Справа № 569/6630/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2025 року м. Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області

в особі судді - Ковальова І.М.

при секретарі - Білецькій А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за №569/6630/19 за позовом Приватного вищого навчального закладу «Рівненський економіко-гуманітарний та інженерний коледж» до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої керівником підприємства,

в с т а н о в и в:

В Рівненський міський суд з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої керівником підприємства звернувся представник Приватного вищого навчального закладу «Рівненський економіко-гуманітарний та інженерний коледж».

В обґрунтування позовних вимог представник Позивача ОСОБА_2 у 2002 році було створено Приватний вищий навчальний заклад «Рівненський економіко-гуманітарний та інженерний коледж». З моменту заснування директором Коледжу був сам ОСОБА_2 до 20.09.2016 року. В свою чергу відповідач приступив до виконання обов`язків директора Коледжу на основі наказу №1 від 20.09.2016 року, виданого ним на підставі протоколу №1 Загальних зборів Засновників Коледжу від 17.09.2016 року. Вказане рішення було скасоване постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 19.04.2017 року у справі №918/1260/16. В подальшому на підставі протоколу №7 Загальних зборів Засновників Коледжу від 06.01.2017 року було обрано відповідача тимчасово виконуючим обов`язки директора Коледжу. Разом із цим рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 03.08.2017 року у справі №817/1068/17 зазначений протокол зборів було скасовано. При цьому зазначав, що за час перебування відповідача на посадах в.о. та т.в.о. директора Коледжу, останнім було укладено ряд договорів без необхідних на це повноважень та не передано ОСОБА_2 майно та документацію Коледжу. Відповідачем було перераховано кошти на відповідні юридичні установі на підставі укладених договорів. Крім того відповідач за час роботи в Коледжі отримував заробітну плату, з якої сплачувався соціальний внесок та оплачувались дні тимчасової непрацездатності відповідача. На підтвердження зазначених обставин до позовної заяви було долучено ряд документів.

Просить суд стягнути з ОСОБА_1 на користь Приватного вищого навчального закладу «Рівненський економіко-гуманітарний та інженерний коледж» (у формі товариства з обмеженою відповідальністю) матеріальну шкоду в розмірі 258 549 грн. 66 коп., спричинену незаконно виплаченою йому заробітною платою; матеріальну шкоду в розмірі 40 974 грн. 43 коп., спричинену незаконно сплаченим соціальним внеском; матеріальну шкоду в розмірі 1653 грн. 10 коп., спричинену незаконною оплатою перших п`яти днів тимчасової непрацездатності; матеріальну шкоду в розмірі 1983 грн. 72 коп., спричинену незаконною оплатою допомоги по тимчасовій непрацездатності; матеріальну шкоду в розмірі 300 000 грн. 00 коп., спричинену незаконним перерахуванням коштів ТОВ «Юридична компанія Дігеста»; матеріальну шкоду в розмірі 27 338 грн. 00 коп., спричинену незаконним перерахуванням коштів Адвокатському бюро «Корпорація права»; матеріальну шкоду в натурі згідно Додатків 78, 79 позовної заяви, спричинену не передачею майна коледжу; матеріальну в натурі згідно Додатків 80, 81, 82, 83 позовної заяви, спричинену не передачею документації коледжу. Судові витрати просить покласти на відповідача.

Представником Відповідача адвокатом Хмарою М.В. було подано до суду Відзив, у якому зазначила, що позовні вимоги позивача вважає необґрунтованими та безпідставними, а тому такими, що до задоволення не підлягають, оскільки у ОСОБА_2 відсутні повноваження діяти від імені позивача, адже вони були припинені ще 02.04.2015 року. Відповідач працював на посадах в.о. та т.в.о. директора Коледжу не за власною ініціативою, а на підставі рішень засновників Коледжу, оформлених протокольно. Вказувала, що жоден із договорів, укладених у період роботи відповідача керівником Коледжу не оспорювався. Наголошувала, що ОСОБА_2 від імені позивача вже звертався з аналогічними позовами до ПВНЗ «Міжнародний економіко-гуманітарний університет імені академіка Степана Дем`янчука». У задоволенні зазначених позовів йому було відмовлено. Відповідач, в свою чергу, належним чином виконував власні посадові обов`язки. Тому відсутні підстави для стягнення з нього заробітної плати, податків та виплат за тимчасову непрацездатність. Щодо майна та документації визначених у позовній заяві зазначала, що позивачем не надано підтверджуючих доказів про, що майно та документи перебували у власності (на балансі) Коледжу, відповідачу особисто жодне майно та документи не передавались. До відзиву долучено витяги судових рішень.

