ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2025 року

м. Харків

справа № 642/1161/24

провадження № 22-ц/818/1162/25

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Пилипчук Н.П.,

суддів Мальованого Ю.М., Маміної О.В.,

за участю секретаря Львової С.А.,

учасники справи:

позивачка ОСОБА_1 ,

відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «Морська свіжість»,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 05 листопада 2024 року в складі судді Балабая С.С.

в с т а н о в и в:

У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Морська свіжість» про визнання недійсним договору.

Позовна заява мотивована тим, що 20 липня 2020 року по 30 червня 2021 року вона перебувала у трудових відносинах з Товариством з обмеженою відповідальністю «Морська свіжість» на посаді адміністратора залу.

Зазначила, що керівництво Товариства з обмеженою відповідальністю «Морська свіжість» наполягало на укладенні договору про повну матеріальну відповідальність та 04 січня 2021 року нею було укладено відповідний договір.

Вказала, що посада адміністратор залу відсутня в Переліку посад і робіт, що заміщаються чи виконуються працівниками, з якими підприємством, установою чи організацією № 447/24 можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм на зберігання, -продаж (відпуск), перевезення або застосування у процесі виробництва, що унеможливлює укладення з працівником, який обіймає таку посаду, договору про повну матеріальну відповідальність.

Вважає, наполягаючи на укладенні такого договору, адміністрація відповідача ввела її в оману щодо обставин, які мають істотне значення.

Просила визнати недійсним договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність від 04 січня 2021 року, укладений між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Морська свіжість», а також стягнути з відповідача понесені нею судові витрати.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 05 листопада 2024 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 через свого представника подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, вирішити питання щодо судових витрат.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Морська свіжість» подало цивільний позов у кримінальному провадженні до неї, яке перебуває на розгляді у Дзержинському районному суді м. Харкова, тобто наявний факт наявності спору між сторонами щодо нестачі матеріальних цінностей на підставі вказаного договору, про скасування якого вона просить. Сам факт укладення спірного договору свідчить про порушення прав позивача станом на момент оформлення цього правочину. Навіть припинення договору про повному матеріальну відповідальність не свідчить про неможливість визнання його недійсним у судовому порядку. Незважаючи на той факт, що договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність від 04.01.2021 є припиненим, на момент його укладення посада адміністратор залу була відсутня в Переліку № № 447/24, що унеможливлювало укладення з працівником, який обіймає таку посаду, договору про повну матеріальну відповідальність, що є самостійною підставою для визнання такого договору недійсним. Вказаний позов було подано позивачем з метою не покладання на позивача матеріальної відповідальності за злочин, який вона не вчиняла, оскільки ТОВ «Морська свіжість» подала цивільний позов у кримінальному провадженні до ОСОБА_1 . В даному випадку мало місце порушення саме цивільних прав позивача, що проявилося у введенні ОСОБА_1 в оману відповідачем під час укладення правочину, а саме договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність від 04.01.2021, що повністю спростовує висновки суду першої інстанції з цього приводу.

21 лютого 2025 року за допомогою системи «Електронний суд» Товариство з обмеженою відповідальністю «Морська свіжість» до суду апеляційної інстанції подало відзив на апеляційну скаргу, в якому просив визнати поважними причини пропуску строку на подання відзиву, посилаючись на те, що адвокат Паркулаб А.В., який є єдиним представником товариства, перебував на відновленні після проведення рефракційної операції на очах. Також просив стягнути з ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 15 000,00 грн.

25 березня 2025 року за допомогою системи «Електронний суд» ОСОБА_1 , через свого представника до суду апеляційної інстанції подала клопотання, в якому просила залишити відзив на апеляційну скаргу без розгляду, як такий, що поданий з пропуском строку на його подачу, а наведені причини є неповажними. Також зазначила, що виходячи з критеріїв реальності та розумності витрат на правничу допомогу, їх обґрунтованості та пропорційності вважала, що сума таких витрат підлягає зменшенню до 2000,00 грн або взагалі підлягає відмові у їх стягненні.

Відповідно до ст.360 ЦПК України учасники справи мають право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого судом апеляційної інстанції в ухвалі про відкриття апеляційного провадження.

Відповідно до статті 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно із частинами першою, другою статті 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

Поважними причинами можуть визнаватися лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтвердженні належними доказами.

Як вбачається з матеріалів справи ухвалою Харківського апеляційного суду від 11 грудня 2024 року відкрито апеляційне провадження, якою встановлено строк 10 днів з дня її отримання для подачі відзиву на апеляційну скаргу. Вказана ухвала доставлена до електронного кабінету Товариства з обмеженою відповідальністю «Морська свіжість» 11 грудня 2024 року о 21-40 год. Таким чином, останній день для подачі відзиву на апеляційну скаргу припадає на 23 грудня 2024 року (перший робочий день після вихідних днів).

