Справа № 347/721/22
Провадження № 22-з/4808/38/25
Головуючий у 1 інстанції КРИЛЮК М. І.
Суддя-доповідач Барков В. М.
У Х В А Л А

28 березня 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

судді-доповідача Баркова В. М.,

суддів: Василишин Л. В.,

Максюти І. О.,

розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи, які не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача щодо предмета спору - ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , про визнання недійсними та скасування державної реєстрації договорів дарування житлового будинку, земельної ділянки, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Косівського районного суду від 21 березня 2023 року,

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Івано-Франківського апеляційного суду перебуває справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи, які не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача щодо предмета спору - ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , про визнання недійсними та скасування державної реєстрації договорів дарування житлового будинку, земельної ділянки, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Косівського районного суду від 21 березня 2023 року.

27 березня 2025 року ОСОБА_1 подала заяву про забезпечення позову в якій просить заборонити уповноваженим на державну реєстрацію прав на нерухоме майно особам здійснювати будь-які реєстраційні дії відносно нерухомого майна, а саме: житлового будинку, загальною площею 134,8 кв.м., що розташований за адресою АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 236), який належить на праві власності ОСОБА_6 ; земельної ділянки площею 0,0662 га, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровий номер: :01:001:0282), яка належить на праві власності ОСОБА_6 .

В обґрунтування заяви посилається на те, що 24 липня 2017 року між нею та ОСОБА_2 , як позичальником, а також з ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_3 , як поручителями, було укладено договір позики у формі розписки, за умовами якого позичальник та поручителі зобов`язались повернути суму позики в розмірі 61 468 доларів США в строк до 26 січня 2019 року.

26 серпня 2020 року заочним рішенням Косівського районного суду у справі № 347/1779/19 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 61 468 доларів США.

07 жовтня 2019 року ОСОБА_3 набула право власності на житловий будинок АДРЕСА_2 на земельній ділянці площею 0,0662 га.

20 липня 2020 року між ОСОБА_3 , як дарувальником, та ОСОБА_4 , як обдаровуванню, укладено договір дарування житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Косівського РНО Тонюк М. М. за №1006, відповідно до п. 15 якого дарування житлового будинку за цим договором вчиняється за письмовою згодою чоловіка дарувальника ОСОБА_2 , викладеною у вигляді заяви, підпис на якій засвідчено приватним нотаріусом Косівського МНО Івано-Франківської області Тонюк М.М. 20 липня 2020 року за реєстровим № 1005.

19 березня 2021 року між ОСОБА_4 , як дарувальником, та ОСОБА_5 , як обдаровуванню, укладено договір дарування житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Косівського РНО Маркуц У.М. за №466.

18 липня 2023 року постановою Івано-Франківського апеляційного суду у справі № 347/721/22 визнано недійсним Договір дарування житлового будинку та земельної ділянки, укладений 20 липня 2020 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , та договір дарування житлового будинку та земельної ділянки, укладений 19 березня 2021 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5

09 березня 2023 року між ОСОБА_5 (продавець), від якої згідно довіреності діє ОСОБА_4 (представник продавця), та ОСОБА_6 (покупець) укладено Договір купівлі-продажу земельної ділянки та житлового будинку, розташованого на ній, посвідчений приватним нотаріусом Косівського МНО за №521.

18 вересня 2023 року ОСОБА_6 звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Косівського районного суду від 21 березня 2023 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 18 липня 2023 року у справі № 347/721/22. Разом з касаційною скаргою було подано і клопотання про зупинення дії судового рішення.

Однак, щоб перешкодити поверненню майна попередньому власнику ОСОБА_5 ОСОБА_6 обтяжила його іпотекою 05 листопада 2023 року, обтяжувач: ОСОБА_8 .

Зазначала, що житловий будинок АДРЕСА_1 та земельна ділянка за цією ж адресою площею 0,0662 га, кадастровий номер :01:001:0282, були відчужені однією із сторін фраудаторного правочину, ОСОБА_5 третій особі ОСОБА_6 під час розгляду справи № 347/721/22 за 12 днів до прийняття судом першої інстанції рішення по суті. На думку ОСОБА_11 такі дії вчинялися, щоб мінімізувати наслідки недійсності вказаних правочинів для боржників.

Окрім того, спірний договір іпотеки, який забезпечує виконання зобов`язання за безпроцентним договором позики, укладеним між ОСОБА_6 та ОСОБА_8 у простій письмовій формі 20 травня 2022 року, було укладено аж 05 листопада 2023 року (через півтора роки після укладення договору позики та півтора місяці після подачі касаційної скарги у справі № 347/721/22), що вказує на недобросовісну поведінку сторін.