У відповіді на відзив представник позивача ОСОБА_2 заперечував доводи наведені у відзиві. Вказував, що відповідач діяв недобросовісно та не обирався засновниками на посаду керівника Коледжу. Вважає відповідача матеріально відповідальною особою, просить позов задоволити.

У запереченні на відповідь на відзив відповідач вказував, що не він підписував протоколи про обрання його керівником Коледжу, відповідні рішення приймались засновниками. Ні засновниками Коледжу, ні будь-якими іншими особами не висловлювались претензії до виконаної роботи. Просив відмовити у задоволенні позову.

Ухвалою суду від 09 квітня 2019 року позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою суду від 21 травня 2019 року вирішено позовну заяву вважати неподаною і повернути позивачу.

Ухвалою суду від 07 жовтня 2019 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 12 грудня 2019 року заяву представника Позивача ОСОБА_2 про відвід судді Смолій Л.Д. визнано необґрунтованою. Справу передано до канцелярії Суду для визначення судді, який буде вирішувати питання про відвід, у порядку, встановленому частиною першою ст.33 ЦПК України.

Ухвалою суду від 18 грудня 2019 року у задоволенні заяви Позивача ОСОБА_2 про відвід судді Смолій Л.Д. відмовлено.

Ухвалою суду від 14 вересня 2021 року закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду.

Ухвалою суду від 08 березня 2023 року здійснено привід в судове засідання призначене на 29 березня 2023 року на 15 год. 30 хв. в приміщенні Суду свідків.

Ухвалою суду від 06 жовтня 2023 року здійснено привід в судове засідання призначене на 02 листопада 2023 року на 14 год. 30 хв. в приміщенні Суду свідків.

Ухвалою суду від 02 листопада 2023 року здійснено привід в судове засідання призначене на 02 листопада 2023 року на 14 год. 30 хв. в приміщенні Суду свідків.

Ухвалою суду від 23 листопада 2023 року здійснено привід в судове засідання призначене на 07 грудня 2023 року на 15 год. 00 хв. в приміщенні Суду свідків.

У судовому засіданні представники позивача ОСОБА_2 та адвокат Ковалевич С.П., доводи наведені в позовній заяві підтримали та просять позов задовольнити в повному обсязі.

Представник Відповідача адвокат Хмара М.В. в судовому засіданні позов не визнала та пояснила, що позивачем не доведено неправомірності дій відповідача, у зв`язку з чим просила суд в задоволенні позову відмовити по підставах наведених у відзиві.

Заслухавши представників сторін, свідків, дослідивши матеріали справи та подані сторонами письмові докази по справі, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, суд встановив наступне.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 "Проніна проти України § 23).

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

У відповідності до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Судом встановлено, що з 17.09.2002 року Приватний вищий навчальний заклад «Рівненський економіко-гуманітарний та інженерний коледж» функціонує у формі товариства з обмеженою відповідальністю. Юридичною адресою Коледжу є адреса: Рівненська обл., м. Рівне, вул. академіка Степана Дем`янчука, буд. 4.

Засновниками Коледжу є Приватний вищий навчальний заклад «Міжнародний економіко-гуманітарний університет імені академіка Степана Дем`янчука» з часткою 20%, а також громадяни України ОСОБА_3 (10%), ОСОБА_4 (10%), ОСОБА_5 (30%), ОСОБА_6 (20%) та ОСОБА_2 (10%).

В свою чергу рішеннями Господарського суду Рівненської області від 30 січня 2017 року у справі №918/1260/16 та від 26 грудня 2017 року у справі №918/773/17 було встановлено, що 17 вересня 2016 року відбулися загальні збори учасників Коледжу, рішення яких оформлено протоколом загальних зборів від 17 вересня 2016 року № 1.

