Справа № 159/7654/24 Головуючий у 1 інстанції: Губар В. Є.
Провадження № 22-ц/802/327/25 Доповідач: Федонюк С. Ю.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 березня 2025 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів - Матвійчук Л. В., Осіпука В. В.

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 24 грудня 2024 року ,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду із даним позовом, в якому просила стягнути на її користь аліменти на утримання малолітньої дитини в розмірі 1/4 частки всіх видів заробітку відповідача щомісячно до повноліття дитини та аліменти на її утримання до досягнення дитиною трьохрічного віку в розмірі 1/4 частки всіх видів заробітку відповідача щомісячно, починаючи з дня подачі заяви до суду і до досягнення дитиною трьохрічного віку.

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 24 грудня 2024 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 13.11.2024 і до досягнення дитиною повноліття.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти в розмірі 1/4 частини від усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно на її утримання, починаючи з 13.11.2024 до досягнення дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , трирічного віку.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

Стягнуто з ОСОБА_2 у дохід держави 1211 грн 20 коп. судового збору.

Не погодившись із даним рішенням суду в частині стягнення аліментів на утримання дружини, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом норм процесуального та матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції в оскаржуваній його частині та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що при задоволенні вимог позивача щодо стягнення аліментів на її особисте утримання слід врахувати обставини щодо його стану здоров`я та матеріального забезпечення. При цьому скаржник зазначає, що на даний час він звільнений зі служби у ДПСУ у зв`язку з інвалідністю, яку отримав за час участі у бойових діях, пов`язаних із захистом Батьківщини. Дана обставина підтверджена довідкою до акта огляду МСЕК серії 12ААГ№894873 та посвідченням особи з інвалідністю внаслідок війни від 18.12.2024 року. Вказує, що тривале лікування та реабілітація потребують значних фінансових витрат, а оскільки виплата грошового забезпечення з жовтня 2024 року припинена, тому у разі покладення на нього обов`язку сплати аліментів на утримання позивачки, він залишиться без засобів для існування. Також апелянтом на підтвердження фінансового стану долучено листи ПФУ, в яких зазначено про відсутність у нього виплат у вигляді пенсії за інвалідністю.

19 лютого 2025 року від ОСОБА_1 до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вказує, що вона не згідна з доводами апеляційної скарги, вважає її необґрунтованою та такою, що має бути залишена без задоволення. Зазначає, що оскаржуване рішення суду відповідає вимогам законності та обґрунтованості, а доводи апеляційної скарги їх не спростовують. Просить залишити рішення суду без змін.

Згідно із вимогами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення частково, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду не у повній мірі відповідає вказаним нормам, з огляду на таке.

Задовольняючи позовні вимоги в повному обсязі та стягуючи на користь позивачки з відповідача ОСОБА_2 аліменти на утримання ОСОБА_1 до досягнення дитиною трьох років у розмірі 1/4 частки від усіх видів його заробітку (доходу), суд першої інстанції виходив з того, що малолітня дитина сторін, яка не достягла трирічного віку мешкає разом з позивачкою, та відповідач має можливість для надання їй утримання, відповідно до вимог ст. 84 СК України, у заявленому позивачкою розмірі.

Проте, колегія суддів з такими висновками суду першої інстанції не може погодитись у повному обсязі.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно зі свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , виданим Ковельським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Ковельському районі Волинської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) сторони 09.09.2022 зареєстрували шлюб.

Під час шлюбу у ОСОБА_2 та ОСОБА_1 народилась донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 17.10.2023, актовий запис № 773.

Відповідно до витягів з Реєстру територіальної громади, виданих Голобською територіальною громадою 18 жовтня 2023 року та 17 серпня 2023 року, дитина ОСОБА_3 проживає з матір`ю ОСОБА_1 та знаходиться на її утриманні (а.с.9-10). Така ж інформація міститься і у Витязі №122 про зареєстрованих у житловому приміщенні /будинку осіб від 08 листопада 2024 року (а.с.11).

Згідно з довідкою №703/4.14/2-24 від 11 листопада 2024 року ОСОБА_1 перебуває на обліку в Управлінні соціального захисту та ветеранської політики Ковельської РДА та одержує допомогу при народженні дитини (доньки ОСОБА_3 , 2023 р.н.)(а.с. 12).

