ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

25 березня 2025 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/578/22

Головуючий у першій інстанції - Овсієнко Ю. К.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/580/25

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої - судді Мамонової О.Є.,

суддів - Висоцької Н.В., Онищенко О.І.

із секретарем: Герасименко Ю.О.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: Чернігівська міська рада,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи у залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 26 листопада 2024 року (проголошено о 14:13) у справі за позовом ОСОБА_1 до Чернігівської міської ради про визнання незаконним та скасування пункту рішення,-

У С Т А Н О В И В:

У січні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Чернігівської міської ради (далі по тексту - ЧМР), в якому просила визнати незаконним та скасувати пункт 36 рішення Чернігівської міської ради від 23.12.2021 №15/VIII-20 «Про затвердження проєктів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, технічних документацій із землеустрою, надання, вилучення і передачу земельних ділянок юридичним і фізичним особам».

Позов обґрунтовувала тим, що 27.12.2018 вона на підставі договору купівлі-продажу придбала у приватну власність 2/15 частини у праві спільної часткової власності на об`єкти нерухомості по АДРЕСА_1 .

Позивач зазначала, що рішенням ЧМР від 30.05.2019 №42/VII-18 їй було надано дозвіл на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, орієнтовною площею 0,1200 га по АДРЕСА_1 , для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості з подальшою передачею земельної ділянки в оренду. Питання затвердження проєкту землеустрою та надання їй в оренду земельної ділянки кадастровий номер :01:011:0358 площею 0,1200 га по АДРЕСА_1 , було включене до проєкту рішення грудневої сесії ради 2019 року. При цьому у пункті 1.1 проєкту рішення було запропоновано встановити для неї розмір орендної плати на рівні 3% нормативної грошової оцінки землі. Проте 24.12.2019 ЧМР прийняла рішення №49/VII-18, пунктом 1.1 якого їй затверджено проект землеустрою щодо відведення та передачі в оренду земельної ділянки площею 0,1200 га, кадастровий номер :01:011:0358 по АДРЕСА_1, строком до 24.12.2024 саме для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості, а також встановлено розмір орендної плати на рівні 12% нормативної грошової оцінки землі.

Указувала, що нею було оскаржено це рішення ЧМР до суду і постановою Чернігівського апеляційного суду від 10.11.2020 її позов задоволено, визнано незаконним та скасовано пп. 1.1 п. 1 рішення ЧМР від 24.12.2019 №49/VІІ-18 в частині встановлення розміру орендної плати за земельну ділянку кадастровий номер :01:011:0358, площею 0,1200 га, на рівні 12% від нормативної грошової оцінки.

Проігнорувавши висновки Чернігівського апеляційного суду, 24.12.2020 ЧМР прийняла рішення №3/VІІІ-34, яким встановила їй орендну плату на рівні 10% нормативної грошової оцінки земельної ділянки.

Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 12.08.2021, залишеним без змін постановою Чернігівського апеляційного суду від 01.12.2021, задоволено її позов та скасовано пункт 59 рішення ЧМР від 24.12.2020 №3/VІІІ-34, яким встановлено їй орендну плату за вищезгадану земельну ділянку на рівні 10% нормативної грошової оцінки.

Проте, вже 23.11.2021 ЧМР прийняла рішення №15/VIII-20, пунктом 36 якого встановила для неї орендну плату на рівні 11% нормативної грошової оцінки, хоча пунктом 40 проєкту цього рішення передбачалась орендна плата на рівні 3% нормативної грошової оцінки.

Уважала, що оскаржуваний нею пункт 36 рішення ЧМР від 23.12.2021 №15/VIII-20 містить ознаки прямої дискримінації по відношенню до неї та суперечить ст. 1, 6 ЗУ «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні», ст. 2, 15, 50 ЗУ «Про захист економічної конкуренції», ст. 203, 319, 320, 415 та 627 ЦК України, ст. 25 Господарського кодексу України, судовій практиці Європейського суду з прав людини, висновкам Чернігівського апеляційного суду та Верховного Суду.

Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 26.11.2024 у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, ухвалення на підставі неправильної оцінки доказів.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що:

- ЧМР порушуються вимоги Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні», дискримінація не припинилась, рішеннями сесій міської ради розмежовуються фізичні особи, яким надані землі промисловості в оренду, чи то за національністю, чи то за мовними ознаками, чи то за соціальним станом, чи то за віросповіданням, чи то за місцем їх проживання;

- районний суд помилково застосував до спірних правовідносин висновки Верховного суду, викладені у постанові від 17.04.2024 у справі №751/689/23;

- суд першої інстанції проігнорував доводи позивача щодо встановлення різних рівнів орендної плати для позивача, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ;

- оскаржуване рішення ЧМР суперечить п. 288.5.1 ПК України, яким передбачено, що для земельних ділянок, нормативно-грошову оцінку яких проведено, орендна плата встановлюється у розмірі 3% нормативної грошової оцінки; при цьому ст. 288 ПК України не передбачає можливості встановлювати різні рівні орендної плати окремо для фізичних чи юридичних осіб.

У відзиві на апеляційну скаргу ЧМР просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Зазначає, що Управління земельних ресурсів ЧМР на адресу ОСОБА_1 неодноразово надсилало проекти договору оренди спірної земельної ділянки, проте примірники договору оренди були повернуті без підписання.

Указує, що використання позивачкою земельної ділянки за цільовим призначенням для ведення господарської діяльності не підтверджено, Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань не містить інформацію про реєстрацію ОСОБА_1 суб`єктом підприємницької діяльності.

Звертає увагу, що відповідально до п. 14 Положення про плату за землю, затвердженого рішенням ЧМР від 30.01.2015 року (зі змінами та доповненнями), в окремих випадках розмір орендної плати та ставки податку можуть бути збільшені на пленарному засіданні сесії міської ради за пропозиціями постійних комісій ЧМР.

Наголошує, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що при прийнятті оскаржуваного рішення було порушено положення законодавства України, органом місцевого самоврядування вчинено антиконкурентні дії чи дискримінацію щодо позивачки.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивачки - адвоката Сагаля С.В., який просив задовольнити апеляційну скаргу, представника відповідача Манжулу Н.Л., яка просила залишити в силі рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, апеляційний суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що:

- до спірних правовідносин не підлягають застосуванню положення Закону України «Про захист економічної конкуренції», оскільки ОСОБА_1 не є суб`єктом господарювання в розумінні положень статті 55 ГК України;

- позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що при прийнятті оскаржуваного рішення було порушено положення законодавства України, в тому числі, що органом місцевого самоврядування вчинено антиконкурентні дії чи дискримінацію щодо позивача.

З такими висновками районного суду погоджується апеляційний суд, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи та відповідають вимогам чинного законодавства.

Судом у справі встановлено, що за договором купівлі-продажу від 27.12.2018 ОСОБА_1 придбала у ДП «ЧПК-Трейд-01» ВАТ «Чернігівський плодоовочевий комбінат» 2/15 частини у праві спільної часткової власності на об`єкти нерухомості, загальною площею 981,9 кв. м, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Чернігівської міської ради від 30.05.2019 №42/VІІ-18 (підпункт 1.7 пункту 1) ОСОБА_1 надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, орієнтовною площею 0,1200 га, по АДРЕСА_1 для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості з подальшою передачею земельної ділянки в оренду.

Рішенням Чернігівської міської ради від 24.12.2019 №49/VII-18 (підпункт 1.1 пункту 1) затверджено проєкт землеустрою щодо відведення та передання в оренду ОСОБА_1 строком до 24.12.2024 земельної ділянки (кадастровий номер :01:011:0358), площею 0,1200 га, по АДРЕСА_1 , для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості; встановлено розмір орендної плати на рівні 12 відсотків нормативної грошової оцінки землі.

Постановою Чернігівського апеляційного суду від 10.11.2020 (справа №750/540/20) позовні вимоги ОСОБА_1 до Чернігівської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення задоволено.

