УХВАЛА

27 березня 2025 року

м. Київ

справа № 199/7624/23

провадження № 61-1537ск25

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Петрова Є. В., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник - адвокат Гальченко Євгенія Леонідівна, на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 липня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 08 січня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до територіальної громади м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради, третя особа - ОСОБА_2 , про встановлення факту реєстрації шлюбу, про визнання права власності на частину квартири в порядку спадкування за заповітом,

ВСТАНОВИВ:

06 лютого 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Гальченко Є. Л., через систему «Електронний суд», подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 липня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 08 січня 2025 року в указаній справі.

Ухвалою Верховного Суду від 07 лютого 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник - адвокат Гальченко Є. Л., на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 липня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 08 січня 2025 року залишено без руху та надано строк для усунення її недоліків, зокрема, зазначення підстав касаційного оскарження, сплати судового збору.

Відповідно до повідомлення про доставлення електронного листа електронний екземпляр ухвали доставлений Гальченко Є. Л. до електронного кабінету 11 лютого 2025 року о 22:41:20 годині, тобто вважається доставленою 12 лютого 2025 року.

18 лютого 2025 року від представника ОСОБА_1 - адвоката Гальченко Є. Л., на виконання вимог ухвали, надійшла уточнена касаційна скарга, до якої додано докази сплати судового збору за подання касаційної скарги у розмірі 1 073,12 грн.

Проаналізувавши надані на усунення недоліків матеріали на відповідність вимогам частини другої статті 392 ЦПК України, Верховний Суд дійшов висновку, що недоліки касаційної скарги усунуто не у повному обсязі.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Пунктом 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

Залишаючи без руху касаційну Верховний Суд виходив із того, що заявник узагальнено посилається на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права щодо дослідження зібраних у справі доказів, що має ознаки касаційного оскарження з підстав, визначених пунктом 4 частини другої статті 389 ЦПК України. При цьому зазначено, що посилання у касаційній скарзі як на підставу, на якій подається касаційна скарга, на пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України (суд не дослідив зібрані у справі докази) має обов`язково вказуватися у взаємозв`язку із посиланням на пункт 1, 2 або 3 частини другої статті 389 цього Кодексу як на підставу для касаційного оскарження судового рішення.

Тобто, обґрунтування необхідності касаційного оскарження у зв`язку із не дослідженням судами попередніх інстанцій зібраних у справі доказів, можливе за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі інших підстав для касаційного оскарження та указане порушення процесуального права не може бути самостійною підставою для касаційного оскарження судових рішень.

В уточненій касаційній скарзі, яка надійшла на виконання вимог ухвали суду, заявником зазначено підстави касаційного оскарження, визначені пунктом 1 (якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку) та пунктом 4 (якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу) частини другої статті 389 ЦПК України.

Разом із тим уточнена касаційна скарга не містить обґрунтування пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Крім посилання на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, касаційна скарга має містити формулювання застосованого судом апеляційної інстанції висновку щодо застосування норми права, з яким не погоджується заявник, із зазначенням конкретної норми права та змісту правовідносин, в яких ця норма права застосована, а також посилання на постанови Верховного Суду, в яких зроблено інший (який саме) висновок щодо застосування цієї ж норми права та в яких (подібних) правовідносинах, із зазначенням, в чому саме полягає невідповідність оскаржуваного судового рішення сформованій правозастосовчій практиці у подібних правовідносинах. При цьому суд звертає увагу заявника, що судовими рішеннями у подібних правовідносинах є такі рішення, в яких подібними є: предмети спору; підстави позову; зміст позовних вимог; встановлені судом обставини та однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 523/6003/14-ц, від 19 червня 2018 року у справі № 922/2383/16).

Отже, заявником не в повній мірі виконано вимоги пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України щодо правового обґрунтування підстав касаційного оскарження, що унеможливлює відкриття касаційного провадження.

Верховний Суд роз`яснює заявнику положення статті 400 ЦПК України, відповідно до якої переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що коректне зазначення підстав касаційного оскарження та їх належне обґрунтування є обов`язковою умовою щодо оформлення касаційної скарги, яке необхідне для вирішення питання про відкриття касаційного провадження та для подальшого розгляду касаційної скарги.

Відповідно до частини другої статті 393 ЦПК України у разі якщо касаційна скарга оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 392 цього Кодексу, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу, про що суддею постановляється відповідна ухвала.

За змістом статті 185 ЦПК України, якщо заявник не усунув недоліки скарги у строк, встановлений судом, скарга вважається неподаною і повертається заявнику.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» від 23 жовтня 1996 року, Reports 1996-V, p. 1544, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від 19 грудня 1997 року).

Враховуючи те, що ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник - адвокат Гальченко Є. Л., не усунуто недоліки касаційної скарги, така скарга підлягає поверненню заявнику.

Суд роз`яснює, що повернення касаційної скарги не перешкоджає повторному зверненню до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.

Керуючись статтями 185, 392, 393 ЦПК України

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник - адвокат Гальченко Євгенія Леонідівна, на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 липня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 08 січня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до територіальної громади м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради, третя особа - ОСОБА_2 , про встановлення факту реєстрації шлюбу, про визнання права власності на частину квартири в порядку спадкування за заповітом вважати неподаною та повернути заявнику.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Є. В. Петров