печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2025 року Печерський районний суд м. Києва

суддя Матійчук Г. О.

секретар судового засідання Музика В. П.

справа №757/45999/21-ц

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідач 1: ОСОБА_2

відповідач 2: ОСОБА_3 в особі законного представника ОСОБА_4

третя особа 1: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Косенко Микола Олександрович

третя особа 2: ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в особі законного представника ОСОБА_4 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Косенко Микола Олександрович, ОСОБА_5 , про визнання недійсним договору та витребування майна з чужого незаконного володіння, -

представник позивача - адвокат Мамась М. О.

представник відповідача 1 - адвокат Батурін С. В.

представник третьої особи 2 - адвокат Савенок В. Г.

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2021 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просить визнати недійсним Договір купівлі-продажу квартири, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений 25 липня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косенком М. О. та зареєстрований у реєстрі за №1816; витребувати нерухоме майно, а саме: квартиру, яка складається з 2 (двох) кімнат, загальною площею 41, 4 кв. м., житловою площею 28, 0 кв. м., за адресою: АДРЕСА_1 , у громадянина ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь законного власника ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ; стягнути судові витрати.

В обґрунтування позову зазначено, що 18 лютого 1992 року ОСОБА_1 набув право власності на квартиру АДРЕСА_2 , на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Шостої Київської державної нотаріальної контори та зареєстрованого в реєстрі за №2y349, що підтверджується Інформаційною довідкою Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» KB-2017 №22187 від 13.06.2017 року.

3 1983 року ОСОБА_1 був зареєстрований за вказаною адресою, що підтверджується довідкою КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва» №2147 від 22.09.2015 року та довідкою про реєстрацію місця проживання №22537500 від 19.12.2017 року.

Вказує, що після смерті його матері ОСОБА_6 позивач звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу для відкриття спадкової справи та оформлення спадкових прав на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , що на праві власності належала ОСОБА_6 .

В цей же день нотаріусом його було повідомлено, що згідно інформаційних даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об?єктів нерухомого майна щодо об?єктів нерухомого майна власником даної квартири значиться інша особа, та за даними реєстру квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , - продана ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_6 за договором купівлі-продажу від 16.06.2017 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дуленко Ольгою Олегівною, під реєстровим №816, ОСОБА_7 від імені якого діяв ОСОБА_8 .

Окрім цього, в цей же день йому стало відомо, що і власна квартира ОСОБА_1 вже йому не належить.

Так, за даними реєстру квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , також належить іншій особі та в реєстрі містяться відомості про те, що вона продана ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу від 25.07.2017 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косенко Миколою Олександровичем, за реєстровим № 1816.

Дана квартира згідно інформаційних відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно належить ОСОБА_2 .

Вказує, що йому не відомі такі особи, як ОСОБА_7 , ОСОБА_9 та ОСОБА_2 і він не мав жодного наміру продавати свою квартиру і квартиру матері. Станом на день звернення до нотаріуса він проживав у своїй квартирі і навіть не підозрював, що у неї якось змінився власник.

Пізніше, 27 листопада 2017 року, ОСОБА_1 , виявив в своїй квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , невідому особу, який, в свою чергу, при появі ОСОБА_1 , викликав ще трьох осіб - жінку і двох чоловіків, ОСОБА_1 викликав з даного приводу наряд поліції, проте ними не було здійснено жодних дій відносно людей, що перебували в квартирі, що підтверджується рапортом.

Після цього ОСОБА_1 вимушено переселився в квартиру, що належала покійній матері за адресою: АДРЕСА_3 . Проте, 12 грудня 2017 року невідомими особами і там змінено замки. Фактично позивача позбавили житла та вигнали на вулицю.

19.12.2017 року ОСОБА_1 було знято з реєстрації місця проживання у квартирі АДРЕСА_2 .

Наразі здійснюється досудове розслідування щодо факту шахрайського заволодіння майном ОСОБА_1 , а саме квартирами АДРЕСА_2 . Відомості внесені в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №0006731 від 30.12.2017 року.

Так, в процесі здійснення досудового розслідування з?ясувалося, що існує Договір купівлі-продажу квартири, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений 25 липня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косенком М. О. та зареєстрований в реєстрі за №1816 (далі - Договір).

Згідно п.1.1. Договору Продавець ( ОСОБА_10 ) продав (передав), а Покупець ( ОСОБА_2 ) купив (прийняв у власність) квартиру, яка складається з 2 (двох) кімнат, загальною площею 41, 4 кв. м., жилою площею 28, 0 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказує, що позивач був впевнений, що жодного Договору купівлі-продажу ні з ким не укладав, він пам`ятає, що був у нотаріуса, проте це було пов`язано з тим, що він познайомився із громадянином, який назвав себе ОСОБА_11 , який запропонував позивачу спільний бізнес. У вказаний період мати позивача перебувала присмерті, а ОСОБА_11 , використавши стан позивача, пов`язаний із станом матері, а також стан алкогольного сп`яніння возив його до нотаріуса з метою вирішення питань, по?язаних з можливістю «спільного бізнесу». ОСОБА_1 не виставляв квартиру на продаж, фізично проживав у ній до моменту, поки його силоміць не викинули, не домовлявся ні з ким про продаж свого житла, не домовлявся про укладення договору, не вчиняв жодних дій щодо відчуження квартири, не отримував жодних коштів з ніби-то продажу майна.

Також зазначає, що ОСОБА_1 перебуває на обліку лікаря-психіатра з діагнозом хронічний психічний розлад, що підтверджується копією довідки Київського міського психоневрологічного диспансеру №2 від 07.12.2017 року.

У рамках досудового розслідування за №0006731 від 30.12.2017 року було проведено судово-психіатричну експертизу стану ОСОБА_1 на момент вчинення спірного правочину.

Висновком судово-психіатричного експерта №28 від 14.01.2020 року встановлено наступне:

«1. До психологічних особливостей ОСОБА_1 відносяться наступні: прискорений темп психічних процесів, порушення мислення у вигляді непослідовності, паралогічності суджень, емоційна парадоксальність та лабільність, виражено знижені критичні та прогностичні можливості.

2. Поведінка потерпілого ОСОБА_1 , під час вчинення правочину 16.06.2017 року обумовлена наявним у нього в той період психічним розладом.

3. Поведінка ОСОБА_1 , під час вчинення ним правочину 25.07.2017 року обумовлена наявним у нього в той період часу психічним розладом.

4. В період часу, до яких відносяться вчинені ним правочини, а саме купівлі-продажу квартири №19 (16.06.2017 р.) та №38 (25.07.2017 року) ОСОБА_1 , виявляв ознаки стійкого хронічного психічного розладу - «Шизофренія параноїдна, безперервний перебіг, апатико-дисоціативний дефект» (F 20.00 за МКАХ-10).

