Справа № 203/498/25
Провадження № 2/0203/893/2025
КІРОВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2025 року Кіровський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Колесніченко О.В.,

за участю секретаря Погрібного О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпрі в спрощненого позовного провадження цивільну справу у паперовій формі за позовом ОСОБА_1 до Чернівецької митниці, третя особа ОСОБА_2 , про відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

У січні 2025 року позивач за представництва адвоката Афоніна Олександра Вікторовича звернувся із зазначеним позовом до Чернівецької митниці, зазначивши третьою особою ОСОБА_2 , на предмет стягнення з держави Україна за рахунок Державного бюджету України в розмірі 80 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок незаконного притягнення позивача 15 листопада 2024 року до адміністративної відповідальності за ст. 485 Митного кодексу України.

В обґрунтування позову зазначається, що 15 листопада 2024 року відповідачем за відсутності позивача складений протокол про порушення митних правил № 0924/40800/24 за ст. 485 Митного кодексу України, згідно якого позивач, виконуючи функції митного брокера за договором ТОВ «Елма трейдинг», заявив 17 жовтня 2024 року в поданій Чернівецький митниці в митній декларації ІМ40ДЕ № 24UA39U4 неправдиві відомості, необхідні для визначення коду товару згідно з УКТ ЗЕД з метою неправомірного звільнення від сплати митних платежів чи збільшення їх розміру на загальну суму 58 440,11 грн.

16 грудня 2024 року постановою Першотравневого районного суду м. Чернівці у справі № 725/11491/24 позивач визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 485 Митного кодексу з накладенням адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 29 220,55 грн. та покладенням судового збору в розмірі 605,60 грн., проте постановою Чернівецького апеляційного суду від 22 січня 2025 року вищевказана постанова місцевого суду скасована із прийняттям нової постанови про закриття провадження у справі на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Позивач вважає, що в протоколі про порушення митних правил № 0924/40800/24 відповідачем свідомо вказувалися недостовірні відомості, які не відповідають дійсності, а саме містяться взаємовиключні відомості про ставку мита товару № 1 у митній декларації типу ІМ40ДЕ № 24UA39U4, зокрема, на початку протоколу вказано, що ставка мита встановлена на рівні 2%, а в кінці вказано, що ставка мита встановлена на рівні 6,5%. Позивач вважає, що таке очевидне свавілля та бездіяльність органу державної влади, направлене на притягнення невинної особи до адміністративної відповідальності, завдало постійних моральних страждань позивачу та підірвало його довіру до державних інстанцій.

Внаслідок незаконного складання протоколу про порушення митних правил протягом двох 2 місяців 8 днів (69 днів) позивач перебував під судом у справі «кримінального обвинувачення» в розумінні Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Окрім цього, позивач посилається на те, що моральної шкоди завдав факт того, що у випадку неодноразового притягнення до відповідальності за порушення митних правил митного брокеру, митний орган може зупинити, скасувати або анулювати дозвіл на митну брокерську діяльність, тобто позбавити особу роботи. Складання незаконного протоколу протягом 69 днів щоденно призводило позивача до деструктивних та негативних думок про можливе позбавлення роботи та можливості заробітку на життя, посилювало інтенсивність та глибину страждань.

Таким чином, враховуючи незаконне притягнення до адміністративної відповідальності з 15 листопада 2024 року до 22 січня 2025 року та накладення штрафу в розмірі, що перевищує штрафи за деякі кримінальні правопорушення, позивач вважає, що має отримати відшкодування моральної шкоди, відповідно до положень ЦК України та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюються оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», та розраховує розмір такої моральної шкоди виходячи із мінімальної заробітної плати відповідно Закону України «Про державний бюджет на 2025 рік» і оцінює її в розмірі 80 000 грн., яку, у випадку відшкодування, перерахує на потреби Збройних Сил України.