Визнано незаконним та скасовано пп. 1.1 п. 1 рішення Чернігівської міської ради від 24.12.2019 №49/VII-18 в частині встановлення розміру орендної плати за земельну ділянку кадастровий номер :01:011:0358, площею 0,1200 га, розміщеної по АДРЕСА_1 , на рівні 12 відсотків від нормативної грошової оцінки (а.с. 21-28).

Рішенням Чернігівської міської ради від 24.12.2020 №3/VIIІ-34 «Про поновлення договорів оренди земельних ділянок юридичним та фізичним особам» (пункт 59) ОСОБА_1 встановлено розмір орендної плати на рівні 10% нормативної грошової оцінки землі, а сам земельної ділянки кадастровий номер :01:011:0358, площею 0,1200 га, по АДРЕСА_1 , для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості.

Рішенням Новозаводського районного суду від 12.08.2021 (справа №750/171/21), залишеним без змін постановою Чернігівського апеляційного суду від 01.12.2021), позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Визнано незаконним та скасовано пункт 59 рішення Чернігівської міської ради від 24.12.2020 №3/VIII-34 щодо встановлення орендної плати за земельну ділянку кадастровий номер :01:011:0358, площею 0,1200 га, розміщеної в АДРЕСА_1 , на рівні 10% нормативної грошової оцінки (а.с. 29-41).

Рішенням Чернігівської міської ради від 23.12.2021 №15/VIIІ-20 «Про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, технічних документацій із землеустрою, надання, вилучення і передачу земельних ділянок юридичним і фізичним особам» (пункт 36) установлено ураховуючи постанову Чернігівського апеляційного суду від 01.12.2021 по справі №750/171/21, абзац 2 підпункту 1.1 пункту 1 рішення Чернігівською міської ради від 24.12.2019 №49/ VII-18, яким ОСОБА_1 затверджено проект землеустрою щодо відведення та передано в оренду строком до 24.12.2024 земельну ділянку (кадастровий номер :01:011:0358), площею 0,1200 га, по АДРЕСА_1 , для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості, викласти в наступній редакції: «Встановити розмір орендної плати на рівні 10 відсотків нормативної грошової оцінки» (а.с. 42-44).

28.01.2022 Управління земельних ресурсів ЧМР звернулося до ОСОБА_1 із пропозицією про укладення договору оренди земельної ділянки (а.с. 85), до якої додало проєкт договору оренди земельної ділянки №4586 (а.с. 86-88), який отриманий останньою 02.02.2022.

18.02.2022 ОСОБА_1 звернулася Управління земельних ресурсів Чернігівської міської ради з листом, в якому зазначила, що визначена в пункті 9 договору оренди земельної ділянки №4586 орендна плата на рівні 11% нормативної грошової оцінки землі суперечить законодавству України, судовим рішенням, ухваленим стосовно запропонованої раніше орендної плати на рівні 12 та 10 відсотків. Повернула два екземпляри договору оренди земельної ділянки №4586 без підпису (а.с. 89).

Фактично ОСОБА_1 земельна ділянка промислового призначення кадастровий номер :01:011:0358 за період з часу набуття права власності на об`єкт нерухомості по АДРЕСА_1 і до моменту розгляду справи судом використовується на бездоговірній основі.

На підтвердження того, що ОСОБА_1 зазнала дискримінації останньою надано до апеляційного суду копії рішень Чернігівської міської ради:

- від 24.12.2020 № 3/VIIІ-33 «Про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, технічних документацій із землеустрою, надання, вилучення і передачу земельних ділянок юридичним і фізичним особам» (а.с. 144-145);

- від 24.12.2020 № 3/VIIІ-34 «Про поновлення договорів оренди земельних ділянок юридичним та фізичним особам» (а.с. 146-148);

- від 28.01.2021 № 4/VIIІ-14 «Про поновлення договорів оренди земельних ділянок юридичним та фізичним особам» (а.с. 149-150);