5. За своїм психічним станом у періоди часу, до яких відносяться вчинені ним правочини 16.06.2017 та 25.07.2017, ОСОБА_1 , не був здатним усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

6. У теперішній час ОСОБА_1 , виявляє ознаки «Шизофренії параноїдної, безперервного перебігу, апатико-дисоціативного дефекту».

7. За своїм психічним станом в періоди часу, до яких відносяться вчинені ним правочини (16.06.2017 року та 25.07.2017 року) ОСОБА_1 , не міг розуміти характер та значення вчинених щодо нього дій».

Таким чином, позивач не усвідомлював значення своїх дій в момент укладення спірного правочину, про що свідчить висновок судово-психіатричного експерта №28 від 14.01.2020 року.

Крім того, в подальшому ОСОБА_2 відчужила вказану квартиру за адресою: АДРЕСА_6 , ОСОБА_5 на підставі Договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 13 грудня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Єгоровою М. Є. та зареєстрованого в реєстрі за №1745, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

21.08.2018 року ОСОБА_5 подарувала вказану квартиру ОСОБА_3 на підставі Договору дарування, серія та номер: 2464, виданого 21.08.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Федорякою О. С.

Таким чином, ОСОБА_2 набувши незаконно майно ОСОБА_1 , і не маючи відповідних повноважень, відчужила його ОСОБА_5 , яка, в свою чергу, також без належних для цього прав, передала квартиру ОСОБА_12 , чим порушили права позивача на належне йому майно, та що є підставою для визнання договору недійним та витребування вказаного майна з чужого незаконного володіння, що стало підставою для звернення до суду із вказаним позовом.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31.08.2021 року для розгляду вказаної справи визначено суддю Писанця В. А. (а. с. 38-40, т. 1).

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 03.09.2021 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження та вирішено розглядати справу у порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Встановлено строк 15 днів з дня отримання ухвали про відкриття провадження, протягом якого відповідач має право направити: суду - відзив на позовну заяву і всі письмові та електронні докази, висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову; позивачу - копію відзиву та доданих до нього документів, роз`яснено третій особі строк на подання пояснень щодо позову протягом десяти днів із дня отримання ухвали про відкриття провадження (а. с. 41, т. 1).

Копію ухвали про відкриття провадження направлено на адресу сторін, крім того відповідачу та третій особі направлено копію позовної заяви з додатками (а. с. 42, т. 1).

Відповідно до розпорядження №53 від 02.02.2022 року, у зв`язку із смертю судді ОСОБА_13 вказану цивільну справу, було передано на повторний автоматичний розподіл справ згідно ст. 14 ЦПК України (а. с. 44, т. 1).

У відповідності до повторного розподілу справи, згідно ст. 14 ЦПК України, 04.02.2022 року для розгляду вищевказаної справи визначено суддю Матійчук Г. О., та передано справу 09.02.2022 року (а. с. 45-46, т. 1).

09.02.2022 року суддею зроблено запит до Територіальної громади міста Києва для підтвердження місця реєстрації відповідача (а. с. 47, т. 1).

18.02.2022 року від позивача надійшли доповнення стосовно місця реєстрації відповідача 2 (а. с. 48-49, т. 1).

16.05.2022 року суддею повторно зроблено запити для підтвердження місця реєстрації відповідачів (а. с. 50, т. 1).

07.06.2022 року від Печерської районної в місті Києві державної адміністрації надійшло підтвердження про місце реєстрації відповідача (а. с. 58, т. 1).

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 13.06.2022 року позовну заяву залишено без руху, оскільки вона не відповідала вимогам ст. ст. 175, 177 ЦПК України, та надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви протягом 10 днів з дня вручення ухвали (а. с. 59, т. 1).

29.06.2022 року від позивача надійшла заява про усунення недоліків (а. с. 61-72, т. 1).

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 29.06.2022 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження та вирішено розглядати справу у порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Встановлено строк 15 днів з дня отримання ухвали про відкриття провадження, протягом якого відповідач має право направити: суду - відзив на позовну заяву і всі письмові та електронні докази, висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову; позивачу - копію відзиву та доданих до нього документів, роз`яснено третій особі строк на подання пояснень щодо позову протягом десяти днів із дня отримання ухвали про відкриття провадження (а. с. 73, т. 1).

Копію ухвали про відкриття провадження направлено на адресу сторін, крім того відповідачу та третій особі направлено копію позовної заяви з додатками. Також вказану ухвалу направлено на відомі адреси електронної пошти сторін та до електронного кабінету учасника справи (а. с. 74-89, 93-98, 154-164, т. 1).

15.07.2022 року від представника відповідача 1 ОСОБА_2 надійшов відзив на позов, у якому просить відмовити у задоволенні позову з підстав, зазначених у ньому. Зокрема, у відзиві зазначено, що у липні 2017 року ОСОБА_2 , через одного з столичних ріелторів, підшуканих в мережі «Інтернет», здійснювала пошук квартири для інвестування в нерухомість. Оглянувши деякі з запропонованих варіантів обрала квартиру у АДРЕСА_7 , яку разом з ріелтором відвідала напередодні придбання. Таким чином, 25.07.2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено Договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косенком М.О., реєстровий №1816 (реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна: 000). За придбаний об?єкт нерухомості ОСОБА_2 сплатила ОСОБА_1 грошову суму у розмірі 511 000, 00 грн, в доларовому еквіваленті, згідно курсу на день вчинення правочину, яку ОСОБА_1 особисто прийняв та перерахував у її присутності. Цього ж дня, приватним нотаріусом КМНО Косенком М. О. здійснено державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_2 шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (індексний номер рішення: 36298215 від 25.07.2017). Укладаючи договір, сторони дійшли згоди, що позивач зобов?язується передати квартиру ОСОБА_2 , виселитися з усіма особами, які проживають разом з ним (за наявності) та знятися з реєстраційного обліку не в день підписання договору/набуття права власності, а у строк до 25 серпня 2017 року включно (п. 6.6), оскільки ОСОБА_2 планувала поїздку за кордон, а позивачу необхідний був час для звільнення приміщення. Відтак, приблизно у період з серпня до листопада 2017 року ОСОБА_2 перебувала за межами України, а повернувшись вирішила зайнятись оздобленням вище зазначеної квартири. З цією метою, 29.11.2017 року прибула до об`єкту нерухомості та виявила, що позивач квартиру не звільнив, речі не перевіз, ба більше - і по той час проживає у належній ОСОБА_2 квартирі. Будь-яких пояснень з цього приводу позивач надавати відмовився, лиш викликав патрульних, які прибули близько 13 год. 30 хв., задля встановлення, з його слів, «крадіжки». Щодо висновку судово-психіатричного експерта №28 від 14.01.2020 року, то вказує, що він не підготовлений на підставі ухвали суду, водночас на замовлення учасника справи експертиза також не готувалась. У графі 12 експертного висновку зазначено, що він виконувався на підставі постанови слідчого Печерського УП ГУ НП у м. Києві від 07.11.2019 року в межах кримінального провадження, то за таких обставин, поданий позивачем доказ, отриманий не у спосіб, передбачений цивільним процесуальним законодавством. Також викликає сумнів у допустимості поданого позивачем доказу, зокрема і час його складання: експерти 14 січня 2020 року встановили, що 25 липня 2017 року (тобто, через 2,5 роки) підекспертна особа перебувала у стані, за якого не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними. Висновок судово-психіатричного експерта №28 від 14.01.2020 року, викладений з істотним порушенням нормативно-правових актів та методик, є неповним та необґрунтованим, наданий експертом за межами його спеціалізації, а також здійснений щодо особи, яка не може бути підекспертною особою та не є доказом в розумінні цивільного процесуального законодавства. Крім того зазначає, що позивач уже звертався до суду із даним позовом, посилаючись на справи №752/1779/18-ц та №757/47814/21-ц. Також просить застосувати до спірних правовідносин строк позовної давності. У разі відмови у задоволенні позову стягнути із позивача на користь відповідача витрати на професійну правничу допомогу (а. с. 117-153, т. 1)