З відкриттям спрощеного позовного провадження за ухвалою суду від 06 лютого 2025 року, після отримання усунення недоліків позовної заяви, з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду цієї справи по суті на засадах диспозитивності проведена її письмова підготовка без виникнення процесуальних ускладнень та без потреби у витребуванні доказів чи у сприянні в поданні доказів іншим чином.

19 лютого 2025 року від представника Чернівецької митниці в підсистемі «Електронний суд» ЄСІТС надійшов відзив, в якому позов не визнав повністю, навівши на спростування доводів позивача аргументи недоведеності позовних вимог належними та допустимими доказами, оскільки позивачем до позовної заяви не додано жодних доказів того, що посадова особа митниці при складанні протоколу про порушення митних правил порушила вимоги Митного кодексу України, чи були підстави для складання такого протоколу, позаяк у постанові суду апеляційної інстанції, також відсутні висновки суду щодо встановлення незаконності складання посадовими особами митниці протоколу про ПМП, а також не встановлено вчинення будь-яких неправомірних дій щодо позивача при здійсненні провадження у справі про порушення митних правил. Також представник відповідача посилається на те, що в розумінні ст. 1176 ЦК України Чернівецька митниця не відноситься до органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду. Також представник відповідача посилається на відсутність доказів заподіяння позивачу моральної шкоди, оскільки складання митним органом протоколу про порушення митних правил та винесення судом постанови про закриття провадження у справі не свідчить про неправомірність дій посадових осіб Чернівецької митниці. Позивачем не наведено жодних доводів та аргументів щодо порушення з боку Чернівецької митниці законодавства при складанні протоколу про порушення митних правил, а отже не доведено протиправності дій Чернівецької митниці, як і не доведено причинного зв`язку між шкодою і протиправними діями посадових осіб митниці. Також представник відповідача вважає, що позивачем не надано доказів заподіяння йому моральної шкоди, зокрема не доведено, що позивач зазнав душевних страждань (переживань, хвилювань), тоді як сам факт закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення, не може свідчити про заподіяння позивачу моральної шкоди та бути підставою для відшкодування такої. Представник відповідача також вважає, що позивачем не надано жодних доказів того, що на позивача в результаті складання протоколу застосовано позбавлення ліцензії митного брокеру.

Третя особа своїм правом подати заяви по суті справи не скористався, пояснень щодо позову не подавав.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі, наполягав на його задоволенні з наведених у ньому підстав.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала повністю та наполягала на його відмові з наведених у відзиві підстав.

Третя особа, будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилася. Будь-яких заяв або клопотань на адресу суду від третьої особи не надходило.

Суд, вислухавши усні пояснення представників, повно, всебічно і об`єктивно дослідивши та оцінивши за своїм внутрішнім переконанням зібрані докази, як окремо, так і в їх сукупності, в межах заявлених вимог за ст. 13 ЦПК України дійшов висновку про відмову в позові, виходячи з наступних міркувань та встановлених у судовому засіданні обставин.

Встановлені судом фактичні обставини.

Судом встановлено, 15 листопада 2024 року старшим державним інспектором відділу митного оформлення № 2 митного поста «Чернівці» Чернівецької митниці Гринчаком Генадієм Івановичем у відношенні ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , складено протокол про порушення митних правил № 0924/40800/24 за ст. 485 Митного кодексу України (а.с. 4-6).

Постановою Першотравневого районного суду м. Чернівці від 16 грудня 2024 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 485 Митного кодексу України (протокол № 0924/40800/24 від 15 листопада 2024 року) та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 50 відсотків несплаченої суми митних платежів, що становить 29 220,55 грн. (а.с. 20 зворот - 21).

Постановою Чернівецького апеляційного суду від 22 січня 2025 року постанову Першотравневого районного суду м. Чернівці від 22 січня 2025 року постанову Першотравневого районного суду м. Чернівці від 16 грудня 2024 року відносно ОСОБА_1 скасовано, а провадження у справі закрито на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 485 Митного кодексу України (а.с. 24 зворот 28).

