Справа № 450/2200/23 Головуючий у 1 інстанції: Жураковський А.І.
Провадження № 22-ц/811/2879/24 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2025 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - судді Ніткевича А.В.

суддів - Бойко С.М., Копняк С.М.

секретаря Гаврилюк Я.Ю.

з участю позивачки ОСОБА_1 , представника позивачки ОСОБА_2 , представника відповідачів ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Львівського апеляційного суду в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 05 серпня 2024 року в складі судді Жураковського А.І. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення заборгованості, -

встановив:

У травні 2023 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення заборгованості, просила стягнути із відповідачів заборгованість за договором позики від 04.02.2011 у розмірі 17 500 доларів США, 3% річних в сумі 235 008 грн, та 1973205,11 грн. інфляційного збільшення боргу на підставі неповернення позики від 04.02.2011.

Вимоги обґрунтовані тим, що продала свою квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом введення її в оману, і частину коштів, які вона отримала від вказаної продажі, а саме 17 500 доларів США передала у позику відповідачам 04.02.2011. Зазначила, що ОСОБА_4 зобов`язався у телефонному режимі повернути дані кошти. В обумовлений сторонами строк відповідачі кошти не повернули та ухиляються від виконання договірних обов`язків. Просила позов задовольнити.

Оскаржуваним рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 05 серпня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Стягнуто із ОСОБА_1 у користь держави 13 420 грн судового збору.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 , вважає рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим при неповному з`ясуванні обставин справи.

Звертає увагу, що суд поклав в основу рішення твердження про те, що позивачкою не надано жодних належних доказів на підтвердження факту укладення договору позики та передачі коштів відповідачам, при цьому суд не врахував матеріали кримінального провадження № 30000003 від 22.11.2012, які досліджувалися у судовому засіданні.

Крім цього, не зрозуміло чому, на думку суду, такі матеріали не підтверджують факт укладення договору позики між сторонами та передачі грошей, а вказують лише на те, що договір позики мав місце між ОСОБА_4 і сином позивачки ОСОБА_6 , де останній був боржником і отримав кошти.

У позовній заяві вказано, що квартиру відчужено незаконним шляхом, оскільки ОСОБА_1 помилково уклала договори внаслідок обману вчиненого іншими особами.

Зазначає, що сторона відповідача та представник ОСОБА_3 намагалися ввести суд в оману з приводу факту отримання коштів від ОСОБА_1 , однак суд не звернув увагу на постійні зміни позиції відповідачів.

Наголошує на таких доказах: розмові ОСОБА_4 та ОСОБА_1 у травні 2012 року де відповідач визнає факт отримання коштів, протоколи допиту ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , розписка ОСОБА_6 також підтверджує визнання відповідачем факту отримання коштів від ОСОБА_1 , однак відповідач намагався пояснити таке отримання коштів, як повернення нібито заборгованості ОСОБА_6 ..

Крім цього, долучена розписка у сукупності із іншими доказами підтверджує той факт, що між сторонами були фінансові відносини, а саме передання ОСОБА_1 . 04.02.2011 ОСОБА_4 17500,00 дол США, які останнім не повернуто.

При цьому, умовою договору не було узгоджено строк повернення позики, тому відповідної вимоги не пред`явлала у 2011-2012 роках, а чекала платоспроможності відповідача.

Посилання сторони відповідача на те, що позивачка була поручителем і підписувала розписку не відповідає дійсності, оскільки на дату складення такої перебувала за межами України.

Після того, як зрозуміла, що її введено в оману, звернулася у правоохоронні органи, однак відповідачами так і не було повернуто позику.

Покликаючись на положення ст. 1212 ЦК Укарїни зазначає, що оскільки відповідачі не визнають факту отримання ними коштів, можна зробити висновок, що отримані останніми кошти є безпідставно набутими.

Стверджує, що стаття 1166 ЦК України передбачає, що особа, яка безпідставно одержала майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи, зобов`язана повернути потерпілому все одержане, а аткож відшкодувати завдані збитки.

Звертає увагу на судову практику у контексті початку перебігу позовної давності, запровадження карантинних заходів, а також введення воєнного стану в Україні.

Зазначає, що їй відомо про те, що відповідач вчиняв злочини фінансового шахрайства щодо інших осіб.

В апеляційній скарзі зазначає, що ОСОБА_4 04.02.2011 отримав кошти у сумі 17500,00 дол. США під заставу її квартири АДРЕСА_2 , у кредитора ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які передала ОСОБА_1 .

Неодноразово пред`явлала усні вимоги про повернення позики, однак такі були проігноровані відповідачами, на письмову вимогу також не відреагували.

Покликаючись на норми ЦК України, які регулюють питання позики, обов`язку повернення такої та наслідків прострочення грошового зобов`язання, просить про стягнення 17500,00 дол США, 3 % річних у розмірі 235008,00 грн, інфляційного збільшення боргу 1973205,11 грн.

Просить скасувати рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 05 серпня 2024 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. Стягнути з відповідачів витрати на правову допомогу.