Проте, Товариство з обмеженою відповідальністю «Морська свіжість» подало відзив на апеляційну скаргу за допомогою системи «Електронний суд» 21 лютого 2025 року, тобто з пропуском строку на його подання.

Обґрунтовуючи поважність причини пропуску строку на подання відзиву представник відповідача посилається на те, що адвокат Паркулаб А.В., який є єдиним представником товариства, перебував на відновленні після проведення рефракційної операції на очах.

З виписки Медичного центру Офтальміка вбачається, що 09 січня 2025 року ОСОБА_3 проведено рефракційну операцію на обох очах та рекомендовано, зокрема, обмеження фізичних навантажень на протязі 2-х місяців після операції.

Між тим, останній день для подачі відзиву на апеляційну скаргу припадає на 23 грудня 2024 року (перший робочий день після вихідних днів), а операцію представнику відповідача проведено 09 січня 2025 року, тобто вже після закінчення строку на подачу відзиву на апеляційну скаргу.

Відповідно до частини першої статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

На осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків у межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживати наданими правами.

У рішеннях від 28 жовтня 1998 у справі «Осман проти Сполученого королівства» та від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) роз`яснив, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави-учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху в судовому процесі. Вказаними рішеннями ЄСПЛ визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Враховуючи викладене, зважаючи на те, що стороною відповідача не було надано суду доказів поважності пропуску строку на подання відзиву на апеляційну скаргу, суд, з метою забезпечення змагальності сторін та рівних прав учасників справи щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, що встановлено статтею 12 ЦПК України, вважає, що у задоволенні заяви про поновлення пропущеного строку на подання відзиву на апеляційну скаргу необхідно відмовити, а відзив відповідача - залишити без розгляду.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно задовольнити частково, рішення суду змінити.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що сам по собі факт укладання договору про повну матеріальну відповідальність не свідчить про порушення прав позивача. На даний час трудові відносини між сторонами припинені у зв`язку із звільненням позивача, через що спірний договір будь-яких прав та обов`язків для позивачки не створює та втратив свою чинність. Також судом зазначено, що позов поданий позивачкою не з метою захисту цивільних прав, а з метою переоцінки обставин, які підлягають встановленню в межах кримінального провадження № 0000711 від 05.06.2021, а саме позивачка, яка є обвинуваченою у кримінальному провадженні, звернувшись до суду із позовом про визнання договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність від 04.01.2021 недійсним, фактично намагається визнати неналежним та недопустимим у зазначеному кримінальному провадженні доказу шляхом подання позову за правилами цивільного судочинства у даній справі.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що наказом №20/07-27 від 20 липня 2020 року ОСОБА_1 прийнято на роботу до Товариства з обмеженою відповідальністю «Морська свіжість» на посаду адміністратора залу (а.с.9).

04 січня 2021 року між ТОВ «Морська свіжість» та ОСОБА_1 укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, відповідно до умов якого працівник, що займає посаду адміністратора залу і виконує роботу, безпосередньо пов`язану зі збереженням, обробкою, продажем (відпуском), переданих йому цінностей, приймає на себе повну матеріальну відповідальність за забезпечення неушкодженості і цілісності довірених йому власником матеріальних цінностей (а.с.8).

На підставі наказу Товариства з обмеженою відповідальністю «Морська свіжість» №30/6-К від 30 червня 2021 року ОСОБА_1 звільнено з посади адміністратору залу з 01 червня 2021 року за відсутність на роботі без поважних причин з 01 червня 2021 року до поточної дати, згідно з п.4 ст. 40 КЗпП України (а.с.9 зворот).

В Дзержинському районному суді міста Харкова перебуває кримінальне провадження № 0000711 від 05 червня 2021 року за обвинуваченням ОСОБА_1 за ч. 1ст. 191 КК України.