Вирішуючи даний спір, суд відповідно до вимог ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», приймає до уваги правові позиції, викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 22 січня 2025 року у цивільній справі № № 335/6977/22 (провадження № 14-87цс24).

Щодо підстав відшкодування моральної шкоди у спірних правовідносинах

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до частин першої та другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості відповідальності за шкоду, завдану органами державної влади чи місцевого самоврядування та їх посадовими особами, які є відмінними від загальних підстав деліктної відповідальності.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (частина перша статті 1173 ЦК України).

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (частина перша статті 1174 ЦК України).

Наведеними правовими нормами передбачено, що для покладення відповідальності за дії посадових осіб та органів державної влади чи місцевого самоврядування наявність їх вини не є обов`язковою. Проте цими приписами встановлена обов`язковість інших трьох елементів складу цивільного правопорушення, встановлення яких є необхідним для покладення відповідальності за завдану шкоду на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування, про що Велика Палата Верховного Суду деталізує далі.

Усталеним у доктрині цивільного права та національній судові практиці є підхід, за якого для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади (тут і далі - йдеться також й про органи місцевого самоврядування, про що не зазначається з огляду на обставини цієї справи) у виді відшкодування шкоди має бути встановлено наявність одночасно трьох умов: неправомірність (протиправність) дії посадових або службових осіб державного органу; шкода; причинно-наслідковий зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Тягар доведення наявності цих умов покладається на позивача, який звертається з позовом про відшкодування шкоди на підставі статей 1173, 1174 ЦК України (див. близькі за змістом висновки у пункті 8.49.5постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 березня 2023 року у справі № 925/556/21).

У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 вказано, що, застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Отже, для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади у виді відшкодування шкоди обов`язковою є сукупність трьох умов: дії органу (посадових або службових осіб) повинні мати протиправний характер, шкода та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Вина посадових осіб органів державної влади не є обов`язковою. Тягар доведення наявності зазначених трьох умов покладається на позивача, який звернувся до суду з позовом про відшкодування шкоди.

Щодо правової природи протоколу у справі про адміністративне правопорушення

Відповідно до ч.1 ст. 495 Митного кодексу протокол про адміністративне правопорушення є джерелом доказів у справі.

Відповідно до вимог ч.ч.2-11 ст. 494 МК України протокол про порушення митних правил повинен містити такі дані: 1) дату і місце його складення; 2) посаду, прізвище, ім`я, по батькові посадової особи, яка склала протокол; 3) необхідні для розгляду справи відомості про особу, яка притягується до відповідальності за порушення митних правил, якщо її встановлено; 4) місце, час вчинення, вид та характер порушення митних правил; 5) посилання на статтю цього Кодексу, що передбачає адміністративну відповідальність за таке порушення; 6) прізвища та адреси свідків, якщо вони є; 7) відомості щодо товарів, у тому числі транспортних засобів особистого користування, транспортних засобів комерційного призначення та документів, вилучених згідно із статтею 511 цього Кодексу; 8) інші необхідні для вирішення справи відомості.

Протокол підписується посадовою особою, яка його склала. Якщо при складенні протоколу була присутня особа, яка притягується до адміністративної відповідальності за порушення митних правил, протокол підписується і цією особою, а за наявності свідків - і свідками.

Якщо особа, яка притягується до адміністративної відповідальності за порушення митних правил, відмовляється підписати протокол, до протоколу вноситься відповідний запис. Особа, яка притягується до адміністративної відповідальності за порушення митних правил, має право дати пояснення та висловити зауваження щодо змісту протоколу, а також письмово викласти мотиви своєї відмови від підписання протоколу. Власноручно викладені цією особою пояснення додаються до протоколу, про що до протоколу вноситься відповідний запис із зазначенням кількості аркушів, на яких подано такі пояснення.

У разі складення протоколу особі, яка притягується до адміністративної відповідальності за порушення митних правил, роз`яснюються її права, передбачені статтею 498 цього Кодексу, та повідомляється про можливість припинення провадження у справі про порушення митних правил шляхом компромісу, про що до протоколу вноситься відмітка, яка підписується цією особою.

У разі потреби в протоколі зазначаються також місце, дата і час розгляду справи про порушення митних правил.

Протокол складається у двох примірниках, один з яких вручається під розписку особі, яка притягується до адміністративної відповідальності за порушення митних правил.

У разі відмови особи, яка притягується до адміністративної відповідальності за порушення митних правил, одержати примірник протоколу до протоколу вноситься відповідний запис, який підписується посадовою особою митного органу, яка склала протокол, та свідками, якщо вони є, після чого зазначений примірник протягом трьох робочих днів надсилається особі, яка притягується до адміністративної відповідальності за порушення митних правил, за повідомленою нею або наявною в митних органах адресою (місце проживання або фактичного перебування).

Якщо при складенні протоколу особа, яка притягується до адміністративної відповідальності за порушення митних правил, не була присутня, до протоколу вноситься відповідний запис, який підписується посадовою особою митного органу, яка склала протокол, та свідками, якщо вони є, після чого один примірник протягом трьох робочих днів надсилається особі, яка притягується до адміністративної відповідальності за порушення митних правил, за повідомленою нею або наявною в митних органах адресою (місце проживання або фактичного перебування).

Протокол вважається врученим у тому числі у разі, якщо особа, яка притягується до адміністративної відповідальності за порушення митних правил, не перебувала за повідомленою нею або наявною в митних органах адресою або місце проживання чи фактичного перебування, повідомлене такою особою, є недостовірним.

Протокол, а також вилучені товари, у тому числі транспортні засоби особистого користування, транспортні засоби комерційного призначення та документи, зазначені в протоколі, передаються до митниці, в зоні якої виявлено порушення митних правил, а в разі якщо провадження у справі здійснюється іншим митним органом, - до такого органу.

Форми процесуальних документів у справах про порушення митних правил, в тому числі протоколу про порушенням митних правил, затверджені Наказом Міністерства фінансів України № 652 від 31 травня 2012 року.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 13 березня 2019 року у справі № 712/7385/17 сформулювала висновок, що дії суб`єкта владних повноважень щодо складання протоколу без ухвалення рішення про притягнення особи до адміністративної відповідальності не породжують правових наслідків для особи та не порушують її права.

Велика Палати Верховного Суду також вже досліджувала питання порядку оскарження дій працівників поліції у разі складання протоколу про адміністративне правопорушення та у постанові від 19 червня 2019 року у справі № 638/3490/18, приймаючи до уваги які суд приходить до наступного висновку у цій справі.

Складання протоколу є процесуальною дією суб`єкта владних повноважень, яка спрямована на фіксацію адміністративного правопорушення та відповідно до статті 495 МК України є предметом оцінки суду як доказу вчинення такого правопорушення при розгляді справи про притягнення особи до адміністративної відповідальності.

Протокол не є рішенням суб`єкта владних повноважень.

Розгляд питання правомірності складання протоколу про адміністративне правопорушення в окремому позовному провадженні без аналізу матеріалів про притягнення особи до адміністративної відповідальності та рішення суб`єкта владних повноважень, винесеного за результатами їх розгляду, сукупно з іншими доказами, не дозволить ефективно захистити та відновити (за наявності порушень) права особи, яка притягується до адміністративної відповідальності.

Сам факт складання посадовою особою митного органу протоколу не вказує на фактичну вину особи в порушенні митних правил. Протокол є носієм доказової інформації, яка в подальшому може бути використана органом, який здійснює розгляд справи про адміністративне правопорушення з метою прийняття рішення щодо наявності або відсутності складу адміністративного правопорушення в діях особи. Протокол фіксує обставини та факти виявлених порушень законодавства та не є рішенням, що створює правові наслідки і не змінює стан суб`єктивних прав особи, оскільки таким рішенням є постанова, яка приймається на підставі протоколу. Таких висновків суд дійшов з урахуванням висновків Верховного Суду у постанові від 22 червня 2023 року у справі № 752/5417/19.