Вказаним рішенням було, зокрема, визнано незадовільною роботу директора Коледжу ОСОБА_2 та звільнено його з посади у зв`язку із закінченням терміну дії контракту, а також призначено виконувати обов`язки директора Коледжу Гайдука Едуарда Володимировича з 20 вересня 2016 року та надано йому всі права, у тому числі на підписання усіх документів від імені позивача.

Рішенням Господарського суду Рівненської області від 30 січня 2017 року у справі № 918/1260/16, яке набрало законної сили 19 квітня 2017 року після його перегляду та залишення без змін відповідною постановою Рівненського апеляційного господарського суду визнано недійсним рішення зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівненський економіко-гуманітарний та інженерний коледж", оформлене протоколом від 17 вересня 2016 року № 1.

Разом з тим 6 січня 2017 року відбулися загальні збори учасників Коледжу, рішення яких оформлено протоколом загальних зборів від 6 січня 2017 року № 7.

Зазначеним рішенням було, зокрема, вирішено обрати тимчасово виконуючим обов`язки директора Коледжу Гайдука Едуарда Володимировича; внести зміни до установчих документів, а саме до статуту позивача та привести його у відповідність до вимог Закону України "Про вищу освіту", а також Закону України "Про господарські товариства" та затвердити його в новій редакції; провести інвентаризацію меблів коледжу, провести переговори з ТОВ "Рівнебудальянс" щодо подальшого проживання студентів коледжу у приміщенні гуртожитку, що належить вказаному товариству. Крім того, вирішено усі угоди, укладені ОСОБА_2 після 2 квітня 2015 року, вважати такими, що укладені особою, яка не мала відповідних повноважень.

Рішенням Господарського суду Рівненської області від 26 грудня 2017 року у справі №918/773/17, яке набрало законної сили 27 березня 2018 року після його перегляду та залишення без змін відповідною постановою Рівненського апеляційного господарського суду, вимоги позивача у цій справі задоволено в частині визнання недійсним рішення зборів засновників Приватного вищого навчального закладу "Рівненський економіко-гуманітарний та інженерний коледж" (у формі товариства з обмеженою відповідальністю), оформленого протоколом від 6 січня 2017 року №7.

Тобто, на підставі відповідних рішень засновників Коледжу відповідач у період з 20.09.2016 року по 06.01.2017 року займав посаду виконуючого обов`язки директора Коледжу, а з 06.01.2017 року по 27.03.2018 року тимчасово виконуючого обов`язки директора Коледжу.

При цьому, що підтверджується відповідними відомостями розподілу виплат, а також платіжними дорученнями за вказані періоди та не заперечувалось відповідачем Коледжем з 06.01.2017 року по 27.03.2018 року виплачувалась заробітна плата та періоди тимчасової непрацездатності відповідачу, з яких були сплачені позивачем податки.

Крім того із платіжних доручень №85 від 09.03.2017 року, №4 від 11.01.2018 року, №31 від 29.01.2018 року встановлено, що Коледжем за період роботи відповідача на посадах керівника Коледжу було перераховано ТОВ «Юридична компанія «ДІГЕСТА» за надання правової допомоги та юридичні послуги грошові кошти у загальній сумі 300 000 грн. 00 коп.

З платіжних доручень №11 від 18.01.2018 року, №12 від 18.01.2018 року, №33 від 30.01.2018 року, №74 від 01.03.2018 року вбачається, що Коледжем за період роботи відповідача на посадах керівника Коледжу було перераховано Адвокатському бюро «Корпорація права» за надання правової допомоги та юридичних послуг грошові кошти у загальній сумі 27 338 грн. 00 коп.

Допитаний у судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_7 повідомив, що працював охоронцем у Коледжі з березня 2018 року. На роботу його приймав ОСОБА_2 .. Події 2016 року йому невідомі. Бачив як відповідачем опломбовувались двері окремих кабінетів. Коледж знаходився на вул. Білій у м. Рівне. Не бачив, щоб будь-яке майно Коледжу перевозилось. В подальшому змінив покази та уточнив, що працював у Коледжі з 2016 року. Все майно Коледжу перебувало у Коледжі по вул. Білій у м. Рівне. Жодних актів передачі майна чи матеріальних цінностей не бачив, і не підписував. У 2018 році Коледж вже знаходився по вул. Київській у м. Рівне.