18.07.2022 року від третьої особи 2 ОСОБА_5 надійшли письмові пояснення на позов, у яких просить відмовити у задоволенні позову. Вказує, що при укладенні договору купівлі-продажу, приватним нотаріусом були встановленні всі фактичні обставини, які жодним чином не унеможливлювали здійснення цього правочину, зокрема, встановлено, що сторони діяли попередньо ознайомившись з вимогами цивільного законодавства щодо недійсності правочинів, перебували при здоровому розумі, ясній пам`яті та діяли добровільно, розуміли значення своїх дій та правові наслідки укладення договору, Продавець (позивач) підтвердив, що він не визнаний недієздатним та не обмежений у дієздатності, укладення договору відповідає його інтересам, волевиявлення є вільним і усвідомленим. Однак, 28.12.2017 року адвокат Сторожук О. С., в інтересах ОСОБА_1 , звернулась до Печерського УП ГУ Національної поліції в м. Києві уже з заявою про ніби-то вчинений злочин, - заволодіння квартирами АДРЕСА_2 шляхом шахрайства. Вважає, що весь зміст позовної заяви ґрунтується на припущеннях, що позивач при вчиненні правочину щодо продажу квартири АДРЕСА_2 не усвідомлював значення своїх дій, що підтверджується, на думку позивача, єдиним доказом у справі - висновком судово-психіатричного експерта №28 від 14.01.2020 року, який зроблений в межах кримінального провадження. Вказує, що такі висновки є необгрунтованими, а доводи позовної заяви та висновки експерта свідчать навпаки про те, що позивач усвідомлював значення своїх дій при вчиненні правочину щодо продажу квартири АДРЕСА_2 . Так, із змісту висновку експерта стає зрозумілим, що позивач перед самим продажем квартири (20.07.2017 року), з метою отримання довідки що він не стоїть на обліку, разом із нотаріусом з?являвся на прийом до психіатра, причому в реєстратурі повідомляв, що довідка йому необхідна з метою продажу квартири, що свідчить про те, що позивач, ще за п?ять днів до продажу квартири мав намір її продати, однак, отримав відмову у видачі такої довідки, що мабуть і слугувало не укладенню договору купівлі-продажу квартири, що свідчить про намір позивача на укладення даного договору (а. с. 167-171, т. 1).

19.07.2022 року від відповідача 2 ОСОБА_3 через законного представника ОСОБА_4 надійшло клопотання про зупинення провадження у справі (а. с. 172-186, т. 1).

03.11.2022 року від представника відповідача 1 ОСОБА_2 надійшло клопотання про витребування доказів (а. с. 3-25, т. 2).

