РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2025 року м. Мукачево Справа № 303/1072/25

2/303/328/25

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

у складі: головуючого судді Кость В.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу

за позовом ОСОБА_1

до відповідача фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , в якому просила суд стягнути з останньої на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 75200,00 грн, а також судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в сумі 1211,20 грн.

Як на підставу для задоволення позову ОСОБА_1 посилається на те, що працювала покоївкою з 14 по 28 серпня 2024 року (6 змін) у готелі « ІНФОРМАЦІЯ_1 », в якому здійснює підприємницьку діяльність відповідач. За кожну зміну позивач повинна була отримати 800 грн заробітної плати. Однак, після того, як вона прийняла рішення звільнитися 28 серпня 2024 року та повідомила про це роботодавця, у день звільнення остання не провела остаточного розрахунку з нею у розмірі 4800 грн, не видала наказу про звільнення та письмового повідомлення про нараховані їй суми.

Внаслідок звернення позивача до Управління інспекційної діяльності у Закарпатській області щодо проведення відповідної перевірки діяльності ФОП ОСОБА_2 , 6 січня 2025 року відповідач перерахувала позивачу кошти в сумі 3431,16 грн з призначенням платежу «виплата заробітної плати за серпень 2024 року».

За доводами позивача, кошти, які відповідач повинна була сплатити їй у день звільнення 28 серпня 2024 року, фактично були сплачені тільки 6 січня 2025 року, а тому наявні підстави для стягнення з ФОП ОСОБА_2 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за 94 дні.

Нормативно правовою підставою для задоволення позовних вимог вказані приписи ст. 43 Конституції України, ст.ст. 116, 117 Кодексу законів про працю України.

На підставі ухвали суду від 17 лютого 2025 року відкрито провадження у справі та постановлено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у ній матеріалами.

20 березня 2025 року через канцелярію суду від відповідача надійшов відзив на позов, в якому ФОП ОСОБА_2 висловила заперечення по суті позову, а також просила визнати причини пропуску нею процесуального строку для подання відзиву поважними та поновити строк для його подання. За доводами відповідача, суд надав їй доступ в електронному кабінеті до позовної заяви з додатками тільки 04.03.2025 року, а тому відзив подається 19.03.2025.

В контексті наведеного, суд звертає увагу, що у відповідності до частини першої ст.127 Цивільного процесуального кодексу України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Згідно з приписами частини другої ст. 127 Цивільного процесуального кодексу України встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

Таким чином, законодавець розмежовує поняття строків на "встановлені законом" та "встановлені судом" та відрізняє види звернення з відповідними клопотаннями та терміном їх подання.

Строк на подання відзиву встановлюється судом, отже його поновлення чинним процесуальним законом не передбачено, а положеннями частини другої ст. 127 Цивільного процесуального кодексу України передбачено саме продовження такого строку з врахуванням терміну подання відповідного клопотання до закінчення визначеного судом строку.

В ухвалі суду від 17.02.2025 року суд встановив відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення копії ухвали про відкриття провадження у справі для подання відзиву на позовну заяву.

Поряд з цим, відповідач підтвердила, що ознайомилась з ухвалою суду, позовною заявою, а також додатками до неї через електронний кабінет - 04.03.2025.

За таких обставин, слід констатувати, що відзив на позов подано через канцелярію суду - 20.03.2025 (Вх. № 6656), а не 19.03.2025, тобто з пропуском п`ятнадцятиденного строку встановленого судом ухвалою суду від 17.02.2025.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що відповідач не була позбавлена можливості у строк, встановлений ухвалою суду від 17.02.2025 подати відзив на позовну заяву або подати до суду заяву про продовження такого строку, однак таких звернень до суду у встановленому порядку не надходило.

Відповідно до ст. 126 Цивільного процесуального кодексу України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Отже, клопотання про поновлення строку на подання відзиву на позовну заяву слід залишити без задоволення, а відзив - без розгляду, оскільки такий був поданий до суду поза межами встановленого судом строку.

24 березня 2025 року позивач надала до суду відповідь на відзив, в якому просила відзив відповідача залишити без розгляду, як такий, що був поданий з порушенням строку визначеного в ухвалі від 17.02.2025, а її позов задоволити. Також позивач звернула увагу на те, що жодної згоди щодо невиплати заробітної плати вона не надавала, відповідач не мала законних підстав здійснювати відрахування із її зарплати.

На підставі частини п`ятої ст. 279 Цивільного процесуального кодексу України судовий розгляд справи проведено на підставі наявних у ній матеріалів.

Дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне.

1. Судовим розглядом справи встановлено, що предметом спору, тобто правовим об`єктом з привиду якого виникла конфліктна ситуація між сторонами справи є трудові відносини, пов`язані із правом на стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника.

В контексті хронології існуванням спірних правовідносин, суд наводить наступні обставини справи.

Наявні у справі доказові матеріали (дані трудового договору від 14.08.2024) свідчать про трудову діяльність позивача в ресторані «ВІЛЛА ДЕЛЬ РЕ» на посаді покоївки, починаючи з 14 серпня 2024 року (а.с.8-12).

Позивачем надано також в якості доказів «скріншоти» з додатку «viber», однак суд не може взяти до уваги як належний доказ таке листування, оскільки згідно з практикою Верховного Суду, зокрема, постановою від 19 січня 2022 року у справі №202/2965/21, роздруківка електронного листування не може вважатись електронним документом (копією електронного документа) в розумінні положень ч. 1 ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг»", тобто не може вважатися доказом, бо не містить електронного підпису, який є обов`язковим реквізитом електронного документа, оскільки в такому разі неможливо ідентифікувати відправника повідомлення і зміст такого документа не захищений від внесення правок і викривлення.

4 листопада 2024 року ОСОБА_1 звернулася до Управління інспекційної діяльності у Закарпатській області зі зверненням, в якому просила провести інспекційне відвідування ФОП ОСОБА_2 , в ході якого перевірити, чи виплатила остання їй у день звільнення заробітну плату, а також компенсацію за один день невикористаної щорічної відпустки.

В подальшому, Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці листом від 16.12.2024 №ЗХ/3/1186-ЗВ-24, повідомило позивача про те, що в ході перевірки ФОП ОСОБА_2 було підтверджено, що ОСОБА_1 не виплатили заробітну плату за виконану роботу в готелі, чим порушено вимоги ст. 115 КЗпП України. Крім цього, встановлено, що розрахунок при звільненні не проведено в день звільнення, що є порушенням ст.116 КЗпП України. Інспектором праці ФОПу внесено припис на усунення виявлених порушень, а винна особа притягається до передбаченої законом відповідальності.

Надалі, у відповідь на запит позивача, Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці своїм листом від 06.01.2025 №ЗХ/3/6-ЗВ-25 надало ОСОБА_1 завірені копії запитуваних документів, зокрема, акту від 09.12.2024 №ЗХ/ЗК/37458/048 (надалі Акт).

Згідно з даними банківської виписки по картці 6 січня 2025 року ОСОБА_1 було зараховано суму 3431,16 грн, з призначенням платежу «виплата заробітної плати за серпень 2024 року».

2. Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи та спірним правовідносинам, у контексті з доводами та запереченнями учасників справи, суд враховує наступні норми права та наводить мотиви їх застосування.

Частиною першою ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з приписами частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (частина перша ст. 5 Цивільного процесуального кодексу України).

Статтею 23 Загальної декларації з прав людини передбачено, що кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці та на захист від безробіття. Кожна людина, без будь-якої дискримінації, має право на рівну оплату за рівну працю. Кожний працюючий має право на справедливу і задовільну винагороду, яка забезпечує гідне людини існування, її самої та її сім`ї, і яка в разі необхідності доповнюється іншими засобами соціального забезпечення.

Згідно зі ст. 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Частиною першою ст. 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Роз`яснюючи вищевказані положення Основного Закону України, Верховний Суд України у п. 1 постанови «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 № 9 (надалі Постанова №9) звернув увагу судів на необхідності неухильного додержання при розгляді трудових спорів Конституції України, КЗпП і інших актів законодавства України. Діяльність судів по розгляду справ цієї категорії повинна спрямовуватися на всемірну охорону конституційного права кожного на працю, яке включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується, а також на охорону прав і законних інтересів підприємств, установ, організацій, на зміцнення трудової та виробничої дисципліни, на виховання працівників у дусі свідомого й сумлінного ставлення до праці.

В межах судового розгляду справи однією з визначальних обставин, які необхідно дослідити суду є встановлення того, чи було порушено права позивача при звільненні, та, як наслідок, наявність підстав для стягнення на її користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у сумі за предметом позову.

Не оспорюється сторонами по справі та підтверджується матеріалами справи той факт, що позивач та відповідач перебували у трудових правовідносинах з 14 по 28 серпня 2024 року.

По відношенню до цього слід зазначити, що згідно з приписами частини першої ст. 47 КЗпП України (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

В свою чергу, положеннями ст. 116 КЗпП України (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) регламентовано, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Судом встановлено, не спростовано матеріалами справи та відповідачем те, що в день звільнення - 28 серпня 2024 року, ОСОБА_1 не було виплачено заробітну плату за виконану роботу та не проведено розрахунок при звільненні. Наведене підтверджується Актом (а.с. 25-33), листом Західного міжрегіонального управління державної служби з питань праці від 16.12.2024 №ЗХ/3/1186-ЗВ-24 (а.с.34).

При цьому, порушення із затримки розрахунку при звільненні позивача припинилось остаточним розрахунком ФОП ОСОБА_2 з нею 6 січня 2025 року, як це підтверджується банківською випискою по картці (а.с.36).

Визначаючи розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, позивач у змісті позову навела розрахунок, виходячи з того, що її заробітна плата за одну відпрацьовану зміну складала 800 грн, що є середньоденною заробітною платою, строк затримки розрахунку становить 94 робочих дні (з 28 серпня 2024 року по 6 січня 2025 року). Таким чином, позивач вважає, що з відповідача слід стягнути 75200,00 грн (800 грн х 94 дні=75200,00 грн).

Разом з тим, у відповідності до частини четвертої ст. 263 Цивільного процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду.

В контексті наведенного, слід зазначити, що Верховний суд у своїй практиці неодноразово звертав увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто, має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця (постанова від 18.12.2024 по справі №755/15005/23, від 18.02.2025 по справі № 191/2910/21).

Висновок щодо можливості зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15 (провадження № 14-623цс18).

У зазначеній постанові Велика Палата Верховного Суду вказала, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Схожі висновки наведені також у постанові Верховного Суду від 18.02.2025 року по справі № 191/2910/21, в якій суд касаційної інстанції, серед іншого, також зазначив: «Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного, виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві необхідно дійти висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України».

У постанові від 22 лютого 2024 року по справі № 754/9761/21 Верховний Суд дійшов висновку, що розумним, справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивачу виплат, має дорівнювати розміру заборгованості по заробітній платі при звільненні позивача.

Вказані висновки узгоджуються з правовою позицією, висловленою у постановах Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 363/3659/20, від 05 жовтня 2022 року у справі № 753/6287/21, від 15 березня 2023 року у справі № 201/8085/21, від 26 квітня 2023 року у справі № 201/8083/21, від 17 травня 2023 року у справі № 201/8082/21.

З огляду на очевидну неспівмірність заявленої до стягнення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 75200,00 грн зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, суд дійшов висновку, що справедливим, пропорційним і таким, що відповідає обставинам справи, є розмір відповідальності відповідача за прострочення нею належних при звільненні ОСОБА_1 виплат, що становить 20000,00 грн.

При цьому суд зазначає, що Європейський суд з прав людини зауважує на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

3. Вирішення питання щодо розподілу судових витрат суд вирішує у порядку передбаченому ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України.

З відповідача підлягає до стягнення на користь позивача судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в сумі 322,12 грн., виходячи з розрахунку: 20000,00 грн. (розмір задоволених позовних вимог) х 1211,20 грн. (судовий збір) ? 75200,00 грн. (розмір заявлених позовних вимог).

На підставі наведеного та керуючись статтями 8, 19, 43, 55, 124, 129, 1291 Конституції України, статтями 116, 117 Кодексу законів про працю України, статтями 2, 3, 10, 12, 13, 76-81, 141, 259, 263-265, 273, 279, 354, 430 Цивільного процесуального кодексу України, Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

УХВАЛИВ:

1. Позов задоволити частково.

2. Стягнути з фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 20000,00 (двадцять тисяч гривень 00 копійок).

2.1 Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму 322,12 (триста двадцять дві гривні 12 копійок) гривень сплаченого судового збору.

3. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

4. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

5. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

6. Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: фізична особа-підприємець ОСОБА_2 , АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Суддя В.В. Кость