Допитана у судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_8 повідомила, що почала працювати в Коледжі з 2002 року за сумісництвом. У 2016 році працювала заступником директора, головою циклової комісії комп`ютерних дисциплін. Була відповідальною за майно у трьох комп`ютерних класах, де в наявності були орієнтовно 30 моніторів, системних блоків, клавіатур, 7-8 принтерів та різні комп`ютерні пристрої. За місцем знаходження Коледжу по вул. Білій у м. Рівне здійснювала пакування вказаної техніки. Проте з того часу хворіла і не працювала. Переміщення майна Коледжу не бачила. Коли ОСОБА_9 функціонував по АДРЕСА_1 , то техніка і меблі були в наявності. Актів про переміщення, приймання-передачі майна до приміщень по вул. Дем`янчука не бачила. Актів щодо приймання-передачі їй комп`ютерної техніки як відповідальній особі не було. Підписів ніде не ставила. В свою чергу по вул. Київській у м. Рівне комп`ютерної техніки Коледжу не було взагалі.

Допитана у судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_10 повідомила, що працювала у Коледжі на різних посадах, починаючи з 2012 року. Була відповідальною за комп`ютерні класи, однак комп`ютерну техніку за актами-приймання передачі не приймала. Куди відправлялись майно та техніка Коледжу не знала, не була присутньою під час їх пакування та перевезення. Про вказівки будь-яких осіб щодо переміщення майна ОСОБА_9 їй невідомо. Чи могла знаходитись комп`ютерна техніка Коледжу по вул. Дем`янчука у м. Рівне не пам`ятає.

Допитаний у судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_11 повідомив, що є далеким родичем представника позивача ОСОБА_2 .. Працював у Коледжі у 2016 році до початку жовтня на посаді заступника директора по господарчій роботі. Після чого звільнився і повторно до Коледжу не працевлаштовувався. Матеріально відповідальною особою не був. За час роботи не бачив, щоб відповідачем перевозилось будь-яке майно Коледжу. Про переїзди Коледжу йому також нічого не відомо. Не бачив переміщення матеріальних цінностей ОСОБА_9 . Вказував, що кожного року в Коледжі проводилась інвентаризація майна, зокрема бачив, що всі комп`ютери знаходились за адресою Коледжу по вул. Білій у м. Рівне. Яким чином набуто майно вказане в переліку основних засобів, долучених до позовної заяви йому невідомо.

Як на правову підставу позовних вимог позивач посилається на статті 22, 92, 625, 1172, 1191 Цивільного кодексу України, ст.ст. 130, 132, 134 КЗпП України, статтю 43 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю".

В узагальненні Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ про практику застосування судами законодавства, що регулює матеріальну відповідальність працівників за шкоду, заподіяну роботодавцю та в постановах Пленуму Верховного Суду України: від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками»; від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» та інформаційному листі ВССУ від 27 вересня 2012 року № 10-1389/0/4-12 «Про практику застосування судами при розгляді справ окремих норм трудового права», підстави для відшкодування матеріальної шкоди, що передбачені статтею 1166 ЦК, застосовуються в разі наявності між сторонами спору в деліктних зобов`язаннях. Підстави, умови, порядок, межі й розмір матеріальної відповідальності працівників за шкоду, заподіяну ними підприємству, установі, організації, встановлені Главою IX КЗпП.

Так, відповідно до ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків.

При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності.

Працівник, який заподіяв шкоду, може добровільно покрити її повністю або частково. За згодою власника або уповноваженого ним органу працівник може передати для покриття заподіяної шкоди рівноцінне майно або поправити пошкоджене.

Згідно з пунктом 8 частини першої статті 134 КЗпП відповідно до законодавства службова особа, винна в незаконному звільненні або переведенні працівників на іншу роботу несе матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з її вини підприємству, установі, організації.

Відповідальність за цією підставою настає також і в тому випадку, коли пряма дійсна шкода підприємству заподіяна невиконанням рішення суду про поновлення працівника на роботі.