28.11.2022 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив відповідача 1 ОСОБА_2 , у якій, зокрема, зазначено, що у відзиві на позовну заяву ОСОБА_2 вказує, що вирішила придбати квартиру з метою інвестування коштів в нерухомість; водночас у наданих поліції 05.12.2017 року поясненнях зазначила, що наразі вона планує робити ремонт і вирішувати питання щодо проживання. Таким чином, ОСОБА_2 навіть не може сформулювати ціль «здійсненої нею покупки», що є дивним. Водночас, з наданих нею пояснень випливає, що станом на 05.12.2017 року нею ще не проводився ремонт спірної квартири, однак вже 13.12.2017 року ОСОБА_2 продала її ОСОБА_5 в такому ж поганому стані. Якщо квартиру продано без ремонту, то в чому ж тоді інвестування? І чому ОСОБА_2 відмовилася від особистого проживання у вказаному житлі? Така зміна поведінки і цілей ОСОБА_2 могла бути зумовлена, зокрема. тим, що, розуміючи «нечистоту» укладеної нею угоди з ОСОБА_1 в силу його психічного стану, ОСОБА_2 вирішила швиденько відчужити квартиру третім особам та отримати свій дохід з такого продажу. Тим більше, повертати квартиру з власності третіх осіб, які не були безпосередніми учасниками ситуації, при якій власника позбавляють його прав на майно, завжди складніше. В подальшому з?ясувалося ще одна цікава обставина: в протоколі допиту свідка від 23 січня 2018 року, тобто вже після перепродажу квартири ОСОБА_5 , ОСОБА_2 свідчила, що в квартирі наразі проводиться ремонт. Виникає питання: ким проводиться ремонт? ОСОБА_2 .? звідки їй це відомо, якщо квартира відчужена третій особі? Ні у своїх поясненнях слідчому, ні в тексті відзиву на позовну заяву ОСОБА_2 так і не змогла з достовірністю пояснити, яким чином вона знайшла брокера/ріелтора, який «допоміг» знайти спірну квартиру. Так, у поясненнях від 05.12.2017 року ОСОБА_2 вказала, що «звернулася до брокерської контори, де мені порадили брокера ОСОБА_14 »; у відзиві ж на позовну заяву представник ОСОБА_2 стверджує, що ОСОБА_2 «через одного з столичних ріелторів, підшуканих в мережі «інтернет», здійснювала пошук квартири». Так все-таки: їй порадили брокера ОСОБА_14 чи вона знайшла ріелтора через інтернет? ОСОБА_2 не надала ні правоохоронцям, ні суду жодного договору про надання послуг ріелтором, не вказала адресу її місця роботи. Також ОСОБА_2 не змогла знайти у себе в телефоні жодних контактів ріелтора, переписки з ним/нею. Окрім цього, не зрозуміло яким чином згаданий ОСОБА_2 ріелтор зміг їй пред`явити для огляду квартиру ОСОБА_1 і взагалі знав про її існування, якщо ОСОБА_1 не виставляв її на продаж, жодних оголошень про її відчуження не розміщував. У всій вищеописаній ситуації викликає питання і ціна продажу квартири ОСОБА_1 . Так, у своїх поясненнях від 05.12.2017 року ОСОБА_2 зазначила, що брокер їй запропонувала квартиру на ОСОБА_15 за ціною 20 000 доларів США. Безпосередньо в Договорі купівлі-продажу квартири від 25.07.2017 року вказано, що ОСОБА_2 придбала її у ОСОБА_1 ніби-то за ціною 511 000 гривень. Як вбачається зі статистки цін на житло в Печерському районі міста Києва за липень 2017 року найменші двокімнатні квартири і в найгіршому стані вартували в цей проміжок часу 43 500 доларів США. При цьому, середня вартість 1 кв. м. в однокімнатній квартирі в цьому районі складала 1 360 доларів США. Виходячи з викладеного, двокімнатна квартира площею 41,4 кв. м. у Печерському районі міста Києва у липні 2017 року не могла вартувати 20 000 доларів США, тобто вдвічі менше за мінімальну ціну на таке житло. Тому дивним є те, що ОСОБА_2 погодилася на таку угоду, адже вона явно містила ознаки «нечистої». У Договорі купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , укладеному між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , ціна продажу квартири вже складає 676 998, 00 грн. Більше того, в матеріалах кримінальної справи міститься розписка ОСОБА_2 від 13.12.2017 року, в якій зазначено, що остання продала ОСОБА_16 квартиру за адресою: АДРЕСА_1 «В разі, якщо я передумаю і договір буде розірвано за моєї ініціативи, зобов`язуюся повернути 891 000 грн...» Перше питання до цієї угоди виникає таке: чому і в даному випадку ціна на квартиру значно нижче ринкової? Логічне пояснення напрошується наступне: сторони в Договорі занизили вартість квартири з метою зменшення податкового навантаження (це підтверджується і згаданою вище розпискою) та ОСОБА_2 якнайшвидше хотіла позбутися проблемної власності. Також зазначив, що строк позовної давності у справі не було пропущено, а Висновок судово-психіатричного експерта №28 є належним доказом у справі та відповідає вимогам чинного законодавства України (а. с. 26-97, т. 2).

09.12.2022 року від представника відповідача 1 ОСОБА_2 надійшло клопотання про витребування доказів (а. с. 128-139, т. 2).

05.01.2023 року від представника відповідача 1 ОСОБА_2 надійшли заперечення на відповідь на відзив, у яких посилається на те, що доводи позивача є безпідставним та такими, що спрямовані не на вирішення справи, а на компенсацію відсутності достатніх аргументів (а. с. 140-153, т. 2).

30.01.2023 року від представника позивача надійшли заперечення на клопотання відповідача 1 ОСОБА_2 про витребування доказів (а. с. 161-165, т. 2).

Протокольною ухвалою суду від 30.01.2023 року відмовлено у задоволенні клопотання відповідача 2 ОСОБА_3 , поданого через законного представника ОСОБА_4 , про зупинення провадження у справі, а також відмовлено у задоволенні клопотань представника відповідача 1 ОСОБА_2 про витребування доказів (а. с. 166-169, т. 2).

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 30.01.2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (а. с. 172, т. 2)

06.03.2023 року від представника відповідача 1 ОСОБА_2 надійшла заява про застосування строків позовної давності (а. с. 219-224, т. 2).

03.04.2023 року від представника відповідача 1 ОСОБА_2 надійшла заява про виклик спеціаліста (експерта) (а. с. 235-237, т. 2).

03.04.2023 року від представника відповідача 1 ОСОБА_2 надійшла заява про виклик свідка (а. с. 238-240, т. 2).

03.04.2023 року від представника відповідача 1 ОСОБА_2 надійшло клопотання про призначення експертизи (а. с. 241-246, т. 2).

09.05.2023 року від представника позивача надійшли заперечення на клопотання представника відповідача 1 ОСОБА_2 про призначення експертизи, заяву про виклик спеціаліста (експерта), заяву про виклик свідка (а. с. 26-43, т. 3).

09.05.2023 року від представника відповідача 1 ОСОБА_2 надійшло клопотання про долучення доказів відправлення клопотання про призначення експертизи, заяви про виклик спеціаліста (експерта), заяви про виклик свідка іншим учасникам справи (а. с. 44-47, т. 3).

09.05.2023 року від представника відповідача 1 ОСОБА_2 надійшло клопотання про призначення експертизи в новій редакції (а. с. 72-80, т. 3).

03.07.2023 року від представника позивача надійшли заперечення на клопотання представника відповідача 1 ОСОБА_2 про призначення експертизи в новій редакції (а. с. 132-138, т. 3).

12.07.2023 року від представника третьої особи 2 ОСОБА_5 надійшло клопотання про призначення повторної експертизи (а. с. 152-155, т. 3).

12.07.2023 року від представника відповідача 1 ОСОБА_2 надійшло клопотання про долучення доказів (а. с. 156-158, т. 3).

Протокольною ухвалою суду від 01.10.2024 року відмовлено у задоволенні клопотань про призначення експертизи у справі (а. с. 106-109, т. 4).

11.12.2024 року від третьої особи 1 приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Косенка Миколи Олександровича надійшли пояснення на позов, в яких просить відмовити у задоволенні позову та зазначає, що на укладення Договору купівлі-продажу квартири особисто з`явились ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , їхні особи були встановлені приватним нотаріусом та перевірені на підставі паспортів громадян України. Вказує, що у ОСОБА_1 були всі документи для укладення даного договору, що свідчить про волевиявлення позивача на укладення даного правочину. Також просить розглядати справи у його відсутність (а. с. 144-145, т. 4).

11.02.2025 року від представника відповідача 1 ОСОБА_2 надійшло клопотання про залишення позовної заяви без розгляду (а. с. 211-216, т. 4).

11.02.2025 року від представника відповідача 1 ОСОБА_2 надійшло клопотання про повернення до стадії підготовчого судового засідання (а. с. 217, т. 4).