- від 25.03.2021 № 6/VIIІ-21 «Про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, технічних документацій із землеустрою, надання, вилучення і передачу земельних ділянок юридичним і фізичним особам» (а.с. 151-152);

- від 27.10.2022 № 23/VIIІ-10 «Про поновлення договорів оренди земельних ділянок юридичним та фізичним особам» (а.с. 153-154);

- від 21.09.2017 № 23/VIІ-19 «Про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, технічних документацій із землеустрою, надання, вилучення і передачу земельних ділянок юридичним і фізичним особам» (а.с. 155-156);

- від 05.03.2024 № 38/VIIІ-21 «Про поновлення договорів оренди земельних ділянок юридичним та фізичним особам» (а.с. 157).

У частині першій статті 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом статті 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Відповідно до статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» Чернігівська міська рада є органом місцевого самоврядування, що представляє відповідну територіальну громаду та здійснює від її імені та в її інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України та законодавством України.

Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (частина перша статті 124 Земельного кодексу України).

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За змістом частини 1 статті 74 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи та посадові особи місцевого самоврядування несуть відповідальність за свою діяльність перед територіальною громадою, державою, юридичними і фізичними особами.

Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку (частина десята статті 59 зазначеного Закону).

Відповідно до статті 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Суд визнає незаконним та скасовує нормативно-правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Частиною третьою статті 319 ЦК України визначено, що всім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду із вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову. Предметом позову як вимоги про захист порушеного або оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу є спосіб захисту цього права чи інтересу. Підстава позову - це факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу.

Звертаючись до суду із цим позовом, позивачка, посилаючись на положення Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні», Закону України «Про захист економічної конкуренції», просила скасувати п. 36 рішення Чернігівської міської ради від 23.12.2021 №15/VІІІ-20 щодо встановлення орендної плати за користування земельною ділянкою, кадастровий номер :01:011:0358, площею 0,1200 га, розміщеної по АДРЕСА_1 на рівні 11 відсотків від нормативної грошової оцінки землі, стверджуючи, що орган місцевого самоврядування безпідставно встановив у спірному рішенні завищену ставку орендної плати, фактично створивши для позивачки дискримінаційні умови порівняно з іншими суб`єктами, зокрема, суміжними землекористувачами, встановлюючи для них орендну плату у меншому розмірі.

Відповідно до статті 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою.

Згідно з пунктами 2, 3 частини першої статті 1 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» дискримінація - ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними (далі - певні ознаки), зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними; непряма дискримінація - ситуація, за якої внаслідок реалізації чи застосування формально нейтральних правових норм, критеріїв оцінки, правил, вимог чи практики для особи та/або групи осіб за їх певними ознаками виникають менш сприятливі умови або становище порівняно з іншими особами та/або групами осіб, крім випадків, коли їх реалізація чи застосування має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Відповідно до преамбули Закону України «Про захист економічної конкуренції» цей Закон визначає правові засади підтримки та захисту економічної конкуренції, обмеження монополізму в господарській діяльності і спрямований на забезпечення ефективного функціонування економіки України на основі розвитку конкурентних відносин.

Згідно із положеннями статті 1 Закону України «Про захист економічної конкуренції» економічна конкуренція (конкуренція) - змагання між суб`єктами господарювання з метою здобуття завдяки власним досягненням переваг над іншими суб`єктами господарювання, внаслідок чого споживачі, суб`єкти господарювання мають можливість вибирати між кількома продавцями, покупцями, а окремий суб`єкт господарювання не може визначати умови обороту товарів на ринку.

За змістом частини першої та абзацу восьмого частини другої статті 15 вказаного Закону України «Про захист економічної конкуренції» антиконкурентними діями органів влади, органів місцевого самоврядування, органів адміністративно-господарського управління та контролю є прийняття будь-яких актів (рішень, наказів, розпоряджень, постанов тощо), надання письмових чи усних вказівок, укладення угод або будь-які інші дії чи бездіяльність органів влади, органів місцевого самоврядування, органів адміністративно-господарського управління та контролю (колегіального органу чи посадової особи), які призвели або можуть призвести до недопущення, усунення, обмеження чи спотворення конкуренції.