Обставин щодо причетності відповідача до незаконного звільнення або переведення працівників Коледжу на іншу роботу Судом встановлено не було, що не заперечувалось сторонами.

Між тим при застосуванні статті 92 Цивільного кодексу України потрібно оцінювати не лише формальну сторону питання - дотримання посадовою особою всіх положень законодавства, статуту, рішень загальних зборів учасників/акціонерів тощо. Адже навіть коли посадова особа формально виконала всі вимоги законодавства та установчих документів товариства, її дії (бездіяльність) можуть не бути добросовісними, розумними та вчиненими в інтересах товариства.

Вирішуючи питання відповідальності посадової особи перед юридичною особою, суд виходить з презумпції, що така посадова особа діяла в найкращих інтересах товариства; її рішення були незалежними та обґрунтованими; її фідуціарні обов`язки були виконані належним чином.

Згідно зі статтею 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Статтею 1166 Цивільного кодексу України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

У постанові від 22.10.2019 року у справі № 911/2129/17 (провадження № 12-45гс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що правовідносини між товариством та керівником мають довірчий характер, а протиправна поведінка посадової особи полягає у неналежному та недобросовісному виконанні певних дій, без дотримання меж нормального господарського ризику, з особистою заінтересованістю чи при зловживанні своїм посадовими обов`язками за власним умислом (розсудом), прийнятті очевидно необачних, марнотратних та завідомо корисливих на користь такої посадової особи рішень. Положеннями статті 92 ЦК України та статті 89 ГК України передбачено відповідальність членів органу юридичної особи, її посадових осіб, в тому числі її керівника, якщо він діяв всупереч інтересам цієї особи.

Погоджуючись із наведеними висновками Верховного Суду, що зазначено вище, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.05.2021 у справі № 910/11027/18 було зазначено, що «наведене відповідає міжнародним Принципам корпоративного управління Організації економічного співробітництва та розвитку, які закріплюють такі основні фідуціарні обов`язки директорів підприємства, як обов`язок дбайливого ставлення (діяти добросовісно на користь розвитку підприємства, приділяючи достатньо часу, зусиль і професійних навичок управлінню ним) та обов`язок лояльності (уникати конфлікту інтересів і діяти під час ухвалення рішень щодо діяльності підприємства лише в інтересах останнього).

Вирішуючи спір про відшкодування шкоди, суд повинен встановити наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, яке має містити такі складові, як:

- неправомірність поведінки особи, тобто її невідповідність вимогам, наведеним в актах цивільного законодавства;

- наявність шкоди, під якою слід розуміти втрату або пошкодження майна потерпілого та (або) позбавлення його особистого нематеріального права, взагалі будь-яке знецінення блага, що охороняється законом, та її розмір;

- причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, який виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди, тобто протиправна поведінка конкретної особи (осіб), на яку покладається відповідальність, є тією безпосередньою причиною, що необхідно та невідворотно спричинила шкоду;

- вина заподіювача шкоди, як суб`єктивного елемента відповідальності, що полягає в психічному ставленні особи до вчинення нею протиправного діяння і проявляється у вигляді умислу або необережності, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини.

Виходячи із предмету позову, позивач Приватний вищий навчальний заклад "Рівненський економіко-гуманітарний та інженерний коледж" (у формі товариства з обмеженою відповідальністю) зобов`язаний був довести, що відповідачем як керівником Коледжу було завдано матеріальної шкоди позивачу, шляхом неправомірних дій чи бездіяльності.

В той же час твердження позивача про наявність у діях відповідача неправомірної поведінки не знайшли свого підтвердження, у зв`язку із наступним.

Статтею 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Наведені положення закону надають право особі захищати порушене цивільне право, зокрема право власності, але за умов набуття такого права у законний спосіб.

Набуття особою права власності на річ здійснюється відповідно до положень частини 1 статті 328 ЦК України, на підставах, які не заборонені законом, крім іншого з правочинів. Відповідно до статті 329 цього ж Кодексу юридична особа публічного права набуває право власності на майно, передане їй у власність, та на майно, набуте нею у власність на підставах, не заборонених законом.

Позивач просить суд стягнути із відповідача матеріальну шкоду у натурі згідно переліків матеріальних цінностей, документації та навчальної літератури, спричинену непередачею майна.