11.02.2025 року від представника відповідача 1 ОСОБА_2 надійшло клопотання про допит свідка (а. с. 218-220, т. 4).

11.02.2025 року від представника відповідача 1 ОСОБА_2 надійшла заява про застосування строків позовної давності (а. с. 221-225, т. 4).

11.02.2025 року від представника відповідача 1 ОСОБА_2 надійшли пояснення (а. с. 226-230, т. 4).

03.03.2025 року від представника позивача надійшли заперечення проти клопотання представника відповідача 1 ОСОБА_2 про залишення позовної заяви без розгляду (а. с. 10-16, т. 5).

03.03.2025 року від представника позивача надійшли заперечення проти клопотань представника відповідача 1 ОСОБА_2 про повернення до стадії підготовчого судового засідання та допит свідка (а. с. 17-21, т. 5).

03.03.2025 року від представника позивача надійшли заперечення проти заяви представника відповідача 1 ОСОБА_2 про застосування строків позовної давності (а. с. 22-27, т. 5).

03.03.2025 року від представника позивача надійшли заперечення проти пояснень представника відповідача 1 ОСОБА_2 (а. с. 28-32, т. 5).

У судовому засіданні, яке відбулось 07.03.2025 року, позивач ОСОБА_1 надав пояснення по суті позовних вимог (а. с. 88-101, т. 5).

Протокольною ухвалою суду від 07.03.2025 року відмовлено у задоволенні клопотань представника відповідача 1 ОСОБА_2 про залишення позовної заяви без розгляду, про повернення до стадії підготовчого судового засідання, про допит свідка (а. с. 88-101, т. 5).

У судовому засіданні представник позивача - адвокат Мамась М. О. надав пояснення, позов підтримав та просив задовольнити у повному обсязі.

У судовому засіданні відповідач 1 ОСОБА_2 та її представник - адвокат Батурін С. В. надали пояснення, просили відмовити у задоволенні позову.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явились, повідомлялись належним чином.

Вирішуючи питання про розгляд справи у відсутність інших учасників справи, суд, виходить із наступного.

На учасників судового процесу та їх представників покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборону зловживати наданими правами.

Згідно з ч. 3 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.

Відповідно до ч. 1, п. 1-2 ч. 2 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку, зокрема, з підстав неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання, та першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними.

Суд наголошує, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (ст. 223 ЦПК України).

Передбачене ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії»).

Так, судом вжито усіх необхідних заходів для надання сторонам достатніх можливостей для викладення своєї позиції у судових засіданнях з метою дотримання принципу змагальності процесу та забезпечення права на публічне слухання справи у розумні строки, враховуючи процесуальні права інших учасників справи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року.

На підставі вищезазначеного та керуючись п. 1 ч. 3 ст. 233 ЦПК України, суд, з огляду на достатність в матеріалах справи документів для прийняття рішення, вважає за можливе розглянути справу за відсутності інших учасників справи на підставі наявних у справі доказів.

Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов такого висновку.

За частиною 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України).

За частиною 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За загальним правилом статтею 15 та 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених ч. 2 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно з ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути:

1) визнання права;

2) визнання правочину недійсним;

3) припинення дії, яка порушує право;

4) відновлення становища, яке існувало до порушення;

5) примусове виконання обов`язку в натурі;

6) зміна правовідношення;

7) припинення правовідношення;

8) відшкодування збитків то інші способи відшкодування майнової шкоди;

9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди;

10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Судом встановлено, що 18 лютого 1992 року ОСОБА_1 набув право власності на квартиру АДРЕСА_2 , на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Шостої Київської державної нотаріальної контори та зареєстрованого в реєстрі за №2y349, що підтверджується Інформаційною довідкою Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» KB-2017 №22187 від 13.06.2017 року (а. с. 12-14, т. 1).

3 1983 року ОСОБА_1 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва» №2147 від 22.09.2015 року та довідкою про реєстрацію місця проживання №22537500 від 19.12.2017 року (а. с. 15-16, т. 1).

25.07.2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено Договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений 25 липня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косенком М. О. та зареєстрований в реєстрі за №1816 (а. с. 21-22, т. 1).

Згідно з п. 1.1. Договору Продавець ( ОСОБА_10 ) продав (передав), а Покупець ( ОСОБА_2 ) купив (прийняв у власність) квартиру, яка складається з 2 (двох) кімнат, загальною площею 41, 4 кв. м., жилою площею 28, 0 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до п. 2.1. Договору продаж квартири вчиняється за ціною 511 000 гривень 00 копійок. Підписом під цим договором Продавець підтверджує факт повного розрахунку за продану квартиру та одержання від Покупця 511 000 гривень 00 копійок до підписання цього договору.

Продавець зобов`язується передати квартиру Покупцю, виселитися з усіма особами, які проживають разом з ним, знятись з реєстраційного обліку разом з усіма зареєстрованими у квартирі особами до 25 серпня 2017 року включно (п. 6.6. Договору).

Пунктом 6.8. Договору визначено, що цей договір складено у двох примірниках, один з яких залишається у справах приватного нотаріуса, а другий виданий Покупцю

19.12.2017 року ОСОБА_1 було знято з реєстрації місця проживання у квартирі АДРЕСА_2 .

13.12.2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 укладено Договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_6 , посвідчений 13 грудня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Єгоровою М. Є. та зареєстрований в реєстрі за №1745, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а. с. 32-33, 34-35, т. 1).

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна ОСОБА_5 подарувала вказану квартиру ОСОБА_3 на підставі Договору дарування, серія та номер: 2464, виданого 21.08.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Федорякою О. С. (а. с. 34-35, т. 1).

Відповідно до довідки Київського міського психоневрологічного диспансеру №2 від 07.12.2017 року ОСОБА_1 перебуває на обліку лікаря-психіатра з діагнозом хронічний психічний розлад (а. с. 23, т. 1)

30.12.2017 року Печерським управлінням поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві відкрито кримінальне провадження №0006731 за ч. 4 ст. 190 КК України, а саме: щодо факту шахрайського заволодіння майном ОСОБА_1 , а саме квартирами АДРЕСА_2 (а. с. 20).

У рамках досудового розслідування за №0006731 від 30.12.2017 року було проведено судово-психіатричну експертизу стану ОСОБА_1 на момент вчинення спірного правочину.

Висновком судово-психіатричного експерта №28 від 14.01.2020 року встановлено наступне:

«1. До психологічних особливостей ОСОБА_1 відносяться наступні: прискорений темп психічних процесів, порушення мислення у вигляді непослідовності, паралогічності суджень, емоційна парадоксальність та лабільність, виражено знижені критичні та прогностичні можливості.