10.12.2024 на адресу апеляційного суду надійшли заперечення представника ОСОБА_3 на апеляційну скаргу, у яких заперечуючи проти факту передачі коштів та покликаючись на судову практику, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивачки ОСОБА_1 та представника позивачки ОСОБА_2 на підтримку доводів скарги, а також пояснення представника відповідачів ОСОБА_3 на заперечення таких, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення враховуючи таке.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Ухвалюючи оскаржуване рішення та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка не має письмового договору/розписки, яким би засвідчувався факт передачі коштів та факт їх отримання відповідачами.

Крім того, матеріали кримінального провадження за № 30000003 від 22.11.2012, які були досліджені в судовому засіданні, не підтверджують факт укладення договору позики між сторонами, а також факт передачі грошей, а вказують лише на те, що договір позики мав місце між ОСОБА_4 і сином позивачки ОСОБА_6 , де останній був боржником і отримав кошти.

Більше того, свідок ОСОБА_6 у судовому засіданні надав пояснення, у яких підтвердив, що між позивачкою та відповідачами боргової розписки укладено не було.

Суд звернув увагу, що позивачкою надані письмові докази, які вказують на правовідносини між іншими особами, більше того аудіозапис, який був досліджений у судовому засіданні та покази свідка є недопустимими доказами в силу ч. 2 ст. 78 ЦПК України.

Таким чином, позивачкою не було доведено того, що у відповідачів виникли перед нею боргові зобов`язання грошового характеру, а тому відсутні правові підстави для задоволення позову, у зв`язку з безпідставністю вимог, заява позивачки та її представника про поновлення строку позовної давності судом не розглядається.

Також суд стягнув з позивачки судовий збір у розмірі 13 420 грн у користь держави.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів виходить із такого.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів, однак за їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Право на захист особа здійснює на свій розсуд (ст. 20 ЦК України).

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (ч. 1 ст. 1 ЦК України).

Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, юридичні факти, заподіяння матеріальної та моральної шкоди тощо, а також вони можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства (ст. 11 ЦК України).

Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно з частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина першастатті 15 ЦК України, частина першастатті 16 ЦК України).

Звертаючись із позовними вимогами позивачка ОСОБА_1 просила стягнути із відповідачів заборгованість за договором позики від 04.02.2011 у розмірі 17 500 доларів США, 3% річних в сумі 235 008 грн, та інфляційнео збільшення боргу в розмірі 1 973 205, 11 грн, оскільки відповідачі не виконали своїх зобов`язань, а саме не повернули отримані кошти.

Відповідно до положень ст.ст. 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно із ч. 1 ст. 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ст.1046 ЦК України).

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

В свою чергу, згідно із ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Колегія суддів виходить з того, що досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Згідно із ч. 2 ст. 640 ЦК України якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Колегія суддів виходить з того, що Цивільний кодекс України не встановлює обмежень щодо використання розписки в цивільних відносинах, передбачаючи лише випадки, коли розписці надається правопідтверджувальне значення в окремих видах цивільних відносин. У разі, якщо складається боргова розписка, то це вже є доказом факту отримання грошових коштів, тому аргументація, що договір позики не є укладеним через відсутність факту передання грошових коштів за умови недоведеності протилежного, не відповідає нормам законодавства України.

Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає отримання коштів, скріплює її своїм підписом, це свідчить про реальний характер договору позики. У назві боргової розписки не обов`язково зазначати слово «позика», адже ключовим є зміст цього документа. Отже, письмове застереження, яке складено окремо чи міститься в тексті договору, про завершену дію щодо передання коштів позичальнику не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення.

Такий висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах висловлений Верховним Судом України у численних своїх рішеннях, зокрема у постанові від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, і у подальшому підтверджений Верховним Судом у постановах: від 05 вересня 2018 року у справі № 756/8630/14-ц, провадження № 61-8792 св 18, та від 08 квітня 2021 рокуу справі № 500/1755/17, провадження № 61-1899 св 20 та інших.

Така судова практика є сталою і незмінною.

За змістом ст. 545 ЦК України кредитор, прийнявши виконання зобов`язання, повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові, наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Таким чином наявність у позивача боргової розписки свідчить не лише про укладення договору та про передачу грошових сум позичальниці, а і про невиконання боргового зобов`язання відповідачкою, якою на виконання приписів ст. ст. 12, 81 ЦПК України до суду не було надано доказів, які б спростовували такий висновок.

Разом з цим, у матеріалах справи відсутні будь які докази на підтвердження факту укладення договору позики між сторонами та передачі позивачкою коштів відповідачам.

Оскаржуючи рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог з відповідних підстав, позивачка так і не надала будь яких доказів на спростування висновків суду та які б свідчили про протилежне, обмежившись фактично виключно дублюванням доводів позовної заяви, покликаючись на те, що відповідач визнає факт отримання коштів, однак намагається пояснити таке отримання коштів, як повернення нібито заборгованості її сина ОСОБА_6 .

