Провадження №: 2/336/139/2025
РІШЕННЯ

Іменем України

31 березня 2025 року м. Запоріжжя

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі головуючого судді Дацюк О.І., при секретарі Пустовіт В.О., за участі представників позивача Коломаренка Д.В., Степури Ю.М., відповідача ОСОБА_1 , представника відповідача адвоката Железняк Л.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України до ОСОБА_1 , третя особа без самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_2 , про виселення без надання іншого житлового приміщення,-

ВСТАНОВИВ:

Військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України звернулась з позовом до ОСОБА_1 , вказавши, що Державі Україна в особі Міністерства внутрішніх справ України на праві власності належить об`єкт нерухомого майна, до складу якого входить гуртожиток, розташований у АДРЕСА_1 . 06.12.2018 року житлово-побутовою комісією ВЧ НОМЕР_1 прийняте рішення про розподіл житлових приміщень в гуртожитку для проживання військовослужбовців ВЧ НОМЕР_1 . На підставі цього рішення військовослужбовцю штаб-сержанту ОСОБА_2 надано у користування двокімнатна квартира АДРЕСА_2 в зазначеному гуртожитку для проживання його, дружини ОСОБА_1 та їх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Після розірвання шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у 2022 році, рішенням житлово-побутової комісії ВЧ НОМЕР_1 від 30.10.2023 року вирішено зняти з квартирного обліку військової частини ОСОБА_1 та зобов`язати її знятись з реєстраційного обліку ВЧ. Листом від 28.11.2023 року, який був вручений ОСОБА_1 того ж дня, ОСОБА_1 запропоновано покинути квартиру протягом 10 днів з дня отримання листа, натомість зазначену вимогу відповідач не виконала. По суті вимог позивач просить виселити ОСОБА_1 зі службового житлового приміщення - квартири АДРЕСА_3 без надання іншого житлового приміщення.

Ухвалою суду від 02.02.2024 року позовну заяву залишено без руху.

20.02.2024 року подано заяву про усунення недоліків.

Ухвалою суду від 29.02.2024 року продовжено строк для усунення недоліків.

04.03.2024 року позивачем направлено уточнену позовну заяву.

Ухвалою суду від 08.04.2024 року провадження у справі відкрите, справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження.

23.04.2024 року відповідачем ОСОБА_1 подано відзив на позовну заяву, в якому відповідач вказала, що проти задоволення позову заперечує, вказуючи, що позивач безпідставно намагається виселити ОСОБА_1 та неповнолітнього ОСОБА_4 , 2011 року народження, з єдиного житла, при цьому на зазначену квартиру не розповсюджуються норми законодавства, про застосування яких просив позивач, адже квартира не є службовим житлом, а цивільні правовідносини врегульовані Житловим Кодексом, якими не передбачено в якості підстави для виселення осіб з житла припинення родинних відносин із наймачем.

29.04.2024 року позивачем направлено відповідь на відзив на позовну заяву.

30.04.2024 року відповідачем надані заперечення на відповідь на відзив.

Ухвалою суду від 14.05.2024 року закрите підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні представники позивача позов підтримали, вказавши, що будівля за адресою: АДРЕСА_1 , перебуває у власності держави та передана в оперативне управління ВЧ НОМЕР_1 НГ України, є гуртожитком та використовується як службове житло для військовослужбовців та членів їх родин. Після розірвання шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 остання втратила статус члена родини військовослужбовця, на цей момент ані у ОСОБА_2 , ані у ОСОБА_1 немає укладеного договору про користування квартирою, тож у відповідача немає і законних підстав для проживання там. Представники позивача вказували, що повідомляли відповідача про зазначені обставини, вказували на необхідність виселитись, однак, відповідач проігнорувала ці вимоги, що стало підставою для звернення до суду.

Відповідач та її представник проти позову заперечували, відповідач вказувала, що зазначена квартира є єдиним її житлом, вона має статус особи з інвалідністю та не має іншого житлового приміщення на праві власності, а зареєстроване місце проживання це місце розташування військової частини та вона там ніколи не проживала, не має виділеного житла. ОСОБА_1 вказувала, що у квартирі мешкає постійно із неповнолітнім сином ОСОБА_4 , на утримання якого вона отримує аліменти, водночас на час судового засідання ОСОБА_4 з нею не мешкає, що обумовлено незадовільним станом її здоров`я.