2. Поведінка потерпілого ОСОБА_1 , під час вчинення правочину 16.06.2017 року обумовлена наявним у нього в той період психічним розладом.

3. Поведінка ОСОБА_1 , під час вчинення ним правочину 25.07.2017 року обумовлена наявним у нього в той період часу психічним розладом.

4. В період часу, до яких відносяться вчинені ним правочини, а саме купівлі-продаж квартири №19 (16.06.2017 р.) та №38 (25.07.2017 року) ОСОБА_1 , виявляв ознаки стійкого хронічного психічного розладу - «Шизофренія параноїдна, безперервний перебіг, апатико-дисоціативний дефект» (F 20.00 за МКАХ-10).

5. За своїм психічним станом у періоди часу, до яких відносяться вчинені ним правочини 16.06.2017 та 25.07.2017, ОСОБА_1 , не був здатним усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

6. У теперішній час ОСОБА_1 , виявляє ознаки «Шизофренії параноїдної, безперервного перебігу, апатико-дисоціативного дефекту».

7. За своїм психічним станом в періоди часу, до яких відносяться вчинені ним правочини (16.06.2017 року та 25.07.2017 року) ОСОБА_1 , не міг розуміти характер та значення вчинених щодо нього дій» (а. с. 24-28, т. 1).

Таким чином, спір у справі стосується визнання недійсним Договору купівлі-продажу квартири, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідченого 25 липня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косенком М. О. та зареєстрованого у реєстрі за №1816, оскільки, як вказує представник позивача, на момент укладення спірного правочину позивач не усвідомлював значення своїх дій, оскільки мав регулярні психічні розлади та вживав алкогольні напої, про що свідчить висновок судово-психіатричного експерта №28 від 14.01.2020 року. А укладення оспорюваного договору не відповідало внутрішній волі позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Предметом договору купівлі-продажу може бути майно (товар), яке є у продавця на момент укладення договору або буде створене (придбане, набуте) продавцем у майбутньому (ч. 1 ст. 656 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання (ст. 30 ЦК України).

Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України)

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу.

За змістом ст. 215 ЦК України та згідно з роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України, які містяться в абз. 5 п. 5 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

За змістом цих норм, з врахуванням положення статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним.

У правовій позиції Верховного Суду України у справі №6-2833цс16 зазначено, що відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Для визначення наявності стану, в якому громадянин не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння та ін.) на момент укладення угоди, суд призначає судово-психіатричну експертизу. Вимоги про визнання угоди недійсною з цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент укладення угоди особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.

З правової позиції Верховного Суду України у справі № 6-131цс14 вбачається, що підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій ч. 1 ст. 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Згідно з п. 16 Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року, Правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Крім того, в узагальненні Верховного Суду України «Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 24.11.2008 року розгляд вимог про визнання правочину недійсним з цих підстав здійснюється з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так й інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи позивача про те, що в момент його укладення він не розумів значення своїх дій і не міг керувати ними. Проте в будь-якому випадку слід враховувати, що експертний висновок є не беззаперечним фактом, а одним із доказів, який повинен оцінюватись у сукупності з іншими доказами у справі.

Згідно до правової позиції викладеної у постанові Верховного Суду від 18.08.2019 року справа №311/3823/15-ц, правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли немає законних підстав для визнання громадянина недієздатним, однак є дані про те, що в момент укладення правочину він перебував у такому стані, коли не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове зворушення тощо).

Підставою для визнання правочину недійсним, за ст. 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.

Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, як встановлено ч. 2 ст. 77 ЦПК України.

Згідно з ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Таким чином, доказуванням є процесуальна і розумова діяльність суб`єктів доказування, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з`ясування дійсних обставин справи, прав і обов`язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів; докази і доказування виступають процесуальними засобами пізнання в цивільному судочинстві.

Процес доказування (на достовірність знань про предмет) відбувається у межах передбачених процесуальних форм і структурно складається з декількох елементів або стадій, які взаємопов`язані й взаємообумовлені. Виділяються такі елементи: твердження про факти; визначення заінтересованих осіб щодо доказів; подання доказів; витребування доказів судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі; дослідження доказів; оцінка доказів.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд наголошує, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує.

Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Верховний Суд звертається до власних висновків у Постанові від 02.10.2018 року у справі №910/18036/17.

Так, звертаючись до суду із вказаним позовом, представник позивача посилається на те, що позивач ОСОБА_1 на момент укладення оспорюваного Договору не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, оскільки мав регулярні психічні розлади та вживав алкогольні напої. Укладення оспорюваного договору не відповідало внутрішній волі позивача.

Як на підставу недійсності правочину вказували положення ч. 1 ст. 215 ЦК України, згідно якої підставою недійсності правочину є недодержання у момент вчинення правочину стороною або сторонами вимог, встановлених частиною першою та п`ятою ст. 203 ЦК України, де зазначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Також вказує на те, що визнання договору недійсним можливе на підставі, передбаченій статтею 225 ЦК України, де вказано, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

У контексті викладеного слід розуміти, що підставою для визнання договору недійсним має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

На підтвердження зазначеного представник позивача посилається на те, що ОСОБА_1 перебуває на обліку лікаря-психіатра з діагнозом хронічний психічний розлад.

Перебування ОСОБА_1 на обліку лікаря-психіатра з діагнозом хронічний психічний розлад, в тому числі на час укладення спірного Договору, не спростовано сторонами та підтверджується копією довідки Київського міського психоневрологічного диспансеру №2 від 07.12.2017 року, а отже суд вважає даний факт доведеним.

Твердження відповідача 1 ОСОБА_2 та приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу м. Києва Косенка М. О. про те, що на час укладення спірного Договору позивач ОСОБА_1 повідомив, що не має жодних психічних розладів не доведено жодними доказами та не спростовуються факт перебування ОСОБА_1 на обліку лікаря-психіатра з діагнозом хронічний психічний розлад, а отже суд їх відхиляє.

Крім того, суд бере до уваги, що Висновком судово-психіатричного експерта №28 від 14.01.2020 року встановлено наступне:

«1. До психологічних особливостей ОСОБА_1 відносяться наступні: прискорений темп психічних процесів, порушення мислення у вигляді непослідовності, паралогічності суджень, емоційна парадоксальність та лабільність, виражено знижені критичні та прогностичні можливості.

2. Поведінка потерпілого ОСОБА_1 , під час вчинення правочину 16.06.2017 року обумовлена наявним у нього в той період психічним розладом.