Антиконкурентними діями органів влади, органів місцевого самоврядування, органів адміністративно-господарського управління та контролю, зокрема, є дія, внаслідок якої окремим суб`єктам господарювання або групам суб`єктів господарювання створюються несприятливі чи дискримінаційні умови діяльності порівняно з конкурентами.

Антиконкурентні дії органів влади, органів місцевого самоврядування, органів адміністративно-господарського управління та контролю є порушенням законодавства про захист економічної конкуренції (пункт 3 частини першої статті 50 Закону України «Про захист економічної конкуренції»).

Відповідно до частини першої статті 34 ГК України перешкодами у процесі конкуренції вважаються: дискредитація суб`єкта господарювання, нав`язування споживачам примусового асортименту товарів (робіт, послуг), схиляння до бойкоту суб`єкта господарювання або дискримінації покупця (замовника), або до розірвання договору з конкурентом, підкуп працівника постачальника або покупця (замовника).

Статтею 55 ГК України визначено поняття суб`єкта господарювання. У частинах першій, другій статті 55 ГК України зазначено, що суб`єктами господарювання визнаються учасники господарських відносин, які здійснюють господарську діяльність, реалізуючи господарську компетенцію (сукупність господарських прав та обов`язків), мають відокремлене майно і несуть відповідальність за своїми зобов`язаннями в межах цього майна, крім випадків, передбачених законодавством.

Суб`єктами господарювання є:

1) господарські організації - юридичні особи, створені відповідно до Цивільного кодексу України, державні, комунальні та інші підприємства, створені відповідно до цього Кодексу, а також інші юридичні особи, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані в установленому законом порядку;

2) громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані відповідно до закону як підприємці.

Відповідно до частини першої статті 15 Закону України «Про оренду землі» однією з істотних умов договору оренди землі є орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.

Згідно з частинами першою, другою статті 21 Закону України «Про оренду землі» орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України).

Відповідно до положень частини 2 статті 25 ГК України органам державної влади і органам місцевого самоврядування, що регулюють відносини у сфері господарювання, забороняється приймати акти або вчиняти дії, що визначають привілейоване становище суб`єктів господарювання тієї чи іншої форми власності, або ставлять у нерівне становище окремі категорії суб`єктів господарювання чи іншим способом порушують правила конкуренції. У разі порушення цієї вимоги органи державної влади, до повноважень яких належить контроль та нагляд за додержанням антимонопольно-конкурентного законодавства, а також суб`єкти господарювання можуть оспорювати такі акти в установленому законом порядку.

За пунктом 14.1.136 Податкового кодексу (ПК) України орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою.

Пунктами 288.2, 288.4, 288.5 ПК України встановлено, що платником орендної плати є орендар земельної ділянки. Розмір та умови внесення орендної плати встановлюються у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем. Розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу: не може бути меншою за розмір земельного податку і не може перевищувати 12 відсотків нормативної грошової оцінки.

Положенням про плату за землю, яке затверджене Чернігівською міською радою 30.01.2015 (із змінами і доповненнями, внесеними рішенням міської ради від 26.08.2021 № 10/VIII-36), встановлено розмір орендної плати за землі промисловості на рівні 3 відсотків нормативної грошової оцінки (пункт 13.5).

Відповідно до пункту 14 вказаного Положення в окремих випадках розмір орендної плати та ставки податку можуть бути збільшені на пленарному засіданні сесії міської ради за пропозиціями постійних комісій Чернігівської міської ради.

Згідно з пунктом 34 частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання. Виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються відповідно до закону питання регулювання земельних відносин.

Аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави для висновку, що визначення розміру орендної плати є виключною компетенцією органів місцевого самоврядування, який (розмір) має затверджуватися рішенням уповноваженої ради у встановленому законом порядку.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно із частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Колегія суддів погоджується з висновком районного суду про те, що Закон України «Про захист економічної конкуренції» не застосовується до спірних правовідносин, оскільки його норми підлягають застосуванню до господарських правовідносин в процесі здійснення суб`єктами господарювання господарської діяльності.