Представник відповідача вказувала, що зазначена будівля по АДРЕСА_1 , не має визначеного статусу, фактично є гуртожитком. ОСОБА_1 вселилась у квартиру на законних підставах, вона не була обізнана про обмеженість строків проживання у житлі та не надавала письмової згоди на проживання у службовому приміщенні. Саме по собі розірвання шлюбу із ОСОБА_2 не є підставою для втрати ОСОБА_1 права користування квартирою, адже таких підстав не передбачено укладеним між ВЧ НОМЕР_1 та ОСОБА_2 договором. Також представник відповідача вказувала, що ОСОБА_1 має статус особи із інвалідністю, не має іншого житла, тож виселення її без надання іншого житла безумовно порушить її конституційне право на житло та не відповідатиме збереженню балансу прав сторін.

Третя особа без самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, про місце та час розгляду справи сповіщався в установленому порядку.

В судовому засіданні за клопотанням сторін допитані свідки, досліджені письмові докази.

Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні пояснила, що є подругою відповідача ОСОБА_1 . В спірній квартирі раніше жили ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та діти. Квартира розташована в огородженому будинку, для доступу до якого діє пропускний режим. У 2022 році ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розлучились та з того часу ОСОБА_1 мешкала в квартирі разом із сином ОСОБА_4 .

Свідок ОСОБА_6 суду показала, що являється військовослужбовцем та мешкає з 2019 року у гуртожитку по АДРЕСА_1 . Територія навколо будинку огороджена, є контрольно-пропускний пункт, у гуртожитку мешкають військовослужбовці із своїми родинами. Підставою для проживання свідка у гуртожитку є укладений із НОМЕР_2 договір, який укладається раз на півроку або раз на рік. У квартирі гуртожитку мешкає ОСОБА_1 , яка наразі мешкає одна, оскільки її син ОСОБА_7 проживає із батьком.

При вивченні письмових доказів судом встановлено наступне.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 , розташовані кілька об`єктів нерухомості, зокрема і гуртожиток № 1 ВЧ НОМЕР_1 НГУ літ. Б-3, власником яких є Держава Україна в особі Міністерства внутрішніх справ України.

Як вбачається з довідки начальника фінансового відділення ВЧ НОМЕР_1 НГ України від 17.02.2024 року на балансі ВЧ НОМЕР_1 НГ України рахується гуртожиток за адресою: АДРЕСА_1 .

21.02.2019 року між командиром ВЧ НОМЕР_1 НГ України та ОСОБА_2 укладено договір на проживання в гуртожитку, за яким наймодавець - ВЧ НОМЕР_1 надає мешканцю - ОСОБА_2 в тимчасове користування житлове приміщення - квартиру АДРЕСА_2 для проживання сім`ї мешканця за адресою: АДРЕСА_1 . Квартира надається безоплатно на підставі ст. 12 Закону України № 2011 «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Строк дії в договорі відсутній.

01.01.2023 року між командиром ВЧ НОМЕР_1 НГ України та ОСОБА_2 укладено договір на проживання в гуртожитку, за яким наймодавець - ВЧ НОМЕР_1 , надає мешканцю- ОСОБА_2 в тимчасове користування житлове приміщення - квартиру АДРЕСА_2 для проживання сім`ї мешканця на строк до 31.12.2023 року за адресою: АДРЕСА_1 . Квартира надається безоплатно на підставі ст. 12 Закону України № 2011 «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Згідно із протоколом засідання житлово-побутової комісії ВЧ НОМЕР_1 від 30.10.2023 року розглянуто рапорт ОСОБА_2 про зняття з квартирного обліку ВЧ НОМЕР_1 ОСОБА_1 , вирішено зняти з квартирного обліку ОСОБА_1

28.11.2023 року ВЧ НОМЕР_1 НГ України направлено ОСОБА_1 лист із сповіщенням про те, що ОСОБА_1 втратила право користування квартирою АДРЕСА_3 та висунуто вимогу покинути квартиру протягом 10 календарних днів з дня отримання листа.

На вказаному листі наявний підпис ОСОБА_1 від 28.11.2023 року із позначкою «не згодна».

З листа ВЧ НОМЕР_1 від 20.02.2024 року на запит адвоката вбачається, що будівля за адресою: АДРЕСА_1 , має статус гуртожитку. Окреме житлове приміщення № 9 надано у тимчасове користування військовослужбовцю ВЧ НОМЕР_1 НГ України ОСОБА_2 зі складом сім`ї: ОСОБА_2 (заявник), дружина ОСОБА_8 на строк з 01.01.2024 року по 30.06.2024 року.

Згідно з інформацією, отриманою від Управління державної реєстрації фізичних осіб Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради, ОСОБА_1 зареєстрована проживаючою з 02.08.2007 року за адресою: АДРЕСА_4 .

З довідки керівника організації, яка здійснює експлуатацію житлового будинку ВЧ НОМЕР_1 від 21.02.2019 року вбачається, що ОСОБА_2 станом на день видачі довідки зареєстрований та проживає разом із членами своєї сім`ї у складі ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , за адресою: АДРЕСА_4 (без зазначення конкретного приміщення чи кімнати).

