА_5 власником будинку АДРЕСА_1 . Дане рішення набрало законної сили 06.05.2005, що стверджується проставленою відміткою в рішенні.

З мотивувальної частини рішення Тячівського районного суду Закарпатської області, ухваленим 06.04.2005 слідує, що ОСОБА_5 набув право власності на спірний житловий будинок з надвірними спорудами площею 32 кв.м. розташованого на земельній ділянці розміром 700 кв.м., відповідно до договору дарування №1-2580 від 30.09.1996 укладеного між ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_5 . Державним актом №032064 на право власності на земельну ділянку стверджено, що ОСОБА_5 є власником земельної ділянки 0,1004 га. по АДРЕСА_1 . Також судом, відповідно до довідки №24 від 28.02.2005, виданої Тячівським районним відділом державного підприємства технічної інвентаризації було встановлено, що рівень незакінченого будівництва житлового будинку в АДРЕСА_1 , складає 86 % і вартість його в цінах 2005 року складає 84559,0 гривень.

Згідно з Державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЗК №032064 вбачається, що ОСОБА_5 мешканець АДРЕСА_2 , на підставі рішення Тячівської міської ради 7 сесії 4 скликання від 17.04.2003 року за №169 є власником земельної ділянки площею 0,1004 га. яка розташована в АДРЕСА_1 .

Відповідно до повідомлення т.в.о. директора ТВП «Техбуд-Сервіс» ОСОБА_10 вбачається, що технічний паспорт на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 не виготовлявся, реєстрація договору купівлі-продажу на вищевказаний житловий будинок у період з 2006 по 2022 рік не проводилася.

Враховуючи вищенаведене, судом першої інстанції вірно встановлено, що на час укладення оспорюваного договору право власності на спірний об`єкт нерухомого майна, а саме незакінчений будівництвом житловий будинок, який розташований на земельній ділянці площею 0,1004 га. за адресою: АДРЕСА_1 , належало ОСОБА_5 , 1971 року народження.

Разом з тим, згідно оспорюваного договору слідує, що спірне нерухоме майно перебувало у спільній частковій власності ОСОБА_5 , 1971 р.н., та ОСОБА_4 , однак сторонами суду не надано доказів, які б підтверджували вищенаведене, зокрема свідоцтва про укладення шлюбу між ними, у зв`язку з чим суд виходить з презумпції встановлених нотаріусом обставин під час укладення оспорюваного договору купівлі-продажу.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 , виданого 19.05.2020 відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), 05 липня 2004 року між ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстровано шлюб, про що складено відповідний актовий запис №43.

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , що стверджується свідоцтвом про смерть, виданого 14.04.2020 Тячівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ).

Відповідно до заповіту, складеного 14.06.2014 ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який посвідчено приватним нотаріусом Тячівського районного нотаріального округу Чербаник Ф.М. та зареєстрованого в реєстрі за №649, слідує, що останній заповів все належне йому майно на день його смерті позивачу ОСОБА_1 .

Разом з тим, як вірно встановлено судом першої інстанції, позивачем не надано будь-яких належних та допустимих доказів, які б доводили наявність за час життя у ОСОБА_5 , 1942 р.н., прав на житловий будинок розташований в АДРЕСА_1 або ж на земельну ділянку на якій цей будинок розташований, а відтак і наявність у неї спадкових прав на це майно після смерті чоловіка.

Водночас з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 зверталася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю.

