КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/3553/2025
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2025 року м.Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Поліщук Н.В.

суддів Верланова С.М., Соколової В.В.,

за участю секретаря судового засідання Крисіної В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , підписаною адвокатом Дмитрієвим Станіславом Олександровичем, на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 03 вересня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Катющенко В.П.,

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики, -

встановив:

У листопаді 2023 року ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом про стягнення боргу за договором позики.

Вимоги позову мотивує тим, що 20 липня 2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір позики, відповідно до якого позикодавець надає, а позичальник приймає у власність грошові кошти у розмірі 396 692,00 гривень, що складає еквівалент 15 000,00 доларів США згідно обмінного курсу, встановленого НБУ на день укладення договору позики.

Згідно пункту 3.1 договору відповідачка зобов`язувалася повернути суму позики позивачці у строк до 20 жовтня 2018 року включно.

Пунктом 3.3 договору передбачено також сплату відсотків за користування позикою у розмірі 3,5% від суми позики за кожен місяць користування, які відповідачка повинна сплачувати з 25 по 30 число за поточний місяць користування позикою.

В якості забезпечення виконання зобов`язання відповідачкою за основним договором 23 липня 2018 року між позивачкою та ОСОБА_3 укладено договір застави транспортного засобу, засвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу.

Згідно умов власноруч складеної відповідачкою розписки від 05 листопада 2018 року відповідачка підтвердила, що брала на себе обов`язок повернути у строк до 25 січня 2019 року включно суму позики у розмірі 396 692,00 гривень, що складає еквівалент 15 000,00 доларів США згідно обмінного курсу, встановленого НБУ на день укладення договору позики у строк.

Внаслідок не повернення відповідачкою суми позики ані у визначені за договором позики строки, ані у визначені за розпискою від 05 листопада 2018 року строки, позивачкою реалізовано право щодо звернення стягнення на заставне майно на підставі договору застави та повернуто в рахунок погашення частини суми позики суму у розмірі 343 404,00 гривень.

У зв`язку із невиконання відповідачкою своїх грошових зобов`язань позивачкою направлено відповідачці вимогу від 07 жовтня 2019 року.

У відповідності до розписки, наданої відповідачкою, станом на 30 грудня 2019 року сума боргу становить 82 288,00 гривень, що становить еквівалент суми 3 475,00 доларів США, яку відповідачка згідно умов розписки зобов`язувалася повернути у строк до 01 березня 2020 року.

Внаслідок порушення відповідачкою своїх зобов`язань сторонами погоджено як у приватному листуванні, так і шляхом укладення додаткової угоди від 19 липня 2023 року до договору позики, за якою зафіксовано актуальну суму заборгованості за договором позики у розмірі 340 556,40 гривень, що еквівалентно сумі 9 315,00 доларів США за офіційним курсом НБУ. До вказаної заборгованості нарахована сума відсотків за користування позикою, що передбачена згідно пункту 3.3 договору позики за весь період користування позикою до дати повернення. Також за зазначеною додатковою угодою внесено зміни до пункту 3.1 договору позики та передбачено графік погашення заборгованості.

Зазначає, що внаслідок не виконання зобов`язання із відповідачки підлягає стягненню пеня за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання за період з 20 липня 2023 року по 15 листопада 2023 року у розмірі 45 494,60 гривень.

Вказує, що у зв`язку із зверненням до суду позивачка понесла витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 12 000,00 гривень.

Мотивуючи наведеним, просить суд стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму боргу за договором позики від 20 липня 2018 року у розмірі 386 051,00 гривень, що складається із: суми позики 340 556,40 гривень та пені у розмірі 45 494,60 гривень.

Стягнути судові витрати.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 03 вересня 2024 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 борг за договором позики від 20 липня 2018 року в сумі 340 556,40 грн та судовий збір в сумі 3 405,56 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Заяву відповідачки ОСОБА_1 про розстрочення виконання рішення залишено без задоволення.