Вказані документи вже досліджувались Господарським судом Рівненської області, що вбачається із рішення Господарського суду Рівненської області від 12 березня 2019 р. у справі №918/652/18, яке набрало законної сили 11.04.2019 року. Зі змісту якого виходить, що позивачем не було надано суду жодного доказу, який би підтверджував те, що позивач є власником майна. Переліки основних засобів та інших малоцінних необоротних матеріальних активів, які додані до позовної заяви, не є самими по собі ні бухгалтерськими документами, ні первинними документами, ні регістрами бухгалтерського обліку, а відтак не можуть бути підтвердженням власності Позивача на вказане майно. Не є доказом власності Позивача і Баланс (Звіт про фінансовий стан) на 30.06.2018 р., наданий позивачем, так як в ньому не зазначено конкретного майно, яке є власністю позивача, а тільки вказується вартість активів та пасивів товариства.

В межах справи, яка розглядається Судом позивачем не було долучено первинних документів, які б підтверджували законні підстави набуття позивачем відповідного майна.

Матеріали справи також не містять доказів щодо передачі відповідачу зазначених позивачем матеріальних цінностей, документації та навчальної літератури на відповідальне зберігання. Оскільки зазначенні матеріальні засоби не передавались відповідачу, тому на думку Суду акт про відмову відповідача у передачі документації та майна Коледжу від 10.09.2018 року не може підтверджувати неправомірної поведінки відповідача, адже не містить юридичного значення.

Крім того за час керівництва відповідача його діями не було завдано вказаної позивачем матеріальної шкоди третім особам для можливості відшкодування її в порядку регресу, тому доводи наведені у позовній заяві в цій частині є необґрунтованими.

Підставою трудових правовідносин є трудовий договір.

Враховуючи , що з відповідачем не було укладено трудовий договір та договір про повну матеріальну відповідальність, посилання позивача на ст.134 КЗпП (випадки повної матеріальної відповідальності), а відтак і сам позов є безпідставними (Постанова Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/12217/19 від 14.04.2020 р.).

Необхідно відзначити, що постановою ВП ВС від 26.11.2019 року у справі №638/15118/16-ц визначено, що правовідносини, які виникли між ТОВ та керівником щодо відшкодування збитків, завданих неповерненням автомобіля, стосуються дій або бездіяльності відповідача під час здійснення своїх повноважень, як посадової особи. Указані правовідносини за своєю суттю є господарськими, а тому підлягають розгляду в порядку господарського судочинства.

Отже вимоги позивача в частині відшкодування шкоди в натурі не підлягають вирішенню у порядку цивільного судочинства.

Стосовно вимог про стягнення із відповідача матеріальної шкоди спричиненої перерахуванням коштів юридичним компаніям, Суд прийшов до наступного висновку.

Згідно з статтею 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до положень частини 1 та пункту 1 частини 2 статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з положеннями частин 1, 3, 4 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. До договорів, що укладаються більш як двома сторонами (багатосторонні договори), застосовуються загальні положення про договір, якщо це не суперечить багатосторонньому характеру цих договорів.

Особливої уваги заслуговує той факт, що згідно з частиною 1 статті 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Правочини юридична особа також вчиняє через свої органи, що з огляду на приписи статті 237 ЦК України утворює правовідношення представництва, в якому орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана або має право вчинити правочин від імені цієї юридичної особи, в тому числі вступаючи в правовідносини з третіми особами.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21)).

Із призначень платежів досліджених платіжних доручень №85 від 09.03.2017 року, №4 від 11.01.2018 року, №31 від 29.01.2018 року, №11 від 18.01.2018 року, №12 від 18.01.2018 року, №33 від 30.01.2018 року, №74 від 01.03.2018 року не вбачається посилань на відповідні укладені між Коледжем та ТОВ «Юридична компанія «ДІГЕСТА» і Адвокатським бюро «Корпорація права» договори. Матеріали справи також не містять відповідних договорів. Відтак будь-яких об`єктивних відомостей щодо того, що відповідачем здійснювались від імені Коледжу відповідні правочини Судом не встановлено. А відтак позивачем не доведено причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача як керівника Коледжу та переведенням грошових коштів на рахунки юридичних компаній, що визначає відсутність винної поведінки відповідача.