При зверненні до суду із позовом ОСОБА_1 зазначала, що відповідач є працездатним, проходить військову службу і має гідну заробітну плату та значні доходи, долучивши на підтвердження зазначеного копію його посвідчення НОМЕР_3 від 12 червня 2023 року (а.с.8).

27 листопада 2024 року Ковельським міськрайонним судом Волинської області шлюб між сторонами розірвано (а.с. 60-61).

Оскаржуючи рішення суду в частині присудження аліментів на утримання позивачки ОСОБА_1 , апелянт покликався на те, що він є особою з інвалідністю внаслідок участі в бойових діях, пов`язаних із захистом Батьківщини, звільнений з військової служби, наразі тривалий час не отримує пенсії, оскільки ще не вирішене питання про її призначення, часто проходить лікування, а тому його фінансові можливості є значно обмеженими.

Положеннями статей 75, 80, 84 СК України передбачено право на утримання (аліменти) має той з подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу.

Аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі.

Згідно з положеннями частини другої, четвертої статті 84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу.

Право на утримання має дружина, з якою проживає дитина, і в разі розірвання шлюбу.

Відповідно до частини другої статті 80 СК України розмір аліментів одному з подружжя суд визначає з урахуванням можливості одержання утримання від повнолітніх дочки, сина, батьків та з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення.

Виходячи з положень, які містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", при вирішенні питання щодо стягнення аліментів на утримання дружини до досягнення дитиною трьох років, суд бере до уваги стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; стан здоров`я та матеріальне становище отримувача аліментів, відсутність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних дружини, батьків, повнолітніх дітей; сімейний стан платника аліментів, наявність у платника аліментів зобов`язань зі сплати аліментів на дитину за рішенням суду, наявність нерегулярного, мінливого, невизначеного доходу.

Отже, аналіз даних положень сімейного законодавства України передбачає право дружини-матері на утримання чоловіком-батьком до досягнення дитиною трирічного віку, незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу.

За встановлених судом обставин цієї справи, малолітня дитина сторін ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка не досягла трьох років, дійсно проживає з позивачкою ОСОБА_1 . Даний факт відповідачем не заперечується.

Встановивши зазначені обставини, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність передбачених статтею 84 СК підстав для покладення на ОСОБА_2 обов`язку надавати матеріальну допомогу позивачці в розмірі частки від усіх видів його доходу.

Проте, відповідач у своїй апеляційній скарзі покликається на те, що він не має можливості надавати матеріальне забезпечення як на дитину, так і на дружину, оскільки з 16.12.2024 року він звільнений зі служби в ДПСУ, виплати грошового забезпечення з жовтня 2024 року припинені, визнаний інвалідом 3 групи, пенсія йому ще не призначена, його стан здоров`я погіршився і він періодично проходить обслідування та лікування, що підтвердив відповідними медичними документами, а тому на час розгляду справи в суді першої інстанції не зміг надати свої заперечення і докази, зважаючи на його незадовільний стан здоров`я.

Оскільки вказані обставини підтверджуються наданими відповідачем ОСОБА_2 доказами, апеляційний суд відповідно до норм ч.3 ст.367 ЦПК України прийняв та долучив до справи надані відповідачем документи.

Отже, апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_2 з 17 травня 2021 року був призваний на військову службу. В період з 2 жовтня 2022 року по 24 січня 2023 року, з 01 липня 2023 року по 06 жовтня 2023 року брав участь у заходах щодо забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. Вказані обставини підтверджені довідкою ВЧ НОМЕР_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 від 26 листопада 2024 року №08/70.

Внаслідок участі в бойових діях ОСОБА_2 отримав захворювання: посттравматичний стресовий розлад, тривожно-депресивний варіант при помірно виражених тривалих психічних розладах, про що зазначено в довідці гарнізонної ВЛК від 28 серпня 2024 рок у №2284.

В період з 11 січня 2024 по 24 січня 2025 року відповідач у зв`язку з цим неодноразово проходив стаціонарне лікування в різних закладах охорони здоров`я.