Не погодившись з ухваленим рішенням, адвокатом Дмитрієвим С.О., який діє в інтересах ОСОБА_1 , подано апеляційну скаргу.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на порушення норм матеріального та процесуального права, необґрунтованість оскаржуваного рішення, неправильно визначений дійсний розмір боргу.

Вказує, що станом на 30 грудня 2019 року, у зв`язку із частковим погашенням відповідачкою боргу за рахунок передачі транспортного засобу (предмету застави) у власність позивачки сума заборгованості склала 82 288,00 грн, що становила еквівалент 3 475,00 доларів США, яку відповідачка зобов`язалась повернути до 01 березня 2020 року, про що складено та підписано 30 грудня 2019 року додатковий договір № 2 і розписку від 30 грудня 2019 року.

19 липня 2023 року між сторонами укладено додаткову угоду до договору, відповідно до якої залишкова заборгованість за договором позики становила суму вже 340 556,40 грн, що еквівалентно сумі 9 315 доларів США за офіційним курсом НБУ гривні до доларів США станом на дату укладення цієї додаткової угоди (1 USD = 36.56 UAH). До зазначеної суми заборгованості включена також нарахована сума відсотків за користування суми позики, що передбачена згідно пункту 3.3. договору позики за весь період користування позикою до дати повернення.

Вказує, що відповідачка 20 липня 2018 року отримала в борг 396 692,00 грн, що було еквівалентом 15 000,00 доларів США.

Станом на 30 грудня 2019 року у зв`язку із частковим погашенням відповідачкою боргу за рахунок передачі транспортного засобу (предмету застави) у власність позивачки сума заборгованості склала 82 288,00 грн, що еквівалентом 3 475 доларів США із зобов`язанням повернення до 01 березня 2020 року.

За Додатковою угодою від 19 липня 2023 року сума заборгованості визначена позивачем вже в сумі 340 556,40 грн, що еквівалентно сумі 9 315 доларів США.

Уважає неправомірними наведені позивачкою розрахунки.

Зокрема, вказує, що за 2020 рік суму відсотків позивачкою нараховано неправомірно і в порушення пункту 2 додаткового договору № 2 від 30 грудня 2019 року, оскільки останнім кінцевим строком повернення позики визначено 01 березня 2020 року включно.

Договірні 3,5% в місяць, тобто 42% річних, повинні бути нараховані позивачкою з 31 грудня 2019 року по 01 березня 2020 року включно, а з 02 березня 2020 року, тобто з наступного дня після погодженого терміну повернення боргу право позивачки на нарахування відсотків підлягало захисту на підставі статті 625 ЦК України і позивачка повинна була нараховувати 3% річних від простроченої суми за весь час прострочення за статтею 625 ЦК України, а не договірні 3,5% в місяць.

Уважає, що позивачка неправомірно нараховувала відповідачці відсотки, починаючи з 02 березня 2020 року.

Окрім цього, позивачка звернулась до суду із позовом 22 листопада 2023 року, разом з цим нарахувала відсотки за користування позикою за весь 2023 рік.

Таким чином, на момент укладення додаткової угоди від 19 липня 2023 року сума заборгованості, самостійно визначена позивачкою і яка була зазначена нею в сумі 340 556,40 грн, що еквівалентно сумі 9 315 доларів США, є такою, що не відповідає дійсності.

Звертає увагу, що позику отримано у національній валюті України - гривні, проте позивачка вираховувала відсотки за користування позикою у доларах США.

Наводить розрахунок, відповідно до якого вказує, що дійсна заборгованість відповідачки за договором позики від 20 липня 2018 року становить: 82 288,00 гривень (сума боргу) + 5 854,85 гривень (штрафні санкції, а саме договірні відсотки 3,5% в місяць, тобто 42% річних, нараховані за період з 31 грудня 2019 року по 01 березня 2020 року) + 9 199,35 гривень (штрафні санкції, а саме 3% річних від простроченої суми згідно статті 625 ЦК України, вирахувані за період з 02 березня 2020 року по 22 листопада 2023 року, а всього 97 342,22 гривень.

Мотивуючи наведеним, просить суд рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 03 вересня 2024 року скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 задовольнити у розмірі 97 342,22 гривень.

14 листопада 2024 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив ОСОБА_4 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 , на апеляційну скаргу.

Уважає твердження відповідачки безпідставними, оскільки сума заборгованості в сумі 340 556,40 грн, що еквівалентно сумі 9 315,00 доларів США, визначена сторонами в додатковій угоді, яка була погоджена та підписана позивачкою та відповідачкою.

Вказує, що сторони домовились про нараховані відсотки, вказану домовленість виклали в договорі, який сторонами не оспорюється, не визнаний судом недійсним, суд, ухвалюючи рішення, не був зобов`язаний перевіряти правильність нарахування, а тим більше, застосовувати до спірних правовідносин статтю 625 ЦК України, адже тим самим суд би фактично змінив договір, укладений сторонами, в той час, як з такою позовною вимогою до суду ніхто не звертався.

Зазначає, що для отримання професійної правничої допомоги, пов`язаної із супроводженням справи у суді апеляційної інстанції позивачка понесла судові витрати у розмірі 14 000,00 гривень, докази чого будуть надані протягом 5 днів із дня ухвалення судового рішення.

В обґрунтування відзиву посилається на правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 31 жовтня 2018 року у справі №202/4494/16-ц, від 26 січня 2021 року у справі №522/1528/15-ц, від 18 січня 2022 року у справі №910/17048/17.

Мотивуючи наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення залишити без змін.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Дмитрієв С.О. підтримав подану апеляційну скаргу, просив суд її задовольнити.

Представник позивачки ОСОБА_2 - адвокат Віданова О.В. проти задоволення апеляційної скарги заперечувала.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника скаржниці та представника позивачки, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі судового рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольнивши частково позов та стягнувши із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму боргу, суд першої інстанції вказав, що ОСОБА_1 приступила до виконання умов договору позики від 20 липня 2018 року, про що видала ОСОБА_2 розписку та у подальшому уклала ряд додаткових договорів до цього договору. Сторони погодили усі істотні умови основного та додаткових договорів, при цьому відповідачка не оспорювала укладені договори та/або їх умови, що свідчить про безумовне прийняття останньою умов таких договорів. Відтак ухвалив рішення про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суми боргу за договором позики від 20 липня 2018 року у розмірі 340 556,40 грн.

Колегія суддів погоджується з висновкамисуду першої інстанції та зазначає про таке.

Установлено, що 20 липня 2018 року між ОСОБА_2 (позикодавець) та ОСОБА_1 (позичальник) укладено договір позики, відповідно до якого позикодавець надала, а позичальник прийняла у власність грошові кошти у розмірі 396 692,00 гривень, що складає еквівалент 15 000 доларів США згідно обмінного курсу, встановленого НБУ на день укладення цього договору.

Згідно пункту 2.2 договору позики факт одержання позики підтверджується розпискою, власноруч написаною позичальником.

Відповідно до пункту 3.1 договору позики, позичальник зобов`язується повернути позику позикодавцеві готівкою в строк до 20 жовтня 2018 року включно.

Відповідно до пункту 3.3 договору позики відсотки за користування вказаною грошовою сумою позичальником нараховуються у розмірі 3,5 % від суми позики за кожен місяць користування, які позичальник зобов`язується сплачувати з 25 по 30 число за поточний місяць користування позикою (том 1 а.с. 23-24).

Факт отримання відповідачкою коштів підтверджується розпискою ОСОБА_1 , відповідно до якої остання отримала від ОСОБА_2 396 692,00 гривень, що складає еквівалент 15 000,00 доларам США. Згідно змісту розписки відповідачка зобов`язалась повернути позику до 20 жовтня 2018 року включно (а.с. 13-14).

23 липня 2018 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в забезпечення виконання ОСОБА_1 зобов`язань за договором позики від 20 липня 2018 року укладено договір застави транспортного засобу (том 1 а.с. 27-34).

05 листопада 2018 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено додатковий договір №1 про внесення змін до Договору позики від 20 липня 2018 року. Вказаним додатковим договором сторони виклали пункт 3.1 договору позики в такій редакції: "Позичальник зобов`язується повернути позику позикодавцеві готівкою у строк до 25 січня 2019 року включно. Після повернення позики в повній сумі позикодавець повинен надати позичальнику розписку про отримання грошових коштів. Наявність розписки у позичальника підтверджує виконання ним свого обов`язку" (том 1 а.с. 35).

05 листопада 2018 року ОСОБА_1 написано розписку, згідно якої остання зобов`язалась у строк до 25 січня 2019 року включно повернути отриману позику у розмірі 396 692,00 гривень (еквівалент 15 000,00 доларів США) згідно договору позики від 20 липня 2018 року.

08 жовтня 2019 року ОСОБА_1 отримала вимогу позивачки від 07 жовтня 2019 року, у якій позивачка запропонувала протягом 30 днів сплатити суму боргу або передати предмет застави, зазначивши, що у разі невиконання вимог протягом встановленого строку буде вимушена провести заходи щодо примусового стягнення боргу шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки (том 1 а.с. 12-13).

30 грудня 2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено додатковий договір №2 про внесення змін до договору позики від 20 липня 2018 року.

Відповідно до пункту 1 додаткового договору №2 сторони погодили, що станом на 30 грудня 2019 року сума заборгованості за договором позики після звернення стягнення на предмет застави за договором застави транспортного засобу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пірхою І.С. 23 липня 2018 року за реєстровим №1639 шляхом передачі транспортного засобу марки INFINITI, моделі М35, типу легковий седан-В, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , чорного кольору, 2008 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 у власність позивачки, склала 82 288,00 гривень, що складає еквівалент 3 475 доларів США згідно обмінного курсу, встановленого НБУ на день укладення цього договору. Сторони визнають, що сума позики станом на 30 грудня 2019 року складає 82 288,00 грн, що складає еквівалент 3 475 доларів США згідно обмінного курсу, встановленого НБУ на день укладення цього договору.

Згідно пункту 2 Додаткового договору № 2 сторони домовились викласти в новій редакції пункт 3.1 договору позики та погодили кінцевий строк повернення позики до 01 березня 2020 року включно (том 1 а.с.17).

30 грудня 2019 року ОСОБА_1 написано розписку, згідно змісту якої убачається, що після часткового погашення заборгованості сума заборгованості складає 82 288,00 гривень, що еквівалентно 3 475,00 доларів США, зобов`язалась у строк до 01 березня 2020 року повернути вказану суму.

19 липня 2023 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали додаткову угоду до договору позики від 20 липня 2018 року, відповідно до пункту 1 якої встановили, що станом на дату укладення ними цієї додаткової угоди залишкова заборгованість за договором позики становить суму у розмірі 340 556,40 гривень, що еквівалентно сумі 9 315,00 доларів США за офіційним курсом НБУ гривні до доларів США станом на дату укладення цієї додаткової угоди. До зазначеної суми заборгованості включена також нарахована сума відсотків за користування суми позики, що передбачена згідно пункту 3.3 договору позики за весь період користування позикою до дати повернення.

Згідно пункту 2 додаткової угоди сторони дійшли змін та виклали положення пункту 3.1 договору позики в наступній редакції: "Позичальник зобов`язується повернути позику позикодавцеві готівкою за наступним графіком: 3.1.1. у строк до 22 жовтня 2023 року включно позичальник повертає суму, що еквівалентна 3 105 доларів США за офіційним курсом НБУ гривні до доларів США станом на дату повернення заборгованості; 3.1.2. у строк до 22 листопада 2023 року включно позичальник повертає суму, що еквівалентна 3 105 доларів США за офіційним курсом НБУ гривні до доларів США станом на дату повернення заборгованості; 3.1.3. у строк до 22 грудня 2023 року включно позичальник повертає суму, що еквівалентна 3 105 доларів США за офіційним курсом НБУ гривні до доларів США станом на дату повернення заборгованості. Після повернення позики в повній сумі позикодавець повинен надати позичальнику розписку про отримання грошових коштів. Наявність розписки у позичальника підтверджує виконання ним свого обов`язку" (том 1 а.с. 21).

Відповідно до частини 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про таке.

Відхиляючи доводи апеляційної скарги в частині того, що позика отримала у гривні, а відсотки за користування позикою нараховані у доларах США, колегія суддів зазначає про таке.

У постанові Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі №500/5194/16 Велика Палата заначила:

"…Одним із елементів належного виконання зобов`язання є його виконання у валюті, погодженій сторонами.

36. Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які укладаються та виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

37. Велика Палата Верховного Суду вже неодноразово висновувала, що у цивільному законодавстві відсутня заборона на укладення правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги…

… 48. Відповідно до частини першої статті 637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 ЦК України. У частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення.

49. Підставою для тлумачення судом правочину є наявність спору між сторонами щодо його змісту, невизначеність і незрозумілість буквального значення слів, понять і термінів у тексті всієї угоди або її частини, що не дає змогу з`ясувати дійсний зміст угоди або її частини, а волевиявлення сторони правочину не дозволяє однозначно встановити її намір. У той же час тлумачення не може створювати нові умови договору, а виключно роз`яснює існуючі умови угоди. Тобто суд може постановити рішення про тлумачення змісту договору без зміни його умов. Оскільки метою тлумачення правочину є з`ясування змісту його окремих частин, який складають права та обов`язки сторін, то тлумачення потрібно розуміти як спосіб виконання сторонами умов правочину.

50. З огляду на викладене тлумаченню підлягає зміст угоди або її частина у способи, встановлені статтею 213 ЦК України, тобто тлумаченням правочину є встановлення (з`ясування) його змісту відповідно до волевиявлення сторін при його укладенні, усунення незрозумілостей та суперечностей у трактуванні його положень…".

Колегія суддів ураховує, що сторони, уклавши договір позики, визначили еквівалент у валюті долар США.

Приймаючи до уваги зміст укладеного договору та додаткових угод, зокрема, зазначення еквіваленту, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що позивачкою протиправно нараховані відсотки у доларах США, а не у національні валюті України.

Щодо доводів в частині неправильного нарахування відсотків, колегія суддів зазначає, що 19 липня 2023 року між сторонами укладено додаткову угоду, згідно якої погодили, що розмір заборгованості за договором позики від 20 липня 2018 року становить 9 315,00 доларів США, що еквівалентно 340 556,40 гривень.

Апеляційний суд зазначає, що підписанням додаткової угоди сторони погодили всі її умови, зокрема, відповідачка погодила розмір заборгованості за договором позики, зазначене відповідає принципу свободи договору з урахуванням рівності статусу сторін такого договору.

Ураховуючи вказану обставину, колегія суддів уважає, що на момент підписання додаткової угоди сторони погодили загальний розмір не погашеної заборгованості за договором позики від 20 липня 2018 року.

Факт підписання цієї додаткової угоди відповідачкою не оспорюється, додаткова угода у встановленому законом порядку недійсною не визнавалась, відтак апеляційний суд відхиляє доводи скаржниці щодо неправомірного нарахування відсотків з березня 2020 року.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та на їх правильність не впливають.

Порушень норм процесуального права, які давали б підстави для скасування рішення суду першої інстанції, колегією суддів не установлено.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , підписану адвокатом Дмитрієвим Станіславом Олександровичем, залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 03 вересня 2024 року в оскарженій частині залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, касаційна скарга на постанову може бути подана протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Верховного Суду. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повну постанову складено 25 березня 2025 року.

Суддя-доповідач Н.В. Поліщук

Судді С.М. Верланов

В.В. Соколова