Ухвалою Косівського районного суду від 17 січня 2024 року в справі № 347/104/24 було задоволено заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову.

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 08 квітня 2024 року ухвалу Косівського районного суду від 17 січня 2024 року в частині забезпечення позову шляхом накладення арешту скасовано. Ухвалу Косівського районного суду від 17 січня 2024 року в частині забезпечення позову шляхом заборони вчиняти реєстраційні дії змінено.

Ухвалою Верховинського районного суду від 17 січня 2025 року позов ОСОБА_11 у справі 347/104/24 залишено без розгляду.

Однак, 26 березня 2025 року до Верховинського районного суду Івано-Франківської області надійшло клопотання про скасування заходів забезпечення позову у справі 347/104/24. У зв`язку з чим, вищевказане майно, що обтяжене договором іпотеки від 05 листопада 2023 року, зможе перейти у власність іпотекодержателю ОСОБА_8 та ще більше ускладнить повернення спірного майна боржнику, що і було метою договору іпотеки.

На переконання заявника, невжиття заходів забезпечення позову у даній справі може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення про визнання недійсним договорів дарування житлового будинку, земельної ділянки.

За правилами ч. 1 ст. 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що заяву про забезпечення позову необхідно задовольнити з наступних підстав.

Згідно із частиною першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частин першої, другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті це тимчасове обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна (у тому числі грошових сум, цінних паперів, корпоративних прав тощо) чи підготовчі дії до його реалізації.

У частині першій статті 150 ЦПК України закріплено види забезпечення позову. Зокрема позов забезпечується забороною вчиняти певні дії.

Водночас заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина третя статті 150 ЦПК України).

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, з майновими наслідками заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.

Інститут забезпечення позову є сукупністю встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Під час розгляду заяви про забезпечення позову суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки заявника, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17 виснувала, що «умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Тому суд, розглядаючи заяву про забезпечення позову, повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде співмірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача».

Колегія суддів враховує, що забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Під час вирішення питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками даного судового процесу.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом в залежності від конкретного випадку.

Під час вжиття заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів.

Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 21 лютого 2024 року у справі № 201/9686/23 (провадження № 61-18173св23).

Крім того, у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 березня 2023 року у справі № 905/448/22 звернуто увагу на те, що можливість відповідача в будь-який момент як розпорядитися коштами, які знаходяться на його рахунках, так і відчужити майно, яке знаходиться у його власності, є беззаперечною, що в майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача. За таких умов вимога надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном) свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У справі, яка переглядається, між сторонами наявний спір щодо правомірності відчуження ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 на підставі безоплатного правочину житлового будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 0,0662 га за цією ж адресою під час розгляду справи № 347/1779/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики у розмірі 61 468 доларів США.

Велика Палата Верховного Суду в своїй постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16- ц зазначила, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

Враховуючи вищевикладене, дослідивши матеріали позовної заяви та заяви про забезпечення позову, ураховуючи предмет спору, апеляційний суд приходить до висновку, що заходи забезпечення позову про застосування яких просить позивачка спроможні забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову про визнання договору дарування нерухомого майна недійсним, метою якого, у свою чергу, є власний інтерес позивачки, який полягав в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи, оскільки від цього залежить подальша можливість реалізації прав позивачки як кредитора за договором позики, а отже вжиття таких заходів впливає на ефективний захист або поновлення прав та інтересів позивачки, які вона вважала порушеними і за захистом яких вона звернулась до суду.

Відтак заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову необхідно задовольнити.

Керуючись ст.ст. 149-153, 260-261, 381, 389, 390 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задовольнити.

Заборонити уповноваженим на державну реєстрацію прав на нерухоме майно особам здійснювати будь-які реєстраційні дії відносно нерухомого майна: житлового будинку загальною площею 134,8 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 236), який належить на праві власності ОСОБА_6 ; земельної ділянки площею 0,0662 га, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровий номер: :01:001:0282), яка належить на праві власності ОСОБА_6 .

Копію ухвали направити учасникам справи, а також для виконання до Косівського відділу державної виконавчої служби у Косівському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції.

Ухвала суду про забезпечення позову підлягає негайному виконанню в порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Ухвала є обов`язковою на всій території України та може бути пред`явлена до примусового виконання протягом 3 (трьох) років в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження».

Ухвала набирає законної сили з моменту її постановлення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання.

Судді В. М. Барков

Л. В. Василишин

І. О. Максюта