Згідно довідки з додатку «Реєстр нерухомості», яка надана відповідачем, за ОСОБА_1 зареєстроване право власності на земельну ділянку.

ОСОБА_1 має статус особи із інвалідністю 2 групи, що підтверджено копією довідки до акту огляду МСЕК.

При вирішенні справи суд виходить з такого.

Статтею 118 ЖК України встановлено, що службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті ради. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири.

У свою чергу ст. 127 ЖК України встановлює, що для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Для тимчасового проживання осіб, які відбували покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк і потребують поліпшення житлових умов або жила площа яких тимчасово заселена чи яким повернути колишнє жиле приміщення немає можливості, а також осіб, які потребують медичної допомоги у зв`язку із захворюванням на туберкульоз, використовуються спеціальні гуртожитки. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки.

Жилі будинки реєструються як гуртожитки у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті ради.

Представник відповідача, заперечуючи проти позову, вказувала, що правовідносини щодо користування житловими приміщеннями в будинку АДРЕСА_1 врегульовані положеннями законів України щодо користування гуртожитками, а не службовим житлом, адже правильним статусом будинку є саме гуртожиток, тож у цьому випадку не можуть бути застосовані положення Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей жилими приміщеннями.

Водночас, суд не може погодитись з таким тлумаченням, адже саме по собі визначення багатоквартирного будинку як гуртожитку не виключає його віднесення до категорії службових жилих приміщень, оскільки жилі кімнати або квартири у гуртожитках можуть надаватись різним категоріям осіб. У разі якщо житлове приміщення у гуртожитку надається особі у зв`язку із роботою, тож таке житло не втрачає статусу службового жилого приміщення одночасно.

Порядок забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей жилими приміщеннями унормовано Інструкцією з організації забезпечення, надання військовослужбовцям Національної гвардії України та членам їх сімей житлових приміщень, затвердженою Наказом Міністерства внутрішніх справ України № 278 від 28.07.2007 року, яка визначає організацію забезпечення і надання житлових приміщень особам офіцерського складу, старшинського, сержантського і рядового складу (крім військовослужбовців строкової служби), які проходять службу у військових частинах, закладах та установах Національної гвардії України, а також особам, звільненим у запас або відставку, що залишилися перебувати на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов у військових частинах, та членам їх сімей, уключаючи членів сімей військовослужбовців, які загинули (померли), зникли безвісти під час проходження військової служби за місцем їх перебування на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов. Державні службовці та службовці, які проходять службу у територіальних управліннях, з`єднаннях, військових частинах і підрозділах, вищих навчальних закладах, навчальних військових частинах (центрах), базах, установах та закладах Національної гвардії України, забезпечуються житловими приміщеннями відповідно до вимог чинного законодавства.

При цьому немає суперечностей між положеннями ЖК України та Інструкції № 278, адже Житловий кодекс унормовує загальні положення користування службовим житлом, натомість як Інструкція № 278 встановлює спеціальні положення щодо користування службовим житлом для окремих категорій громадян, а саме військовослужбовців Національної гвардії України та членів їх сімей.

Підставою для проживання ОСОБА_1 у квартирі було її вселення як члена родини ОСОБА_2 , який у свою чергу набув право на проживання у квартирі як військовослужбовець ВЧ НОМЕР_1 . Отже право на проживання у квартирі ОСОБА_2 виникло у нього як у військовослужбовця на підставі рішення розпорядника таким житлом, а саме ВЧ НОМЕР_1 , таке право є первісним, натомість як право ОСОБА_1 на проживання у цьому житлі є похідним та нерозривно пов`язане з наявністю у неї статусу члена родини військовослужбовця.

Натомість на момент звернення до суду та розгляду справи ОСОБА_1 не є членом родини ОСОБА_2 , адже шлюб між ними розірвано.

Посилання представника відповідача на те, що ОСОБА_1 не підписувала письмового зобов`язання щодо звільнення службового житлового приміщення в передбачених законодавством випадках, що передбачено п. 2.8 Інструкції № 278, судом до уваги не береться, адже відсутність такого зобов`язання не є підставою для постійного проживання сторонніх осіб у службовому житлі та не обумовлює неможливість їх виселення.

Статтею 124 ЖК України встановлено, що робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення.