Поряд з цим, враховуючи правову конструкцію договору позики, який за своєю суттю є двохстороннім договором, за яким одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові), зокрема грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), положення про такий правочин не можуть застосовуватися до вимог особи про повернення коштів, які боржник отримав від іншої особи під заставу майна кредитора, які власне кредитором були боржнику передані.

Більше того, зазначаючи про надання коштів на підставі договору позики, позивачка ОСОБА_9 в апеляційній скарзі покликається на статтю 1212 ЦК України, яка регулює загальні положення про зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави, тобто намагається довести підставність вимог через абсолютно іншу правову підставу.

Разом з цим, слідуючи принципу jura novit curia або ж «суд знає закони», який зобов`язує суд вирішити спір, застосувавши правильні норми, а не ті, на які послалася сторона, колегія суддів констатує, що і доказів такої конструкції, тобто таких, які б обґрунтовували відповідні вимоги, сторона позивачки не надала.

Окремо колегія суддів звертає увагу на те, що у постанові Верховного Суду України від 28 листопада 2011 року у справі № 3-127 гс 11 зроблено висновок, що «оскільки законом не визначено форму пред`явлення такої вимоги покупця, останній може здійснити своє право будь-яким шляхом: як шляхом звернення до боржника з претензією, листом, телеграмою тощо, так і шляхом пред`явлення через суд вимоги у визначеній законом процесуальній формі - формі позову. Обмеження заявників у праві на судовий захист шляхом відмови у задоволенні позову за відсутності доказів попереднього їх звернення до продавця з вимогами, оформленими в інший спосіб, ніж позов (відмінними від нього), фактично буде призводити до порушення принципів верховенства права, доступності судового захисту».

Наведена правова позиція щодо можливості пред`явлення позикодавцем вимоги до позичальника про повернення суми позики саме шляхом подання до суду відповідного позову у подальшому підтримана у постановах Верховного Суду: від 06 лютого 2019 року у справі №753/2362/17; від 20 березня 2019 року у справі № 755/21936/15-ц; від 17 лютого 2021 року у справі № 750/13632/18, від 03 листопада 2021 року у справі № 705/3275/18 та від 08 грудня 2021 року у справі № 522/24415/17, провадження № 61-14057 св 21.

Враховуючи наведене, відсутність письмової претензії позивача перед зверненням до суду з позовними вимогами, з метою досудового врегулювання спору, не може бути підставою для відмови у захисті порушеного суб`єктивного права.

В свою чергу, в матеріалах справи дійсно наявна вимога ОСОБА_1 від 20.02.2023, яка передувала позовній заяві та була адресована ОСОБА_5 , ОСОБА_10 про повернення коштів у сумі 17500,00 дол США, які ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_7 під заставу квартири ОСОБА_1 , які останньою передано ОСОБА_4 (т. 1 а.с. 10).

Покликання сторони позивача на будь які обставини, які стали відомі їй у зв`язку з досудовим розлядуванням відповідних кримінальних проваджень, не мають будь якого правового значення, оскільки такі не завершені, а преюдицію для суду, згідно ч. 6 ст. 82 ЦПК України, становить вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, у випадку розгляду судом справи про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Поряд з цим, колегія суддів враховує висновок суду першої інстанції про те, що матеріали кримінального провадження за № 30000003 від 22.11.2012, які досліджувалися місцевим судом, не підтверджують факт укладення договору позики між сторонами, а також факту передачі грошей, оскільки свідчать лише про те, що договір позики мав місце між ОСОБА_4 і сином позивачки ОСОБА_6 , де останній був боржником і отримав кошти.

Крім цього, свідок ОСОБА_6 , який є сином позивачки, у судовому засіданні надав пояснення, у яких підтвердив, що між позивачкою та відповідачами боргової розписки укладено не було.

Зважаючи на те, що судом констатовано безпідставність позовних вимог, питання поновлення строку позовної давності судом обґрунтовано не розглядалося, оскільки наслідки спливу такої, можуть бути застосовані лише до підставних позовів, тобто у випадку встановлення судом порушеного суб`єктивного права.

Іншим доводам апеляційної скарги, які не стосуються сторін у справі чи таким же доказам, колегія суддів оцінки не надає, оскільки такі не входять у предмет доказування спірних правовідносин.

Не може залишитися поза увагою суду і те, що вимагаючи про стягнення коштів у валюті, позивачка позбавлена в принципі права на стягнення інфляційного збільшення боргу, оскільки знецінення грошових коштів на валюту не передбачено законом.

Окремо колегія суддів звертає увагу на те, що стаття 1166 ЦК України не регулює питання обов`язку особи, яка безпідставно одержала майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи, повернути потерпілому все одержане, а також відшкодувати завдані збитки, оскільки знаходиться у Главі 82 ЦК України та визначає загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду.

Таким чином, судова колегія вважає, що місцевий суд правильно встановив фактичні обставини справи, застосував матеріальний закон та дотримався процедури розгляду, передбаченої ЦПК України, тому підстави для скасування рішення суду відсутні.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 05 серпня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня ухвалення, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 26 березня 2025 року.

Головуючй А.В. Ніткевич

Судді С.М. Бойко

С.М. Копняк