Справа № 368/1518/24
Рішення

Іменем України

"14" березня 2025 р. Кагарлицький районний суд Київської області в складі: головуючого судді Кириченка В.І.,

при секретарі Марчук Н.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кагарлику позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Обухівський відділ державної виконавчої служби в Обухівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання права власності в порядку спадкування, зняття арешту з нерухомого майна,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом та просила зняти арешт з усього нерухомого майна ОСОБА_4 , що був зареєстрований 30.04.2009 року за №8685078 Київською обласною філією державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України на підставі виконавчого листа №2-3256, виданого 25.03.2009 року Солом`янським районним судом м. Києва.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 :

- право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування після померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 .

- право власності на земельну ділянку площею 0,413 га з кадастровим номером :01:373:0032, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування після померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 .

- 1/2 частина житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 ;

- 1/2 частина земельної ділянки ділянка площею 0,25 га з кадастровим номером :01:373:0030, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;

- право власності на земельну ділянку площею 0,0403 га з кадастровим номером :01:135:0024, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування після померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 ;

- право власності на нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування після померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 ;

- право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 в порядку спадкування після померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 .

Мотивувала позов тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , про що Кагарлицьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану в Обухівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) було внесено актовий запис №5 та видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 від 03.01.2024 року.

Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина на належне йому нерухоме майно, до якої увійшли:

- автомобіль марки MITSUBISHI OUTLANDER, 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 ;

квартира за адресою: АДРЕСА_2 ;

житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 ;

- земельна ділянка площею 0,413 га з кадастровим номером :01:373:0032, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;

1/2 частина житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 ;

1/2 частина земельної ділянки ділянка площею 0,25 га з кадастровим номером :01:373:0030. що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; земельна ділянка площею 0,0403 га з кадастровим номером :01:135:0024, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;

- нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 .

Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), що передбачено ст. 1216 Цивільного кодексу України.

Згідно зі ст. 1218 Цивільного кодексу України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно зі ст.1217 Цивільного кодексу України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1223 Цивільного кодексу України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від а прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 1261 Цивільного кодексу України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Спадкоємцями майна ОСОБА_4 є його дружина ОСОБА_1 (далі - Позивач), а також донька ОСОБА_2 (далі - Відповідач).

Позивач та Відповідач в установленому законом порядку прийняли спадщину ОСОБА_4

19.01.2024 року Шістнадцятою київською державною нотаріальною конторою було заведено спадкову справу №37/2024 року до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 .

За життя ОСОБА_4 заповіту на належне йому майно складено не було.

Між Позивачем та Відповідачем як спадкоємцями померлого ОСОБА_4 було укладено Договір про поділ спадщини, посвідчений Шістнадцятою київською державною нотаріальною конторою 31.07.2024 року та зареєстрований в реєстрі за №1-545, яким Сторони узгодили, що Відповідач успадковує після ОСОБА_4 автомобіль марки MITSUBISHI OUTLANDER, 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 .; усе інше нерухоме майно успадковує Позивач.

Згідно зі ст.1297 Цивільного кодексу України право власності и а спадкове майно набувається шляхом отримання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Позивач та Відповідач звернулися до Шістнадцятої київської державної нотаріальної контори про видачу свідоцтв про право на спадщину за законом на майно померлого ОСОБА_4 згідно з Договором про поділ спадщини від 31.07.2024 року №1- 545.

31.07.2024 року Шістнадцятою київською державною нотаріальною конторою було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на ім`я Відповідача зареєстроване за №1-548 щодо автомобіля марки MITSUBISHI OUTLANDER, 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 .

Втім, Позивач не змогла через нотаріальну контору оформити у спадщину належне ОСОБА_4 нерухоме майно.

18.09.2024 року Шістнадцятою київською державною нотаріальною конторою було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії №1970/02-31, згідно з якою видати Позивачу свідоцтво про право на спадщину за законом на майно померлого ОСОБА_4 неможливо через існуючий арешт на усе нерухоме майно ОСОБА_4 , зареєстрований 30.04.2009 року за №8685078 Київською обласною філією державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України на підставі виконавчого листа №2-3256, виданого 25.03.2009 року Солом`янським районним судом м. Києва.

Необхідно також зазначити, що 08.08.2024 Позивач зверталася до органу ДВС щодо зняття арешту зі спадкового майна.

Згідно з листом Обухівського відділу Державної виконавчої служби в Обухівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 23.08.2024 року №344408, Позивачу було повідомлено, що надана нею копія постанови старшого державного виконавця Вергелес С.М. про зняття арешту від 12.11.2008 року містить інформацію тільки про житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , у той час як інше нерухоме майно у постанові не згадане. По цій причині зняти арешт з цього майна неможливо та Позивачу було роз`яснено право на звернення до суду з позовом про визнання за нею права власності на нерухоме майно і про зняття з нього арешту.

Враховуючи викладене, для захисту своїх прав як спадкоємця майна ОСОБА_4 , у Позивача виникла необхідність у зверненні до суду з цим позовом про визнання за нею права власності на спадкове майно ОСОБА_4 та про зняття з арешту з цього майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 182 Цивільного кодексу України (у редакції, чинній на момент реєстрації арешту нерухомого майна), право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Відповідно до ст. 447 Цивільного процесуального кодексу України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Оскільки Позивач не є стороною у виконавчому провадженні, в рамках якого було накладено арешт на квартиру, вона не може звернутися до суду зі скаргою на бездіяльність посадової особи органу Державної виконавчої служби в порядку, передбаченому Розділом VII Цивільного процесуального кодексу України. Крім того, державний виконавець відділу виконавчої служби позбавлений можливості вчиняти виконавчі дії поза межами виконавчого провадження або відновлювати виконавче провадження, яке була закрито і знищено за строком зберігання.

Отже, порушене право Позивача підлягає захисту у позовному провадженні одночасно з вирішенням питання про визнання за Позивачем права власності на спірне майно.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державній реєстрації прав підлягають, зокрема, заборона відчуження та арешт нерухомого майна, податкова застава, предметом якої є нерухоме майно, а інші обтяження.

При цьому необхідно зазначити, що обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Обтяження речових прав на нерухоме майно, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. З цього слідує, що обтяження, які підлягають державній реєстрації, вважаються припиненими з моменту державної реєстрації їх припинення в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Законом до обтяжень віднесені: заборона відчуження, арешт нерухомого майна, податкова застава, предметом якої є нерухоме майно, а також інші обтяження.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 59 Закону України "Про виконавче провадження", особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини.

Статтею 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" визначено, що державна реєстрація обтяжень проводиться на підставі: 1) рішення суду щодо обтяження речових прав на нерухоме майно, що набрало законної сили; 2) рішення державного виконавця щодо обтяження речових прав на нерухоме майно; 3) визначеного законодавством документа, на якому нотаріусом вчинено напис про накладення заборони щодо відчуження нерухомого майна; 4) рішення органу місцевого самоврядування про віднесення об`єктів нерухомого майна до застарілого житлового фонду; 5) договору, укладеного в порядку, визначеному законом, яким встановлюється обтяження речових прав на нерухоме майно, чи його дубліката; 6) закону, яким встановлено заборону користування та/або розпорядження нерухомим майном; 7) інших актів органів державної влади та посадових осіб згідно із законом.

Отже, обтяження припиняються на підставі відповідних документів, які свідчать про припинення причини/обставини/підстави існування такого обтяження. Відповідно, документом, що є підставою для державної реєстрації припинення обтяження нерухомого майна може бути рішення суду, що набрало законної сили.

З огляду на викладене, наявність незнятого арешту на нерухомість, спадкоємцем якої є Позивач, який був накладений багато років тому, поза сумнівом, порушує законні права Позивача.

У зв`язку з наведеним, а також тим, що законом не визначено іншого порядку захисту порушеного права особи за таких обставин, Позивач змушена звернутися до суду з позовом про зняття арешту з нерухомого майна, а в суду наявні всі підстави для зняття такого арешту.

Згідно ст. 328 Цивільного кодексу У країни право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Відповідно до статті 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до Інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має з`ясовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

У випадку, коли нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розгляду у позовному провадженні.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що застосовується, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Передумовою для подачі позову до суду про визнання за Позивачем права власності на спадкове майно, є відсутність іншого, крім судового, шляху для визнання його права.

Таким чином, за наявності перешкод у оформленні спадкових прав через нотаріуса, спадкоємець може звернутися з позовом про визнання права власності до суду.

Частиною другою статті 16 Цивільного кодексу України встановлено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Відповідно до ч. 1 ст. ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Отже, у випадку, коли нотаріусом обгрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розгляду у позовному провадженні.

В постанові Великої палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі №643/3614/17 висловлено правовий висновок про те, що вимоги про звільнення майна з- під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції.

Відтак, зважаючи на зазначені вище обставини та становище, в якому опинилася Позивач у зв`язку з існуванням чинного арешту нерухомого майна, власником якого вона є, та накладеного близько 15 років тому, слід дійти висновку, що належним та найбільш ефективним способом захисту порушених прав та інтересів Позивача у цьому випадку є прийняття судом рішення про визнання за нею права власності на спадкове майно ОСОБА_4 , з одночасним скасуванням арешту цього майна, зареєстрованого 30.04.2009 року за №8685078 Київською обласною філією державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України на підставі виконавчого листа №2-3256, виданого 25.03.2009 року Солом`янським районним судом м. Києва.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позов підтримала.

Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_5 в судове засідання не з`явилися і розгляд справи проведено у їх відсутність.

Представник третьої особи: Обухівський відділ державної виконавчої служби в Обухівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи у їх відсутність.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , про що Кагарлицьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану в Обухівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) було внесено актовий запис №5 та видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 від 03.01.2024 року.

Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина на належне йому нерухоме майно, до якої увійшли:

- автомобіль марки MITSUBISHI OUTLANDER, 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 ;

квартира за адресою: АДРЕСА_2 ;

житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 ;

- земельна ділянка площею 0,413 га з кадастровим номером :01:373:0032, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;

1/2 частина житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 ;

1/2 частина земельної ділянки ділянка площею 0,25 га з кадастровим номером :01:373:0030. що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; земельна ділянка площею 0,0403 га з кадастровим номером :01:135:0024, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;

- нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 .

Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), що передбачено ст. 1216 Цивільного кодексу України.

Згідно зі ст. 1218 Цивільного кодексу України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно зі ст.1217 Цивільного кодексу України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1223 Цивільного кодексу України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Відповідно до ст.81 ч.1 ЦПК України позивач не довела про відсутність заповіту спадкодавця так як не надала суду належних і допустимих доказів на підтвердження вказаної обставини. Матеріали спадкової справи містять інформаційну довідку зі Спадкового реєстру ( заповіти/спадкові договори ) по ОСОБА_4 а не спадкодавцю ОСОБА_4 .

Відповідно до ст. 1261 Цивільного кодексу України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Позивач ОСОБА_1 є дружиною спадкодавця відповідно до свідоцтва про шлюб , а відповідач ОСОБА_2 є донькою спадкодавця згідно свідоцтва про народження. 19.01.2024 року Шістнадцятою Київською державною нотаріальною конторою було заведено спадкову справу №37/2024 року до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 .

Згідно спадкової справи вказані донька і дружина протягом 6 місяців з дня смерті спадкодавця подали кожен 19.01.2024 року державному нотаріусу Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини за законом в якій не повідомили нотаріуса, що спадкодавець має ще одну дочку ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 на утримання якої спадкодавець за життя сплачував аліменти на користь матері дитини ОСОБА_2 по рішенню Соломянського районного суду м. Києва від 16.02.2009 року в справі №2-3256/08. В судовому засіданні позивач пояснювала, що в усній формі повідомляла нотаріуса про ще одну дочку спадкодавця, але це не підтверджується матеріалами спадкової справи.

Між Позивачем та Відповідачем ОСОБА_2 було укладено Договір про поділ спадщини, посвідчений Шістнадцятою київською державною нотаріальною конторою 31.07.2024 року та зареєстрований в реєстрі за №1-545, яким Сторони узгодили, що Відповідач успадковує після ОСОБА_4 автомобіль марки MITSUBISHI OUTLANDER, 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 .; усе інше нерухоме майно успадковує Позивач.

Згідно зі ст.1297 Цивільного кодексу України право власності и а спадкове майно набувається шляхом отримання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Позивач та Відповідач ОСОБА_2 звернулися до Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори про видачу свідоцтв про право на спадщину за законом на майно померлого ОСОБА_4 згідно з Договором про поділ спадщини від 31.07.2024 року №1- 545.

31.07.2024 року Шістнадцятою Київською державною нотаріальною конторою було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на ім`я Відповідача ОСОБА_2 зареєстроване за №1-548 щодо автомобіля марки MITSUBISHI OUTLANDER, 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 .

18.09.2024 року Шістнадцятою Київською державною нотаріальною конторою було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії №1970/02-31, згідно з якою видати Позивачу свідоцтво про право на спадщину за законом на майно померлого ОСОБА_4 неможливо через існуючий арешт на усе нерухоме майно ОСОБА_4 , зареєстрований 30.04.2009 року за №8685078 Київською обласною філією державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України на підставі виконавчого листа №2-3256, виданого 25.03.2009 року Солом`янським районним судом м. Києва.

08.08.2024 Позивач зверталася до органу ДВС щодо зняття арешту зі спадкового майна.

Згідно з листом Обухівського відділу Державної виконавчої служби в Обухівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 23.08.2024 року №344408, Позивачу було повідомлено, що надана нею копія постанови старшого державного виконавця Вергелес С.М. про зняття арешту від 12.11.2008 року містить інформацію тільки про житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , у той час як інше нерухоме майно у постанові не згадане. По цій причині зняти арешт з цього майна неможливо та Позивачу було роз`яснено право на звернення до суду з позовом про визнання за нею права власності на нерухоме майно і про зняття з нього арешту.

Відповідно до ст.1268 ЦК України: 1. Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

3. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до ст.1269 ЦК України: 1. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до ст.1272 ЦК України: 1. Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

2. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

3. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 59 Закону України "Про виконавче провадження", особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини.

Відповідно до розділу 2 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України передбачено:

1.2. При зверненні спадкоємця у зв`язку з відкриттям спадщини нотаріус з`ясовує відомості стосовно факту смерті спадкодавця, часу і місця відкриття спадщини, кола спадкоємців, наявності заповіту, наявності спадкового майна, його складу та місцезнаходження, необхідність вжиття заходів щодо охорони спадкового майна.

3.2. Для того, щоб не допустити пропуску шестимісячного строку для прийняття спадщини, нотаріус роз`яснює спадкоємцям право подачі заяви про прийняття спадщини чи про відмову від її прийняття.

3.19. Спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 Цивільного кодексу, він не заявив про відмову від неї.

4.11. Для спадкоємця, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини, заява про видачу свідоцтва про право на спадщину є первинним документом, на підставі якого заводиться спадкова справа. При цьому нотаріус має виконати всі дії, які передбачені цим Порядком.

Державний нотаріус не зміг вчинити необхідних дій для роз`яснення спадкоємцю ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 права подачі заяви про прийняття спадщини або наявності у вказаного спадкоємця доказів постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини так як позивач і її донька не повідомили нотаріуса про існування вказаного спадкоємця відповідною заявою і не надали доказів, що вказана особа не бажала приймати спадщини. З цього суд вбачає спір про право з ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 яка є належним співвідповідачем по справі але вказана особа не залучалась у встановленому ЦПК України порядку співвідповідачем.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. З аналізу наведеної статті слідує, що законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас, якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Тобто ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. Подання позивачем такого клопотання свідчить, що він не лише згідний, але й просить про заміну неналежного відповідача належним.

З урахуванням принципу диспозитивності суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи. Пленум Верховного Суду України у п. 8 постанови від 12.06.2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснив, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 33 ЦПК. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Пред`явлення позову до неналежного відповідача є підставою для відмови у позові, що не позбавляє позивача права пред`явити позов до належного відповідача.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року по справі № 523/9076/16-ц зазначила, що пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Тому в задоволенні позову відмовити повністю.

В короткому рішенні суду зазначено, що повний текст рішення буде складено 24.03.2025 року . Але повний текст рішення складено 25.03.2025 року так як суддя в складі колегії суддів пребував в нарадчій кімнаті в кримінальному провадженні з 20.03.2025 року до часу оголошення вироку в справі 25.03.2025 року.

Керуючись ст.1216-1218, 1223, 1261,1268,1269,1272 ЦК України, ст. 59 Закону України "Про виконавче провадження", ст.76, 81,263-265, 273 ч.4 ЦПК України, суд,-

вирішив:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Апеляційна скарга подається протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 273 ЦПК України.

Повний текст рішення складено 25.03.2025 року.

Суддя В.І. Кириченко