Статтею 125 ЖК України визначено, що без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено:

осіб з інвалідністю внаслідок війни та інших осіб з інвалідністю з числа військовослужбовців, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії або каліцтва, що їх вони дістали при захисті чи при виконанні інших обов`язків військової служби, або внаслідок захворювання, зв`язаного з перебуванням на фронті; учасників Другої світової війни, які перебували у складі діючої армії; сім`ї військовослужбовців і партизанів, які загинули або пропали безвісти при захисті чи при виконанні інших обов`язків військової служби; сім`ї військовослужбовців; осіб з інвалідністю з числа осіб рядового і начальницького складу органів Міністерства внутрішніх справ, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії або каліцтва, що їх вони дістали при виконанні службових обов`язків;

осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років;

осіб, що звільнені з посади, у зв`язку з якою їм було надано жиле приміщення, але не припинили трудових відносин з підприємством, установою, організацією, які надали це приміщення;

осіб, звільнених у зв`язку з ліквідацією підприємства, установи, організації або за скороченням чисельності чи штату працівників;

пенсіонерів по старості, персональних пенсіонерів; членів сім`ї померлого працівника, якому було надано службове жиле приміщення; осіб з інвалідністю внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання I і II груп, осіб з інвалідністю I і II груп з числа військовослужбовців і прирівняних до них осіб та осіб рядового і начальницького складу Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України;

одиноких осіб з неповнолітніми дітьми, які проживають разом з ними.

Відповідач ОСОБА_1 до жодної з вищевказаних категорій не відноситься, отже на неї не розповсюджується заборона виселення без надання іншого житлового приміщення.

Згідно із п. 2.14 Інструкції № 278 підлягають виселенню зі службового житлового приміщення без надання іншого службового житлового приміщення колишні члени сім`ї військовослужбовця, які проживають при ньому після розірвання шлюбу, у двомісячний термін з дня розірвання шлюбу.

Виселення провадиться в судовому порядку за позовом командування військової частини, на обліку якої перебуває службове житлове приміщення.

Оцінюючи доводи представника позивача на те, що виселення ОСОБА_1 з житла порушує принцип пропорційності втручання у право особи та легітимності мети такого втручання, суд враховує наступне.

Статтею 25 Загальної декларації прав людини, прийнятою та проголошеною в резолюції 217 А (ІІІ) Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 10 грудня 1948 року визначено, що кожна людина має право на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд і необхідне соціальне обслуговування, що є необхідним для підтримки здоров`я й добробуту її самої та її родини.

Невід`ємне право кожної людини на житло закріплено і в інших міжнародно-правових документах про права людини, у тому числі в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16 грудня 1966 року (стаття 10).

Пунктом 1 статті 12 Міжнародного пакту про цивільні і політичні права від 16 грудня 1966 року наголошено, що право на житло має реалізовуватися за умови вільного вибору людиною місця проживання.

Повага до права людини на житло закріплена також у статті 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод. У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на державні органи зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення ЄСПЛ у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21 лютого 1990 року).

В контексті вищезазначених положень, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену п. 2 ст. 8 ЄКПЛ, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене з погляду пропорційності у контексті відповідних принципів ст. 8 Конвенції.

Квартира, в якій наразі мешкає ОСОБА_1 самостійно, адже на момент розгляду справи неповнолітній ОСОБА_4 там не проживає, є службовим житлом, яке призначене для проживання військовослужбовців.

При цьому, враховуючи близькість м. Запоріжжя до лінії бойового зіткнення, кількість військовослужбовців, які мають проживати у м. Запоріжжя, значно вища, ніж зазвичай.

Необхідність належного забезпечення військовослужбовців житлом під час дії воєнного стану безумовно є легітимною метою та відноситься до завдань командування ВЧ НОМЕР_1 .

Зайняття ОСОБА_1 , яка не є військовослужбовцем та не перебуває у службових відносинах із ВЧ НОМЕР_1 , службової квартири у свою чергу порушує право військовослужбовців на забезпечення їх житлом.

При цьому суд враховує і те, що шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірваний ще у 2022 році, командування ВЧ НОМЕР_1 належним чином заздалегідь попередило ОСОБА_1 про необхідність звільнення квартири (у листопаді 2023 року), тож у неї була достатня кількість часу для відшукання іншого житла, або звернення до органів місцевого самоврядування з метою врегулювання цього питання.

Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 76-81, 141, 258, 259, 263-265, 280-282 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

Позов Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України до ОСОБА_1 , третя особа без самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_2 , про виселення без надання іншого житлового приміщення, задовольнити.

Виселити ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_3 без надання іншого житлового приміщення.

Відповідно до ст. 265 ч. 5 ЦПК України зазначаються наступні відомості:

Позивач: Військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України, місцезнаходження: АДРЕСА_4 .

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , проживає за адресою: АДРЕСА_5 , зареєстрована проживаючою: АДРЕСА_4 .

Третя особа без самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_2 , зареєстрований проживаючим: АДРЕСА_4 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя О.І. Дацюк