Що стосується стягнення із відповідача заробітної плати, соціального внеску та виплат за дні тимчасової непрацездатності варто відзначити таке.

З матеріалів справи встановлено та не спростовано позивачем, що за період з 20.09.2016 року по 27.03.2018 року відповідач належним чином виконував трудові обов`язки на посаді керівника Коледжу.

Конституцією України (стаття 41) та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст.527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги.

Відповідно до статті 2 КЗпП України державою забезпечується право громадян України на працю, тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Стаття 1215 ЦК України передбачає випадки, коли набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню.

Відповідно до ч. 1 ст. 1215 ЦК України, не підлягають поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

До правовідносин щодо набуття грошових коштів без достатньої правової підстави, якщо ці кошти є заробітною платою і платежами, що прирівнюються до неї, яка проведена іншою особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача, застосуванню підлягають положення ст.1215 ЦК України, за якою зазначені грошові кошти поверненню не підлягають.

Отже, безпідставно набуте майно не підлягає поверненню за відсутності рахункової помилки при виплаті коштів, а також добросовісності з боку набувача. Обов`язок довести недобросовісність набувача грошових сум, зазначених у ч. 1 вказаної статті, покладається на сторону, яка вимагає повернення цих коштів.

Відсутність розрахункової помилки та добросовісність набувача презюмується, а тягар доказування наявності розрахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника: за загальним правилом цивільного процесу щодо змагальності сторін.

Однак, згідно з ч.1 ст.94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із ч.1 ст.1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до п.п.14.1.48 ПК України, заробітна плата - основна та додаткова заробітна плата, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, які виплачуються (надаються) платнику податку у зв`язку з відносинами трудового найму згідно із законом.

У рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Отже, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільна відповідальність не настає.

Згідно з п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» до лічильних (рахункових) помилок належать неправильності в обчисленнях, дворазове нарахування заробітної плати за один і той самий період тощо. Не можуть вважатися ними не пов`язані з обчисленнями помилки в застосуванні закону та інших нормативно-правових актів, що має місце по даній справі. Це може бути, наприклад, отримання неправильного підсумку при складанні, невірне написання суми, помилки при введенні початкових даних в комп`ютерну програму, які не вимагають правової оцінки. Таким чином, рахункова помилка це результат неправильного застосування правил арифметики, не більш того. Різновидом лічильної помилки може бути, наприклад, отримання неправильного результату при додаванні.

Враховуючи те, що відповідач отримав від позивача спірні кошти за виконання ним посадових обов`язків, користуючись трудовими гарантіями щодо сплати роботодавцем податків та виплат за тимчасову непрацездатність, беручи до уваги те, що позивачем не було доведено наявність рахункових помилок та недобросовісності з боку відповідача, відповідні вимоги позивача також не підлягають до задоволення.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи вищевикладені обставини у їх сукупності, а також те, що в обґрунтуваннях позовних вимог, якими саме діями позивачу завдано матеріальної шкоди, в чому вона полягає, не міститься жодних доказів, що підтверджують наявність шкоди, неправомірність діяння відповідача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями, натомість дані обставини повністю спростовані встановленими в судовому засіданні допустимими доказами, а тому у задоволенні позовних вимог позивачу слід відмовити.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.2 ст.141ЦПК України).

Враховуючи, що у задоволенні позовних вимог позивачеві було відмовлено, тому не підлягає до задоволення і вимога про стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 12, 81, 141, 258, 259, 263-265, 273, 353, 354 ЦПК України суд, -

в и р і ш и в :

У задоволенні позовних вимог Приватного вищого навчального закладу «Рівненський економіко-гуманітарний та інженерний коледж» до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої керівником підприємства - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: Приватний вищий навчальний заклад «Рівненський економіко-гуманітарний та інженерний коледж», м. Рівне, вул. Академіка Степана Дем`янчука, 4, .

Відповідач: ОСОБА_1 , проживаючий за адресою АДРЕСА_2 , іпн. НОМЕР_1 .

Суддя Рівненського

міського суду І.М.Ковальов