3. Поведінка ОСОБА_1 , під час вчинення ним правочину 25.07.2017 року обумовлена наявним у нього в той період часу психічним розладом.

4. В період часу, до яких відносяться вчинені ним правочини, а саме купівлі-продаж квартири №19 (16.06.2017 р.) та №38 (25.07.2017 року) ОСОБА_1 , виявляв ознаки стійкого хронічного психічного розладу - «Шизофренія параноїдна, безперервний перебіг, апатико-дисоціативний дефект» (F 20.00 за МКАХ-10).

5. За своїм психічним станом у періоди часу, до яких відносяться вчинені ним правочини 16.06.2017 та 25.07.2017, ОСОБА_1 , не був здатним усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

6. У теперішній час ОСОБА_1 , виявляє ознаки «Шизофренії параноїдної, безперервного перебігу, апатико-дисоціативного дефекту».

7. За своїм психічним станом в періоди часу, до яких відносяться вчинені ним правочини (16.06.2017 року та 25.07.2017 року) ОСОБА_1 , не міг розуміти характер та значення вчинених щодо нього дій».

Таким чином, даним Висновком встановлено, що ОСОБА_1 не усвідомлював значення своїх дій в момент укладення спірного Договору купівлі-продажу квартири від 25.07.2017 року.

Відповідачами не спростовано того, що ОСОБА_1 не усвідомлював значення своїх дій в момент укладення спірного Договору купівлі-продажу квартири від 25.07.2017 року, а доводи про те, що даний Висновок є неналежним доказом у справі, суд відхиляє з огляду на їх не обґрунтованість.

Так, заперечення відповідача 1 ОСОБА_2 та її представника щодо недопустимості цього доказу є безпідставним, оскільки відповідно до частини першої статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Разом з тим, вказаний висновок було отримано з дотриманням порядку, встановленого законом.

Крім того, чинне процесуальне законодавство не встановлює заборону щодо можливості використання під час розгляду справи доказів, отриманих в межах інших проваджень. Достовірність і достатність таких доказів оцінюється судом з урахуванням обставин конкретної справи.

Вказане узгоджується із правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27.01.2021 року, справа №461/3675/17, провадження №61-8732св20.

Статтею 110 ЦПК України визначено, що висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Так, даний Висновок судово-психіатричного експерта №28 від 14.01.2020 року, підготовлений у рамках кримінального провадження №0006731 від 30.12.2017 року особою, яка є атестованим судовим експертом, що відповідає положенням статті 102 ЦПК України.

Таким чином, суд враховує допустимість Висновку судово-психіатричного експерта №28 від 14.01.2020 року як доказу, оскільки експертиза, проведена у кримінальному провадженні, містила інформацію щодо предмета доказування у цивільному провадженні.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до переконання, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню, оскільки угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом.

Судом встановлена наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угоди недійсною, а саме: позивачем доведено, що на момент укладання Договору купівлі-продажу квартири, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідченого 25.07.2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косенком М. О. та зареєстрованого у реєстрі за №1816, позивач ОСОБА_1 не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.

Щодо позовної вимоги про витребування нерухомого майна, а саме: квартири, яка складається з 2 (двох) кімнат, загальною площею 41, 4 кв. м., житловою площею 28, 0 кв. м., за адресою: АДРЕСА_1 , у громадянина ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь законного власника ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , суд зазначає наступне.

Статтею 330 ЦК України визначено, що якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Частиною 1 ст. 388 ЦК України визначено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:

1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Отже, віндикаційний позов - це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння. Тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) фізично - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) юридично - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом (постанова Верховного Суду від 30.07.2020 року у справі №752/13695/18).

У постанові Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що реституція як спосіб захисту цивільного права (ч. 1 ст. 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним.

У постанові від 21.08.2019 року у справі №911/3681/17 Велика Палата Верховного Суду звернула увагу, що власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.

У постанові від 22.10.2020 року у справі №752/11904/17 Верховний Суд зазначив, що правова мета віндикаційного позову полягає у поверненні певного майна законному власнику як фактично, тобто у його фактичне володіння, так і у власність цієї особи, тобто шляхом відновлення відповідних записів у державних реєстрах.

У постанові від 14.11.2018 року у справі №183/1617/16 (14-208цс18) Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений.

Таким чином, оскільки ОСОБА_2 набула право власності на спірну квартиру у спосіб, не передбачений діючим законодавством, тому вона та наступні набувачі ( ОСОБА_5 та ОСОБА_3 ) не були власниками квартири і не мали законних прав розпоряджатися нею.

Таким чином, у відповідності до вимог ст.ст. 330, 388, 658 ЦК України право власності на майно, яке було передане поза межами волі власника не набувається у тому числі, і добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути в нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна.

На наявність права власника на майно не впливає також і та обставина, що воно було предметом угод відчуження, укладених іншими особами, оскільки дійсний власник не був стороною цих угод, а ст. 346 ЦК України не передбачає припинення права власності дійсного власника в зв`язку з реєстрацією договорів купівлі продажу за іншими особами під час його неодноразового перепродажу, що відбувалося без участі та поза межами волі дійсного власника.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 11.02.2015 року у справі №6-1цс15, від 16.09.2015 року у справі №6-1203цс15, від 02.03.2016 року у справі №6-3090цс15.

Застосування вказаного способу захисту порушених інтересів узгоджується також з роз`ясненнями, наведеними в пунктах 21-26 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав».

Зокрема, згідно вказаних роз`яснень, коли майно придбане за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі ст. 388 ЦК України звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів.

Таким чином, з огляду на те, що спірна квартира незаконно вибула із володіння позивача ОСОБА_1 , за відсутності його волевиявлення, право власності ОСОБА_1 на спірну квартиру не припинялось.

З наведеного вбачається, що у випадку, коли б спірна квартира не була протиправно відчужена, то ОСОБА_1 міг б розпоряджатись спірним об`єктом нерухомості, а тому факт порушення суб`єктивного права останнього є очевидним.

Отже, з урахуванням вищезазначеного, суд приходить до висновку, що спірне майно підлягає витребуванню від ОСОБА_3 на підставі п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України на користь ОСОБА_1 .

Щодо доводів представника відповідача 1 ОСОБА_2 - адвоката Батуріна С. В. про те, що у матеріалах справи відсутні повноваження представника позивача - адвоката Мамася М. О., а долучений ним до матеріалів справи ордер датований 07.09.2021 року, тобто після звернення до суду із вказаним позовом, а отже в момент подачі позову до суду не існувало ордера на представництво інтересів адвокатом Мамасем М. О. позивача ОСОБА_1 , то їх суд відхиляє з огляду на те, що у матеріалах справи (а. с. 155, т. 2) міститься ордер адвоката Мамася М. О. на представництво інтересів ОСОБА_1 , виданий 30.07.2021 року, тобто до подання даного позову до суду (позовна заява датована 21.08.2021 року та зареєстрована судом 30.08.2021 року за вх. №134655).