03 вересня 2024 року відповідачу була встановлена ІІІ група інвалідності, захворювання пов`язане із захистом Батьківщини, що підтверджено довідкою до акта огляду МСЕК серії 12ААГ№894873 та посвідченням особи з інвалідністю внаслідок війни від 18 грудня 2024 року.

Відомостями з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела/суми нарахованого доходу станом на 29 січня 2025 року встановлено, що зазначений період ОСОБА_2 мав певний дохід, з січня по вересень 2024 року отримував грошове утримання як військовослужбовець в розмірах у середньому близько 23000 грн. (а.с. 52).

Як видно з інформації ГУ ПФУ у Волинській області, ОСОБА_2 ні станом на 18 грудня 2024 року, ні на 29 січня 2025 року як отримувач пенсії на обліку не перебував.

Відповідачем також суду надано копії документів та скріншоти з його карткового рахунку про 7 платіжних переказів коштів у 2024 році на ім`я ОСОБА_1 на загальну суму 34547 грн (а.с.53-59).

Таким чином, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про можливість відповідача сплачувати аліменти на користь позивачки на її утримання у вказаному судом розмірі до досягнення малолітньою дитиною сторін трьох років, з огляду на таке.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам у цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.

Наведене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 522/16724/16-ц.

З огляду на зазначене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності і диспозитивності цивільного процесу, положень СК України, апеляційний суд вважає, що відповідачем доведено належними, достовірними та достатніми доказами, відповідно до вимог ст.ст. 77-80 ЦПК України, обставини, які свідчать про його незадовільний стан здоров`я і фінансових можливостей.

Ураховуючи викладене, колегія суддів доходить висновку, що об`єктивним, необхідним, достатнім та справедливим розміром стягнення з відповідача аліментів на користь позивачки на її утримання буде 1/8 частина з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, до досягнення дочкою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , трьох років.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а рішення суду змінити, зменшивши розмір аліментів, стягнутих з відповідача на користь позивачки, на її утримання з 1/4 частини до 1/8 частин з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно до досягнення дочкою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , трьох років.

Крім того, 10 березня 2025 року ОСОБА_2 надіслав клопотання про покладення на позивача судових витрат, пов`язаних із розглядом справи в суді апеляційної інстанції, в сумі 7000 грн.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України правнича допомога є складовою судових витрат.

Частинами 2-4 ст. 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Отже, розмір витрат на правничу допомогу визначається судом, виходячи з умов договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості.

Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі, чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Частиною 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Факт понесення витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 підтверджується доказами, а саме: договором про надання правничої допомоги від 24 січня 2025 року, копією свідоцтва про зайняття адвокатською діяльністю, розрахунком вартості правничої допомоги від 06 березня 2025 року, актом надання правничої допомоги від 06 березня 2025 року, копією квитанції банку від 27 січня 2025 року.

Із долучених документів убачається, що загальна вартість наданих адвокатом замовнику послуг становить 7 000,00 грн.

Усі зазначені докази разом із клопотанням про стягнення цих витрат було надіслано для відома ОСОБА_1 06.03.2025, що підтверджується відповідною квитанцією Укрпошти. Однак, до дати розгляду справи заперечень проти задоволення цього клопотання від позивачки ОСОБА_1 до апеляційного суду не надходило.

Враховуючи викладене, оцінивши складність та обсяг виконаних адвокатом робіт, час, витрачений на виконання відповідних робіт, значення справи для сторони, з урахуванням критеріїв співмірності необхідних і достатніх витрат, відсутності заперечень щодо розміру витрат від протилежної сторони, виходячи із часткового задоволення апеляційної скарги відповідача та беручи до уваги принцип пропорційності розміру компенсації судових витрат до розміру задоволених вимог сторони, колегія суддів доходить висновку, що на відшкодування витрат на професійну правничу допомогу слід стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 3500 гривень понесених витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з ч. 4, 5 ст. 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення. Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст.ст.268, 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 24 грудня 2024 року в даній справі змінити в частині розміру аліментів, стягнутих з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 на її утримання, з 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходів) до 1/8 частини всіх видів його заробітку (доходів).

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 понесені витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 3500 (три тисячі п`ятсот) гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий-суддя:

Судді: