ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1037/25 Справа № 932/2750/21 Суддя у 1-й інстанції - Куцевол В. В. Суддя у 2-й інстанції - Халаджи О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Халаджи О. В.

суддів: Агєєва О.В., Космачевської Т.В.,

секретар Піменова М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє Доманський Володимир Петрович на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 24 липня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради, ОСОБА_2 , третя особа товариство з обмеженою відповідальністю «Департамент землеустрою, містобудування та оцінки майна», ОСОБА_3 про визнання протиправним та скасування рішення № 225/36 від 24.10.2018 року, припинення права, скасування запису про право власності, стягнення витрат на проведення експертизи, технічного огляду та геодезичної зйомки (суддя першої інстанції Куцевол В.В., повний текст рішення складено 02 серпня 2025 року),

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до Дніпровської міської ради, ОСОБА_2 , третя особа товариство з обмеженою відповідальністю «Департамент землеустрою, містобудування та оцінки майна», ОСОБА_3 про визнання протиправним та скасування рішення № 225/36 від 24.10.2018 року, припинення права, скасування запису про право власності, стягнення витрат на проведення експертизи, технічного огляду та геодезичної зйомки, в якому з урахуванням уточнених вимог просив:

-визнати протиправним та скасувати рішення Дніпровської міської ради від 24.10.2018 за №225/36 «Про передачу земельної ділянки по АДРЕСА_1 у власність ОСОБА_2 по фактичному розміщенню індивідуального житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)»;

-припинити права власності ОСОБА_2 на об`єкт нерухомого нерухомого майна: земельна ділянка загального площею 0,0319 га за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101;

-скасувати запис про право власності/внесення запису про скасування державної реєстрації прав за номером:28782115 розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відкритого на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 101;

-внести запис про скасування права власності/внесення запису про скасування державної реєстрації прав до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за номером: 28782115 розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відкритого на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 101 про скасування права власності на земельну ділянку, що належить ОСОБА_2 , яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , площа земельної ділянки 0,0319 га, кадастровий номер земельної ділянки :02:324:0003;

Також просив вирішити питання щодо судових витрат.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 24 липня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Із вказаним рішенням суду не погодився ОСОБА_1 , та через свого представника ОСОБА_4 , подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що воно ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, також без належного дослідження обставин справи.

Скарга мотивована тим, що неправомірні та протиправні дії відповідачем призвели до того, що позивачу було порушено майнове право на користування земельною ділянкою, зменшено розмір та площу його ділянки.

Також зазначає, що наданими доказами у справі доведено існування майнового права на користування земельною ділянкою право на яке порушено відповідачами.

Зазначає, що діє ОСОБА_2 та Дніпровської міської ради були неправомірними по відношенню до ОСОБА_1 ..

Вказує, що нависання балкону ОСОБА_2 , існує саме над територією домоволодіння ОСОБА_1 де і були порушені межі.

Наголошує на тому, що погодження меж земельної ділянки ОСОБА_2 з ОСОБА_1 здійснено не було, що призвело до порушення прав позивача на користування ділянкою.

Крім того зазначає, що відповідачами не було спростовано надані позивачем доказі у справі.

ОСОБА_4 просив рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 24 липня 2024 року скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Від представника ОСОБА_2 ОСОБА_5 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він вказав, що наведені у скарзі доводи були предметом розгляду у суді першої інстанції, доводи скарги не спростовують висновків викладених у рішенні суду, яке було ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, просив оскаржуване рішення залишити без змін.

Від інших учасників справи відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Представник ОСОБА_1 , - ОСОБА_4 , у судовому засіданні підтримав доводи апеляційної скарги, просив задовольнити її у повному обсязі.

Представник ОСОБА_2 ОСОБА_5 у судовому засіданні заперечував проти задоволення скарги, просив оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явились, про час, дату та місце розгляду справи були повідомленні належним чином.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що вона не підлягає задоволенню з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до копії договору дарування від 04.02.1997, ОСОБА_6 передала у дар ОСОБА_1 9/24 частин житлового будинку АДРЕСА_2 користування огородження 1-4; розташованих на земельній ділянці 569 кв.м., що знаходиться АДРЕСА_3 .

Згідно копії рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 07.12.2016 ухваленого за результатами розгляду справи №200/19414/16, визнано за ОСОБА_7 право власності на домоволодіння розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до копії рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 07.12.2017, рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 07.12.2016 ухвалене за результатами розгляду справи №200/19414/16, скасовано. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_7 , відмовлено.

Відповідно до копії рішення ДМР від 24.10.2018 за №225/36, ОСОБА_2 , безоплатно у власність, передано земельну ділянку площею 0,0319 га (кадастровий номер :02:324:0003) по фактичному розміщенню індивідуального житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) по АДРЕСА_1 .

Згідно копії Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, земельна ділянка з кадастровим №:02:324:0003 ( АДРЕСА_1 ) належить ОСОБА_2 .

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовна заява не містить доводів позивача щодо порушення його прав, як користувача суміжною земельною ділянкою, наявністю зареєстрованого права власності на земельну ділянку передану, за оскаржуваним рішенням ДМР, у власність відповідачки.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Згідно з частинами першою та другою статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Відповідний правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18).

За змістом ч. 2 ст. 373 ЦК України право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону.

Згідно ст. 125 ЗУ України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Статті 116, 118 Земельного кодексу України передбачають, що громадяни та юридичні особи набувають права власності або права користування земельними ділянками на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

За положеннями ст.152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється в тому числі шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

В силу ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч.1 ст.21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що підставою для звернення особи до суду є наявність у неї порушеного права та/або законного інтересу. Таке звернення здійснюється особою, якій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права та/або законного інтересу особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Особа, яка звертається до суду з позовом, вказує у позові власне суб`єктивне уявлення про її порушене право та/або охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Такі висновки викладені в постанові Верховного Суду від 29 серпня 2023 року в справі № 910/5958/20,

Зі змісту позовних вимог ОСОБА_1 , вбачається, що останній наголошував на тому, що рішенням ДМР від 24.10.2018 за №225/36, яким ОСОБА_2 , було безоплатно у власність, передано земельну ділянку площею 0,0319 га (кадастровий номер :02:324:0003) по фактичному розміщенню індивідуального житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) по АДРЕСА_1 , порушуються його права стосовно вільного володіння своєю земельною ділянкою, оскільки при затвердженні меж земельної ділянки відповідачки з ним не було погоджено меж такої ділянки, однак, колегія суддів вважає, що ОСОБА_1 належним доказами не довів порушення його права на користування земельною ділянкою.

Відповідно до частини другої статті 198 ЗК України кадастрова зйомка включає погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами та відновлення меж земельної ділянки на місцевості.

Згідно із статтею 19 Закону України «Про землеустрій» до повноважень сільської ради віднесено організацію і здійснення землеустрою, вирішення інших питань у сфері землеустрою, відповідно до закону.

Пунктом 2.8. Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Держкомзему України від 18 травня 2010 року № 376 (зі змінами) передбачено, що після виконання робіт із встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та закріплення їх межовими знаками складається акт прийомки-передачі межових знаків на зберігання, який містить підписи суміжних землевласників (землекористувачів) у разі, якщо вони не заявляють претензій до існуючих меж.

Згідно із пунктом 3.12 Інструкції закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем у присутності власника (користувача) земельної ділянки, власників (користувачів) суміжних земельних ділянок або уповноваженого ним (ними) особою.

Повідомлення власників (користувачів) суміжних земельних ділянок про дату і час проведення робіт із закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем завчасно, не пізніше ніж за п`ять робочих днів до початку робіт із закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Повідомлення надсилається рекомендованим листом, кур`єрською поштою, телеграмою чи за допомогою зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення.

Закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) може здійснюватися за відсутності власників (користувачів) суміжних земельних ділянок у випадку їх нез`явлення, якщо вони були належним чином повідомлені про час і місце проведення вищезазначених робіт, про що зазначається у акті прийомки-передачі межових знаків на зберігання.

Так, у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 580/168/16-ц (провадження № 61-19526сво18) за позовом про визнання недійсними та скасування державних актів на право власності на земельну ділянку зроблено такі висновки: «Погодження меж є виключно допоміжною стадією у процедурі приватизації земельної ділянки, спрямованою на те, щоб уникнути технічних помилок. Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки із власником та/або землекористувачем не може слугувати підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів чи землевласників. Не надання особою своєї згоди на погодження меж земельної ділянки суміжного землекористувача та/або власника не може бути перешкодою для розгляду місцевою радою питання про передання земельної ділянки у власність відповідачу за обставин виготовлення відповідної технічної документації. Непідписання суміжним власником та/або землекористувачем акта узгодження меж земельної ділянки саме по собі не є підставою для визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку».

За наслідками касаційного перегляду Верховний Суд у справі № 580/168/16-ц (провадження № 61-19526сво18) погодився з висновком апеляційного суду про відмову в задоволенні позову з тих підстав, що позивач не довів порушення своїх прав оспорюваними державними актами, оскільки позивач не має доказів на підтвердження правомірного володіння чи користування земельною ділянкою, яка знаходиться в межах земельної ділянки, на яку відповідач отримав державні акти. Інші земельні ділянки, які належать позивачу на праві власності, не накладаються на ділянки відповідача.

Верховний Суд у постанові від 26 серпня 2020 року у справі № 583/669/15-ц (провадження № 61-756св20) за позовом про визнання державних актів недійсними, скасування державної реєстрації земельних ділянок зазначив, що між сторонами у справі, які є суміжними землекористувачами, склалася така ситуація, за якої фактичне розташування як земельної ділянки, що належить на праві власності позивачу, так і фактичне розташування земельних ділянок, належних відповідачам, не відповідає координатам їх розташування, лінійним розмірам та площам, зазначеним у державних актах на ці земельні ділянки. Тобто порушення вимог земельного законодавства має місце у всіх сторін у цій справі. За обставинами, встановленими судами, потрібно внести зміни до Національної кадастрової системи та впорядкувати земельні ділянки у населеному пункті, оскільки не тільки каталоги координат двох земельних ділянок лежать невірно. З наведених підстав Верховний Суд погодився з висновками суду апеляційної інстанції про відмову в задоволенні позову, оскільки його задоволення не вирішить спір по суті та призведе до нових спорів, оскільки дзеркальне порушення норм земельного законодавства має місце і щодо земельних ділянок відповідачів, і щодо земельної ділянки позивача. Верховний Суд наголосив, що сторонам у справі потрібно усунути технічні помилки, допущені під час визначення меж суміжних земельних ділянок, яке проводилось у різний час, відповідно до порядку, визначеного у пункті 4 розділу VІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про державний земельний кадастр». Встановлення (відновлення) меж земельних ділянок потрібно у зв`язку з неможливістю визначення меж, які б відповідали державним актам, можливо, і шляхом зміни площі, лінійних розмірів та конфігурації земельних ділянок обох сторін. Таке встановлення (відновлення) може бути здійснено за згодою сторін як за фактичним використанням, так і за межами, які сторони погодять між собою. Лише у разі якщо цей спосіб виявиться недієвим чи згоди щодо визначення конкретних меж земельних ділянок не буде досягнуто, позивач, як і інші жителі населеного пункту, чиї права порушені у результаті невідповідності інформації землевпорядної документації фактичним даним щодо площі, лінійних розмірів та конфігурації земельних ділянок, так і даним, визначеним державними актами, можуть звернутись до суду за захистом порушених прав.

У постанові від 28 вересня 2022 року у справі № 379/7085/14-ц (провадження № 61-2585св21) за позовом, зокрема, про визнання недійсними розпоряджень місцевого органу виконавчої влади, державного акта на право власності на земельну ділянку, скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку, Верховний Суд врахував, що зібрані у справі докази у взаємозв`язку та сукупності не дають підстав для висновку, що земельна ділянка відповідача перешкоджає у доступі до земельної ділянки позивача та накладається на дорогу, яка перебуває у загальному користуванні. Всупереч статті 81 ЦПК України позивач не надав належних, достатніх і допустимих доказів на підтвердження своїх вимог, зокрема того, що земельна ділянка відповідача накладається на межі земельної ділянки позивача, а відсутність його підпису на документах про встановлення межових знаків за умови, що межі земельних ділянок сторін не накладаються, не може бути достатньою підставою для визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку, виданого на ім`я відповідача. Верховний Суд погодився з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про відмову в задоволенні позову про визнання недійсним державного акта, оскільки права позивача не порушено.

У справі, що переглядається, висновки суду не суперечать наведеним висновкам Верховного Суду, оскільки у даних суди виходили з конкретних обставин кожної із цих справ та доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності. На відміну від обставин, встановлених у зазначених справах, у справі, що переглядається, позивач не надав докази на підтвердження того, що оспорювань рішення щодо виділення відповідачці земельної ділянки порушує його права, а тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку відмовивши у задоволенні позову через недоведеність та безпідставність вимог, щодо порушеного права позивача володіння його земельною ділянкою.

Належних і достатніх доказів на підтвердження порушення своїх прав позивачем у порушення вимог статті 81 ЦПК України суду не надано.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження судом, їм надано належну оцінку у сукупності з іншими доказами у справі, а при їх дослідженні та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви (частина друга статті 83 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18).

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку відмовивши у задоволенні позову, оскільки позивачем не доведено порушення його прав.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, колегія суддів за результатами апеляційного розгляду справи вважає, що висновки суду першої інстанції зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного дослідження наданих сторонами доказів, доводів та заперечень сторін, яким судом надана відповідна правова оцінка.

Висновки місцевого суду відповідають обставинам справи, узгоджуються з нормами матеріального та процесуального права, які судом застосовані правильно, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Позивачем належним чином не спростовано наведені у даному рішенні обставини, а тому апеляційний суд вважає, що районний суд дійшов обгрунтованого висновку відмовивши у задоволенні позову.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).,

Колегія суддів перевірила доводи апеляційної скарги на предмет законності судового рішення виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судом норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин у справі, оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє Доманський Володимир Петрович залишити без задоволення.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 24 липня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: О.В. Халаджи

О.В. Агєєв

Т.В. Космачевська

Повний текст судового рішення складено 26 березня 2025 року.

Головуючий-суддя О.В. Халаджи