Щодо доводів представника відповідача 1 ОСОБА_2, що позивач уже звертався до суду із даним позовом, посилаючись на справи №752/1779/18-ц та №757/47814/21-ц, то із матеріалів справи та доводів сторін вбачається, що дані справи, на які посилається представник відповідача 1 ОСОБА_2, стосуються іншого предмета спору та кола учасників, а отже суд їх також відхиляє.

Щодо заяви відповідача 1 ОСОБА_2 про застосування строків позовної давності до спірних правовідносин, то суд зазначає наступне.

Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Частиною 1 ст. 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання і тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, які мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо втратили свою достовірність і повноту зі плином часу (пункт 51 рішення від 21 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до відповідачів у спорі, які заявляють про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року, справа № 369/6892/15-ц, постанові Великої Палата Верховного Суду від 14 червня 2023 року, справа №755/13805/16-ц, та постанові Великої Палата Верховного Суду від 18 січня 2023 року, справа № 488/2807/17.

Відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30.03.2020 року (далі - Закон 540-ІХ) розділ ХІІ «Прикінцеві положення» ЦПК України доповнено пунктом 3 такого змісту: «3. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 49, 83, 84, 170, 178, 179, 180, 181, 185, 210, 222, 253, 275, 284, 325, 354, 357, 360, 371, 390, 393, 395, 398, 407, 424 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, подання заяви про перегляд заочного рішення, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, заяви про скасування судового наказу, розгляду справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину».

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» на усій території України установлено з 12 березня року до 03 квітня 2020 року карантин, який в подальшому неодноразово продовжувався.

Постановою Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 року № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Отже, починаючи з 12 березня 2020 року строк позовної давності був продовжений на час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), тому пропущеною може бути позовна давність лише за вимогами, що виникли до 12 березня 2017 року.

Враховуючи, що з 12 березня 2020 року на усій території України було установлено карантин, а відповідно до Закону 540-ІХ під час дії карантину строки звернення до суду, продовжуються на строк дії такого карантину, строк позовної давності за вимогами, заявленими після 12 березня 2017 року є таким, що продовжений відповідно до закону, тому суд не вправі застосувати наслідки спливу строку позовної давності до цих вимог.

Так, позивач просить визнати недійним Договір купівлі-продажу квартири, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений 25 липня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косенком М. О. та зареєстрований у реєстрі за №1816, а отже у суду відсутні підстави застосувати наслідки спливу строку позовної давності до даних позовних вимог, оскільки позивачем не пропущено строк позовної давності, визначений чинним законодавством, так як останній автоматично було продовжено на час дії карантину.

Щодо доводів представника позивача - адвоката Мамася М. О. про те, що позивач дізнався про існування даного договору лише у квітні 2021 року, то суд не бере вказане до уваги з огляду на не обґрунтованість даних доводів.

Таким чином в судовому засіданні встановлено, що спірна квартира вибула з володіння поза волею її законного власника ОСОБА_1 , була відчужена особою, яка не мала права його відчужувати - на підставі Договору купівлі-продажу від 25.07.2017 року, який не відповідає вимогам закону, а тому порушене право позивача підлягає захисту шляхом визнання недійсним Договору купівлі-продажу квартири, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідченого 25.07.2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косенком М. О. та зареєстрованого у реєстрі за №1816, та витребування від добросовісного набувача ОСОБА_3 квартири за адресою: АДРЕСА_1 , на користь її законного власника ОСОБА_1 .

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позову в повному обсязі.

Згідно з положеннями ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Розподіл судових витрат між сторонами, регулюється ст. 141 ЦПК України. Зокрема: судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Позивач при зверненні до суду із даним позовом звільнений від сплати судового збору, а отже у зв`язку із задоволенням позову з відповідачів на користь держави підлягає стягненню судовий збір.

При повному або частковому задоволенні позову майнового характеру до кількох відповідачів судовий збір, сплачений позивачем, відшкодовується ними пропорційно до розміру задоволених судом позовних вимог до кожного з відповідачів. Солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24.03.2021 року у справі №462/2077/17.

Таким чином, із відповідачів підлягає стягненню судовий збір пропорційно до розміру задоволених судом позовних вимог до кожного з відповідачів.

Разом з тим, суд вважає за можливе не стягувати з відповідача 2 ОСОБА_3 на користь держави судовий збір, оскільки останній є малолітнім та добросовісним набувачем спірного майна, який не вчиняв жодних дій, спрямованих на порушення прав та законних інтересів позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 15, 16, 30, 202, 203, 204, 215, 216, 225, 256, 257, 261, 267, 330, 346, 387, 388, 655, 656, 657 ЦК України, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30.03.2020 року, ст. ст. 2, 4, 12, 13, 15, 76-82, 89, 95, 102, 110, 133, 141, 174, 258-259, 263-265, 352-355, 15.5) Перехідних положень ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в особі законного представника ОСОБА_4 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Косенко Микола Олександрович, ОСОБА_5 , про визнання недійсним договору та витребування майна з чужого незаконного володіння - задовольнити.

Визнати недійсним Договір купівлі-продажу квартири, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений 25 липня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косенком М. О. та зареєстрований у реєстрі за №1816.

Витребувати нерухоме майно, а саме: квартиру, яка складається з 2 (двох) кімнат, загальною площею 41, 4 кв. м., житловою площею 28, 0 кв. м., за адресою: АДРЕСА_1 , у громадянина ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь законного власника ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 908, 00 грн.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційні скарги подаються учасниками справи до Київського апеляційного суду або через Печерський районний суд м. Києва, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності ЦПК України в редакції від 15 грудня 2017 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо справи на офіційному вебпорталі судової влади України за вебадресою: http://court.gov.ua/fair/sud2606.

Позивач: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_8 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідач 1: ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_9 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Відповідач 2: ОСОБА_3 , адреса: АДРЕСА_10 , РНОКПП НОМЕР_1 , в особі законного представника ОСОБА_4 , адреса: АДРЕСА_10 , РНОКПП НОМЕР_4 .

Третя особа 1: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Косенко Микола Олександрович, адреса: АДРЕСА_11 .

Третя особа 2: ОСОБА_5 , адреса: АДРЕСА_12 , РНОКПП НОМЕР_5 .

Суддя Г.О. Матійчук