Як вбачається з обвинувального акту, досудовим розслідуванням встановлено, що ОСОБА_1 , відповідно до наказу № 20/07-27 від 20 липня 2020 року про прийняття на роботу виконувала обов`язки адміністратора залу на підприємстві ТОВ «Морська свіжість». Відповідно до договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність від 04 січня 2021 року, остання прийняла на себе повну матеріальну відповідальність за забезпечення неушкодженості і цілісності довірених їй матеріальних цінностей. Досудовим розслідуванням чітко не встановлено у який саме час, але в ході виконання своїх посадових обов`язків, ОСОБА_1 привласнила грошові кошти, які перебували у її віданні та належали ТОВ «Морська свіжість» у розмірі 52 961,53 грн. За результатами проведення інвентаризації на ТОВ «Морська свіжість» було виявлено нестачу коштів у касі, про що було складено Акт № 1 від 31 травня 2021 року. Такі дії кваліфіковано органом досудового розслідування, як кримінальне правопорушення за ч.1 ст. 191 КК України, тобто привласнення чужого майна особою, яке перебувало в її віданні (а.с.24-26).

У частині першій статті 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною першою статті 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно із частиною першою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/ набуття/ зміни/ встановлення/ припинення прав взагалі).

Згідно із частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За статтею 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

У розумінні наведених норм оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, але на час розгляду справи судом має право власності чи інше речове право на предмет правочину та/або претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи про визнання правочину недійсним спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи також може полягати в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала (перебували) у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину враховуються загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було на час пред`явлення позову порушено цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний та ефективний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося.

Відповідно до частин першої та другої статті 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права та законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови що така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю працівника).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадку, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за забезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.

Відповідно до статті 135-1 КЗпП України письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв`язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.

Виходячи з положень статті 135-1 КЗпП України обслуговування матеріальних цінностей передбачає здійснення певними працівниками підприємства, установи, організації дій, пов`язаних зі зберіганням, обробкою, продажем (відпусканням), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей.

Зазначене узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постановах: від 02 червня 2021 року, провадження № 592/8437/20, провадження № 61-4858св21, від 22 вересня 2021 року у справі № 127/28968/19, провадження № 61-17666св20.

Перелік вказаних посад і робіт, а також типовий договір про повну матеріальну відповідальність має бути затверджений в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України. Проте чинною наразі є постанова Держкомпраці СРСР і Секретаріату ВЦРПС від 28 грудня 1977 року № 447/24.

Зазначеною постановою затверджено Перелік посад і робіт, що заміщаються чи виконуються працівниками, з якими підприємством, установою чи організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм на зберігання, продаж (відпуск), перевезення або застосування у процесі виробництва.

Посада адміністратора зала, яку обіймала ОСОБА_1 , відсутня у вказаному Переліку.

Водночас Переліком визначено характер робіт, що виконуються працівником, з яким роботодавець може укласти письмовий договір про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих працівнику у процесі виробництва. Такими є роботи: з продажу (відпустки) товарів (продукції), їхньої підготовки до продажу незалежно від форм торгівлі та профілю підприємства (організації).

З договору про повну індивідуальну відповідальність від 04 січня 2021 року вбачається, що Дудіна К.М. займала посаду адміністратор залу та виконувала роботу безпосередньо пов`язану зі збереженням, обробкою, продажем (відпуском), переданих їй цінностей.

ОСОБА_1 не заперечувала проти того, що вона виконувала роботу пов`язану зі збереженням, обробкою, продажем (відпуском), переданих їй цінностей.

Таким чином, до кола обов`язків ОСОБА_1 , яка займала посаду адміністратора залу, входило безпосереднє обслуговування товарно-матеріальних цінностей підприємства, що входить до Переліку робіт, що виконуються працівником, з яким роботодавець може укласти письмовий договір про повну матеріальну відповідальність.

Отже, посаду, яку обіймала позивачка та, відповідно, її посадові обов`язки передбачали можливість укладення роботодавцем з нею договору про повну матеріальну відповідальність, у зв`язку з чим колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог з цих підстав.

Висновки суду першої інстанції про те, що на даний час трудові відносини між сторонами припинені у зв`язку із звільненням позивача, через що спірний договір будь-яких прав та обов`язків для позивачки не створює та втратив свою чинність не ґрунтуються на законі. Позивач, як сторона договору не позбавлена можливості його оспорити, навіть після спливу строку його дії. Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/1227/17 (провадження № 12-112гс18) зроблено висновок, що «вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. За таких обставин, оскільки предметом спору у справі є недійсність договору і такий договір визнається недійсним з моменту вчинення, укладення сторонами додаткової угоди про припинення такого договору та повернення майна не може розцінюватися як підстава для припинення провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору (пункт 1-1 частини першої статті 80 Господарського процесуального кодексу України (у редакції, чинній на момент винесення оскаржуваного рішення). Розірвання сторонами договору, виконаного повністю або частково, не позбавляє сторони права на звернення до суду з позовом про визнання такого договору недійсним. Так само не перешкоджає поданню відповідного позову закінчення строку (терміну) дії оспорюваного правочину до моменту подання позову. Звідси апеляційний суд обґрунтовано розглянув позов прокурора про недійсність договору оренди спірних приміщень, незважаючи на те, що ця угода припинена за домовленістю сторін».

Виходячи з наведеного колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції зробив правильний висновок про відмову у задоволенні позовних вимог, проте помилився щодо мотивів такої відмови, тому апеляційну скаргу слід задовольнити частково, рішення суду першої інстанції слід змінити, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року).

Щодо вирішення питання про відшкодування ТОВ «Морська свіжість» судових витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

За змістом статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.

За змістом статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до статті 33 Правил адвокатської етики, єдиною допустимою формою отримання адвокатом винагороди за надання правової допомоги клієнту є гонорар.

Розмір гонорару та порядок його внесення мають бути чітко визначені в угоді про надання правової допомоги. Засади обчислення гонорару (фіксована сума, погодинна оплата, доплата гонорару за позитивний результат по справі тощо) визначаються за домовленістю між адвокатом та клієнтом і також мають бути закріплені в угоді.

Згідно вимог статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі, гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі, впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц та в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 міститься правовий висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Аналогічні висновки наведено також в постановах Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 та від 11 листопада 2020 року у справі № 673/1123/15-ц.

Суд має вирішити питання про відшкодування стороні, на користь якої відбулося рішення, витрат на послуги адвоката, керуючись принципами справедливості, співмірності та верховенства права.

Разом з тим, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19).

Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 та від 06 грудня 2019 року у справі № 910/353/19, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 25 травня 2021 року у справі № 910/7586/19, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 січня 2022 року у справі № 757/36628/16-ц.

Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).

Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 13 січня 2021 року у справі № 596/2305/18-ц (провадження № 61-13608св20).

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та її адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони, тощо.

Наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Схожі висновки викладено в постановах Верховного Суду від 02 липня 2020 року у справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19), від 31 липня 2020 року у справі № 301/2534/16-ц (провадження № 61-7446св19), від 30 вересня 2020 року у справі № 201/14495/16-ц (провадження № 61-22962св19), від 20 вересня 2023 року у справі № 753/7936/22 (провадження № 61-1519св23).

Матеріали справи свідчать про те, що в суді апеляційної інстанції інтереси ТОВ «Морська свіжість» представляв адвокат Паркулаб А.В., який діяв на підставі договору № 24-136 про надання професійної правничої допомоги адвоката від 05 лютого 2025 року, ордеру на надання правничої (правової) допомоги серії АР № 1220476 від 30 січня 2025 року та свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії ЗП № 001523 від 05 січня 2018 року.

Відповідно до п.4.1 договору про надання професійної правничої допомоги адвоката професійна правнича допомога адвоката оплачується клієнтом відповідно до розрахунків суми вартості послуг, які є невід`ємними частинами цього договору, встановлюють обсяг і вартість послуг, що надаються. Встановлюється порядок обчислення гонорару виконавця фіксований розмір або погодинна оплата.

Відповідно до розрахунку суми вартості послуг № 1 від 05 лютого 2025 року, сторони погодили гонорар виконавця в розмірі 15 000,00 грн, а також узгодили надання виконавцем наступних послуг: аналіз рішення суду; підготовка і подання відзиву на апеляційну скаргу з необхідними додатками; підготовка і участь у судових засіданнях (за необхідності); усні і письмові консультації (за необхідності), складання процесуальних документів (клопотань, заяв тощо) за необхідності, вартість 15 000,00 грн.

Аналогічні послуги та її вартість вказані в акті прийому-передачі виконаних робіт від 12 лютого 2025 року.

Також, надано копію платіжної інструкції № 10406 від 13 лютого 2025 року про сплату ТОВ «Морська свіжість» 15 000,00 грн на рахунок АО «Паркулаб і Партнери».

При цьому, колегія суддів враховує, що поданий адвокатом Паркулаб А.В. відзив на апеляційну скаргу, судом апеляційної інстанції залишено без розгляду.

Враховуючи складність справи та виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, а також того, що позовні вимоги ОСОБА_1 залишено без задоволення, Дудіна К.М. заперечувала проти задоволення таких витрат, колегія суддів вважає, що справедливим і співмірним буде стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Морська свіжість» 5000,00 грн у рахунок відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, понесених в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки по суті вимог апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат за перегляд справи у апеляційному порядку не вбачається.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ст.376, ст.ст.381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 05 листопада 2024 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Морська свіжість» витрати на правову допомогу в розмірі 5000,00 грн понесені в суді апеляційної інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді Ю.М. Мальований

О.В. Маміна