У справі встановлено, що Єдиний державний реєстр юридичних, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань не містить інформації про реєстрацію ОСОБА_1 суб`єктом підприємницької діяльності (а.с. 84).

Використання позивачкою земельної ділянки за цільовим призначенням для ведення господарської діяльності не підтверджено. Передана в оренду земельна ділянка має визначене цільове призначення - для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості, за цільовим призначенням не використовується, заявниця не зареєстрована суб`єктом підприємницької діяльності та не здійснює виробництво.

Колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги про те, що висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 17.04.2024 у справі № 751/689/23, не можуть застосовуватися до даної справи.

Так, відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 17.04.2024 у справі №751/689/23, колегія суддів дійшла висновку про неможливість застосування положень Закону України «Про захист економічної конкуренції» до правовідносин, в яких особа не є суб`єктом господарювання.

У даній справі позивачка, керувалась саме положеннями Закону України «Про захист економічної конкуренції», при цьому вона не є суб`єктом господарювання, а тому суд правомірно застосував висновки, викладені у вищезазначеній постанові Верховного Суду.

Не беруться до уваги і посилання заявниці на те, що оскаржуване рішення відповідача суперечить п. 288.5.1 ПК України, яким передбачено, що для земельних ділянок, нормативно-грошову оцінку яких проведено, орендна плата встановлюється у розмірі 3% нормативної грошової оцінки; при цьому ст. 288 ПК України не передбачає можливості встановлювати різні рівні орендної плати окремо для фізичних чи юридичних осіб.

Так, відповідно до п. 288.5.1. ПК України розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу: не може бути меншою за розмір земельного податку: для земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких проведено, - у розмірі не більше 3 відсотків їх нормативної грошової оцінки, для земель загального користування - не більше 1 відсотка їх нормативної грошової оцінки, для сільськогосподарських угідь - не менше 0,3 відсотка та не більше 1 відсотка їх нормативної грошової оцінки.

Згідно з п. 288.5.2. ПК України розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу не може перевищувати 12 відсотків нормативної грошової оцінки.

У даному випадку, орендна плата встановлена на рівні 11 відсотків нормативної грошової оцінки, а тому відповідає положенням ст. 288 ПК України.

Не є слушними доводи заявниці про те, що відповідачем допущено стосовно неї дискримінацію, з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 3 рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи від 11 березня 1980 року №R(80)2 здійснюючи дискреційні повноваження адміністративний орган влади дотримується принципу рівності перед законом, уникаючи несправедливої дискримінації.

Згідно з частиною другою статті 81 ЦПК України у справах про дискримінацію позивач зобов`язаний навести фактичні дані, які підтверджують, що дискримінація мала місце. У разі наведення таких даних доказування їх відсутності покладається на відповідача.

Відповідно до Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» дискримінація - ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними, зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Непряма дискримінація - ситуація, коли внаслідок реалізації чи застосування формально нейтральних правових норм, критеріїв оцінки, правил, вимог чи практики для особи та/або групи осіб за їх певними ознаками виникають менш сприятливі умови або становище порівняно з іншими особами та/або групами осіб, крім випадків, коли їх реалізація чи застосування має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб без об`єктивного та розумного обґрунтування у відносно схожих ситуаціях (див. рішення від 11 червня 2002 року у справі «Вілліс проти Сполученого Королівства»).

Відмінність у ставленні є дискримінаційною, якщо вона не має об`єктивного та розумного обґрунтування, іншими словами, якщо вона не переслідує легітимну ціль або якщо немає розумного співвідношення між застосованими засобами та переслідуваною ціллю (див. рішення у справі «Ван Раалте проти Нідерландів» від 21 лютого 1997 року, п.п. 48, 49 рішення у справі «Пічкур проти України» від 07 листопада 2013 року).