Однак, Закарпатським апеляційним судом 02 квітня 2024 року після перегляду в апеляційному порядку рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 06 жовтня 2022 року у справі №307/1587/22, яким позовні вимоги ОСОБА_1 було задоволено повністю, скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Згідно з частиною четвертою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

У мотивувальній частині постанови у справі №307/1587/22 апеляційним судом встановлено, що у заявлених позовних вимогах, ОСОБА_1 послалась на ту обставину, що у зв`язку з потребою її сім`ї у окремому житлі, син її чоловіка ОСОБА_5 , 1971 р.н., подарив їм у власність спірний недобудований житловий будинок, де ними були здійснені оздоблення окремих кімнат в які поселились та продовжили далі добудовувати дане житло. Організацією будівництва (перебудови) житлового будинку по АДРЕСА_1 займався ОСОБА_5 , 1942 р.н. За ініціативою ОСОБА_5 , 1942 р.н. у 2005 році рішенням Тячівського районного суду від 06.04.2005 року після сплати штрафів за самочинне будівництво та виконання припису-зобов`язання узаконити самочинне будівництво, право власності на цей житловий будинок було визнано за ОСОБА_5 , 1971 р.н. Оскільки мова йшла про передання даного житлового будинку у власність ОСОБА_5 , 1942 р.н. та ОСОБА_1 , тому жодних договорів із ОСОБА_5 , 1971 р.н. щодо їхнього проживання в такому житловому будинку. Як встановив суд, зазначене стверджує ту обставину, що ОСОБА_1 було достеменно відомо про факт належності ОСОБА_5 , 1971 р.н. права власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 , який було надано останнім своєму батьку ОСОБА_5 , 1942 р.н. для проживання у такому зі своєю новою сім`єю. Ба більше, ОСОБА_5 , 1942 р.н. займався врегулюванням питання узаконення самочинної добудови за сином - ОСОБА_5 , 1971 р.н., що в результаті стверджується рішенням Тячівського районного суду від 06.04.2005 року. Зазначених обставин ОСОБА_1 не могла не знати, позаяк постійно проживала із ОСОБА_5 , 1942 р.н. Викладене у сукупності вказує на те, що ОСОБА_1 знала та повинна була знати, що вона разом зі своєю сім`єю проживають у спірному житловому будинку на правовій підставі, якою слугувала згода власника нерухомого майна, яким являвся син її чоловіка, тому таке заволодіння тим житловим будинком не може вважатись добросовісним та безтитульним на яке у подальшому вона може претендувати на набуття цього майна у власність за набувальною давністю.

Таким чином, апеляційний суд у справі №307/1587/22, встановивши що володіння спірним житловим будинком ОСОБА_1 не є добросовісним та безтитульним, дійшов висновку про відмову у задоволенні заявлених позовних вимог, оскільки незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, ОСОБА_1 не може набути право власності на нього через те, що відсутня одна із складових умов набувальної давності це добросовісність заволодіння майном.

Враховуючи вищенаведене, безпідставними є доводи позивача про наявність у неї прав за набувальною давністю на майно, яке є предметом оспорюваного договору.

Доводи апеляційної скарги про неврахування судом першої інстанції факту порушення оспорюваним договором її права користування спірним нерухомим майном не заслуговують на увагу, адже враховуючи відсутність у неї права власності на нерухоме майно, оскільки як встановлено апеляційним судом у справі №307/1587/22 позивач та її покійний чоловік проживали у спірному житловому будинку на правовій підставі, якою слугувала згода власника нерухомого майна, яким являвся син її покійного чоловіка ОСОБА_5 , 1971 р.н., наслідки недійсності оспорюваного правочину - приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме сторони договору мали до вчинення правочину, аж ніяк не впливають на законну реалізацію позивачкою своїх прав.

Отже, суд першої інстанції, встановивши, що позивач не довела свого права на майно, яке було предметом оспорюваного договору, дійшов правильного висновку про недоведеність нею факту порушення її прав та інтересів таким договором, а відтак і про відмову у задоволенні позовних вимог з вищенаведених підстав.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

При цьому апеляційний суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «РуїзТоріха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Зважаючи на викладене, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують. Судове рішення ухвалено судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, у відповідності до ст.375 ЦПК України, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а судове рішення - залишити без змін.

Оскільки апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. ст. 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Марич Іван Юрійович, залишити без задоволення.

Рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 17 липня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 17 березня 2025 року.

Головуючий:

Судді: