ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3377/25 Справа № 204/542/24 Суддя у 1-й інстанції - Книш А. В. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова М. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Петешенкової М.Ю.,

суддів Городничої В.С., Красвітної Т.П.,

при секретарі - Лопаковій А.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»

на рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 09 грудня 2024 року у складі судді Книш А.В.

у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2024 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду із вищевказаним позовом посилаючись на те, що 19 лютого 2007 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №2007-028, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 29900 доларів США.

19 лютого 2007 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки № 2007/028, за умовами якого останній зобов`язався відповідати перед банком за виконання позичальником умов договору.

Банк вказує, що оскільки у передбачені договором строки позичальники зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконували, у останніх утворилась заборгованість.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 16 березня 2012 року у справі 2/0417/1909/2012 стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 солідарно на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 382698,30 грн.

Оскільки відповідачі своєчасно не виконали рішення суду, розмір заборгованості за кредитним договором визначено судом у національній валюті, просили стягнути солідарно із відповідачів 3% річних та інфляційні втрати у розумінні положень ст. 625 ЦК України за період з 24 лютого 2019 року по 23 лютого 2022 року.

Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 09 грудня 2024 року позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь АТ КБ «ПриватБанк» 3% річних за період з 24 лютого 2019 року по 23 лютого 2022 року у розмірі 34442,85 грн.

В задоволенні решти позову відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано наявністю підстав для часткового задоволення позову та стягнення з відповідачів 3 % річних від простроченої суми, оскільки останні не виконали грошове зобов`язання за кредитним договором, укладеним в іноземній валюті.

Не погодившись з таким рішенням суду, АТ КБ «ПриватБанк» звернулось з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та норм процесуального права, просили скасувати рішення суду в частині залишених без задоволення вимог та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не з`ясував належним чином обставини, що мають значення для справи. Вказує, що відповідачами порушено грошове зобов`язання яке виникло за рішенням суду та виражено у грошовій валюті, гривні, висновок суду першої інстанцій про те, що у позивача не виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат у розумінні положень статті 625 ЦК України є помилковим. Окрім того, судом першої інстанції не застосовано до вказаних правовідносин висновки Верховного Суду.

З огляду на те, що рішення суду першої інстанції оскаржується в частині стягнення інфляційних втрат, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість судового рішення лише в частині, яка оскаржується. В іншій частині рішення суду не оскаржується, а відповідно й апеляційним судом не перевіряється.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду без змін, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 19 лютого 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №2007-028, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 29900,00 доларів США.

Зобов`язання позичальника, що випливали зі згаданого кредитного договору, були забезпечені шляхом укладання з ОСОБА_2 договору поруки № 2007/028 від 19 лютого 2007 року.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 16 березня 2012 року (справа № 2/0417/1909/2012) позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 солідарно на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 382698,30 грн., судовий збір у розмірі 3219,00 грн., а всього 385917,30 грн.

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Вищевказане рішення суду не було скасовано та набрало законної сили, а отже встановлені даним рішенням обставини не підлягають доказуванню.

Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість відповідачів за період з 24 лютого 2019 року по 23 лютого 2022 року становить 118125,36 грн, та складається із: індексу інфляції за прострочення виконання зобов`язання 83682,51 грн; заборгованості за 3% річних від простроченої суми 34442,85 грн.

Згідно із частиною першою, другою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно із частиною другою статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 01 жовтня 2014 року № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, провадження № 14-16цс18.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 16 березня 2012 року підтверджено наявність грошового зобов`язання позичальників перед банком.

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18).

Таким чином, з ухваленням рішення про стягнення боргу у 2012 році зобов`язання відповідачів сплатити заборгованість за кредитним договором не припинилося та триває до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання. Відтак кредитор має право на отримання сум, передбачених положеннями статті 625 цього Кодексу, за увесь час його прострочення.

Разом з цим, відповідності до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає.

Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 27 січня 2016 року у справі № 6-771цс15, з якою погодився Верховний Суд у постановах від 04 червня 2020 року у справі № 369/5393/15 (провадження N 61-21713св18), від 05 червня 2019 року у справі № 367/5899/15-ц (провадження № 61-13768св18).

Враховуючи те, що укладення кредитного договору як і погашення заборгованості за кредитним договором визначено у доларах США, що підтверджується самим договором так і додатком № 1 та №2 до кредитного договору №2007-028, до спірних правовідносин частина друга статті 625 ЦК України щодо стягнення інфляційних втрат не застосовується.

Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 23 липня 2020 року у справі № 754/16773/17 (провадження N 61-18824св19).

З огляду на те, що кредитна заборгованість відповідачами не погашена, а рішення суду не виконано, встановивши, що позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, саме у розумінні положень частини другої статті 625 ЦК України, яка є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, суд першої інстанції, з урахуванням положень статей 12, 13 ЦПК України, дійшов правильного висновку про часткове задоволення позову в частині стягнення 3 % річних, оскільки кредитний договір укладався в іноземній валюті, а тому інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України, гривня, іноземна валюта індексації не підлягає.

Проаналізувавши зміст рішення суду першої інстанції з точки зору застосування норм права, які стали підставою для позову по суті, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції ухвалене рішення відповідно до встановлених ним обставин на підставі наданих доказів, які мають індивідуальний характер. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів позивача та їх відображення в оскаржуваному рішенні, питання обґрунтованості висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить із того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та вважає його таким, що відповідає фактичним обставинам справи та нормам чинного законодавства.

Аргументи апеляційної скарги про те, що заборгованість за кредитним договором визначена у гривні, а тому й наявні підстави для задоволення позову у повному обсязі, є безпідставними, оскільки відповідно до умов кредитного договору № 2007-028 від 19 лютого 2007 року сума кредиту визначена у розмірі в іноземній валюті, зокрема 29900,00 доларів США.

Доводи апеляційної скарги про не врахування судом першої інстанції висновків Верховного Суду, є безпідставними, оскільки висновки суду першої інстанції не суперечать висновкам Верховного Суду.

Посилання скаржника на постанову Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 340/385/17, як на підставу для задоволення вимоги позову в оскарженій частині, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вказаною постановою Великої Палати Верховного Суду лише підтверджено той факт, що інфляційні втрати можливо стягнути лише у грошовій одиниці України, іноземна валюта індексації не підлягає, що в свою чергу підтверджує правильність висновків суду першої інстанції.

Отже, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини в справі та правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює та застосував норми права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, пункт 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно із статтею 141 ЦПК України, судові витрати, у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - залишити без задоволення.

Рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 09 грудня 2024 року в оскаржуваній частині - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошена 19 березня 2025 року

Повний текст судового рішення складено 27 березня 2025 року.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: В.С. Городнича

Т.П. Красвітна