Аналогічний підхід у своїх рішеннях використовує і Конституційний Суд України, вказуючи на те, що мета встановлення певних відмінностей (вимог) у правовому статусі повинна бути істотною, а самі відмінності (вимоги), що переслідують таку мету, мають відповідати конституційним положенням, бути об`єктивно виправданими, обґрунтованими та справедливими. У протилежному випадку встановлення обмежень означало б дискримінацію (абзац 7 пункту 4.1 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 07 липня 2004 року № 14-рп/2004).

Статтею 6 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» встановлено, що відповідно до Конституції України, загальновизнаних принципів і норм міжнародного права та міжнародних договорів України всі особи незалежно від їх певних ознак мають рівні права і свободи, а також рівні можливості для їх реалізації. Форми дискримінації з боку державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, юридичних осіб публічного та приватного права, а також фізичних осіб, визначені статтею 5 цього Закону, забороняються.

За приписами статті 14 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» особа, яка вважає, що стосовно неї виникла дискримінація, має право звернутися зі скаргою до державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини та/або до суду в порядку, визначеному законом. Реалізація зазначеного права не може бути підставою для упередженого ставлення, а також не може спричиняти жодних негативних наслідків для особи, яка скористалася таким правом.

Тобто особа, яка вважає, що стосовно неї виникла дискримінація, має право звернутися зі скаргою, зокрема до суду. При цьому, позивач зобов`язаний навести фактичні дані, які підтверджують, що дискримінація мала місце.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 29 травня 2018 року в справі № 800/191/17 зазначила, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини, з метою з`ясування обставин існування дискримінації у конкретній ситуації застосовується триступеневий тест: по-перше, виявлення двох категорій осіб, які є порівнюваними та відмінними, оскільки відповідно до Конвенції, дискримінація передбачає належність людини до певної групи; по-друге, встановлення, чи дійсно члени цих двох груп оцінюються по-різному; і, по-третє, якщо так, то чи для цього є об`єктивні, обґрунтовані підстави.

У постанові від 01 квітня 2020 року в справі № 804/2823/16 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що факт дискримінації може бути встановлений лише у випадку, коли розрізнення у ставленні до особи вмотивоване притаманною їй певною персональною ознакою.

У цій справі, ОСОБА_1 зазначає, що рішеннями сесій міської ради розмежовуються фізичні особи, яким надані землі промисловості в оренду, чи то за національністю, чи то за мовними ознаками, чи то за соціальним станом, чи то за віросповіданням, чи то за місцем їх проживання, а тому Чернігівською міською радою порушуються вимоги Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні».

Посилається на те, що суд першої інстанції проігнорував її доводи щодо встановлення різних рівнів орендної плати для неї, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Проте, ні в позовній заяві, ні в апеляційній скарзі заявниця не наводить чітких, конкретних ознак за якими, на її думку, Чернігівська міська рада встановлювала різний розмір орендної плати.

При цьому, нечітке формулювання ознак, які на думку позивача свідчать про наявність в діях відповідача дискримінації щодо позивача, виключають можливість визнання позову обґрунтованим та його задоволення.

Схожий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 16.09.2020 у справі № 754/10844/18, від 22.11.2023 у справі № 444/3482/18.

Таким чином, як правильно зазначив суд першої інстанції, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що при прийнятті зазначеного рішення було порушено положення законодавства України, в тому числі, що органом місцевого самоврядування вчинено антиконкурентні дії чи дискримінацію щодо позивача.

Відтак висновок районного суду про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відповідає фактичним обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Враховуючи вищевикладене, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення суду, є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду по суті спору, у зв`язку з чим відповідно до приписів ст. 375 ЦПК України рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 26.11.2024 належить залишити без змін, як таке, що ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 на дане рішення суду, відповідно, залишити без задоволення.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 26 листопада 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повна постанова складена 27 березня 2025 року.

Головуюча О.Є.Мамонова

Судді: Н.В.Висоцька

О.І. Онищенко