За наведеного, суд приходить до висновку, що на уповноважену особу митного органу під час оформлення матеріалів про порушення митних правил покладено обов`язок зафіксувати всі обставини виявленої події з визначенням особи, яка за встановленими обставинами та з високим ступенем вірогідності вчинила порушення митних правил як адміністративне правопорушення, скласти стосовно такої особи протокол про порушення митних правил та надіслати його до суду.

Водночас на посадову особу митного органу під час складення протоколу про порушення митних правил покладено відмінну функцію ніж та, яку має виконати суд під час розгляду справи про адміністративне правопорушення. У такому випадку до повноважень посадової особи митного органу не належить встановлення та остаточна оцінка всіх обставини, а покладена обмежена функція, а саме збирання та фіксація доказів стосовно обставин події, що відбулася. Висновки посадової особи митного органу є вірогідними та не мають для суду заздалегідь визначеного значення. Дії особи, стосовно якої складено протокол про порушення митних правил, ймовірно місять ознаки такого адміністративного правопорушення, але остаточні висновки, зокрема й про дійсно винну у правопорушенні особу, має зробити виключно суд.

Тобто, оформлення посадовою особою митного органу протоколу про порушення митних правил здійснюється ним на виконання покладених на нього функцій та завдань, а дії зі складання протоколу про порушення митних правил не породжують правових наслідків для особи, щодо якої складено такий протокол, крім тих, що пов`язані з розглядом такого протоколу судом.

Протокол про порушення митних правил, який є офіційним процесуальним документом, складається уповноваженою особою у встановленій формі і повинен містити відомості, потрібні для розгляду справи по суті, зокрема зазначення характеру правопорушення та норми Митного кодексу України, що передбачає відповідальність за таке правопорушення.

Встановлення протиправності в діях посадових осіб під час складання протоколу про адміністративне правопорушення

Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у пунктах 40-42 постанови від 22 січня 2025 року, протиправність дій чи бездіяльності посадової особи або органу є одним з обов`язкових елементів, встановлення якого створює сукупність підстав для виникнення обов`язку з відшкодування шкоди, завданої рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, оскільки за змістом статей 1173, 1174 ЦК України підлягає відшкодуванню шкода, завдана не будь-якими, а саме незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади чи його посадової особи.

Під протиправністю потрібно розуміти безпосередню суперечність (невідповідність) рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта.

У справі № 638/3490/18 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що процесуальні дії суб`єкта владних повноважень, які полягають у фіксації адміністративного правопорушення, можуть бути оцінені на предмет відповідності закону чи іншому нормативному акту судом під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, оскільки оцінка таких дій без аналізу матеріалів про притягнення особи до адміністративної відповідальності сукупно з іншими доказами є неможливою.

Відповідно до ч.2 ст. 522 МК України розгляд справ про порушення митних правил, передбачених ст. 485 МК України здійснюється районними, районними у місті, міськими чи міськрайонними судами (суддями).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

Відповідність протоколу про адміністративне правопорушення (за формою чи змістом) вимогам закону, складення його уповноваженою особою, а також правомірність інших дій (бездіяльності) посадової особи митного органу під час оформлення протоколу про порушення митних правил може бути встановлено судом у справі про адміністративне правопорушення (близький за змістом висновок сформульовано у постанові Верховного Суду від 10 травня 2018 року у справі № 760/9462/16).

Вирішуючи спір у справі про відшкодування моральної шкоди,завданої незаконним притягненням до адміністративної відповідальності, суд загальної юрисдикції може встановити наявність у діях посадових осіб митного органу під час складення протоколу про порушення митних правил ознак очевидної протиправності, таких як: відсутність повноважень у посадової особи митниці на складання протоколу про порушення митних правил, складання протоколу про адміністративне правопорушення стосовно особи, яка не була учасником події порушення митних правил, тощо. Отже, очевидний характер протиправності дій (бездіяльності, рішень) посадовї особи митного органу під час складання протоколу про адміністративне правопорушення може бути встановлений судом загальної юрисдикції, зокрема й тоді, коли такі дії (бездіяльність, рішення) явно суперечать вимогам закону та порушують права, свободи або інтереси осіб, які звернулися до суду.

Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у свій постанові від 22 січня2025 року у наведеній категорії справ суд, з огляду на підстави позову, при вирішенні питання про те, чи мали дії або бездіяльність органів влади, їх посадових осіб, які становили втручання в право особи, ознаки свавільності, повинен оцінювати: чи були передбачені законом підстави (умови) для відповідних дій відповідного органу (у даній справі за позовом ОСОБА_1 посадової особи митниці), чи були вони виправданими (необхідними) та пропорційними до конкретних обставин.

Втручання не буде свавільним, якщо: воно відбулося згідно із законом; воно переслідує легітимну мету і є пропорційним до цієї мети; воно є необхідним у демократичному суспільстві.

Отже при вирішенні спору про відшкодування шкоди суд може встановити протиправний характер дій (бездіяльності, рішень) працівників патрульної поліції як обов`язковий елемент деліктної відповідальності за наявності ознак очевидної протиправності чи навіть свавільності таких дій.

Таким чином суд приходить до висновку, що у разі відповідності протоколу про порушення митних правил вимогам закону та вчинення відповідними посадовими особами митниці під час складання протоколу усіх дій згідно із законом та в межах їхніх повноважень та за відсутності ознак свавільності таких дій, закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення за відсутністю складу правопорушення не є фактом, який сам по собі підтверджує протиправність дій посадової особи митного органу щодо складання такого протоколу.

Тобто, при невстановленні під час розгляду справи про адміністративне правопорушення невідповідності дій (бездіяльності) посадових осіб митного органу щодо складання протоколу, які мали наслідком закриття справи про адміністративне правопорушення, дії посадової особи митниці щодо складення протоколу про таке адміністративне правопорушення у разі подальшого закриття справи у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення можуть бути підставою для відшкодування шкоди державою лише у тому випадку, якщо закриття справи у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення відбулося через очевидну невідповідність протоколу вимогам закону або внаслідок інших протиправних дій посадових осіб митних під час оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення, або які мають ознаки свавільності.

Встановлення факту заподіяння моральної шкоди

Як зазначено вище наявність заподіяної шкоди є ще одним з обов`язкових елементів, наявність якого у сукупності з іншими двома створює підстави для покладення на державу відповідальності у вигляді відшкодування особі шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади.

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (частина перша статті 23 ЦК України). Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частина друга статті 23 ЦК України).

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (пункт 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц).

Під час розгляду справ про відшкодування моральної шкоди суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та на яких міркуваннях він у цьому базується, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, потрібні для відновлення попереднього стану. Водночас суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Наявність заподіяння моральної шкоди повинен довести позивач.

Порушення прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей, зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (рішення від 20 жовтня 2011 року у справі «Рисовський проти України» (Rysovskyy v. Ukraine).

Отже, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у виді погіршення здоров`я, можуть підтверджувати завдання моральної шкоди.

З огляду на загальні засади доказування у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і яким є розмір її відшкодування.

Вирішувати такі спори потрібно з урахуванням того, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (статті 3, 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

Відтак позивач, звертаючись до суду із позовом про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягненням до адміністративної відповідальності, повинен довести, що внаслідок протиправних дій працівників патрульної поліції під час складання протоколу про адміністративне правопорушення йому була заподіяна моральна шкода, зазначити, у чому вона проявлялася, а також обґрунтувати розмір її відшкодування.

Встановлення причинного зв`язку між неправомірними діями і заподіяною шкодою

Третім обов`язковим елементом для покладення на державу відповідальності за відшкодування особі шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, - є причинно-наслідковий зв`язок між протиправними (неправомірними) діями (бездіяльністю) і заподіяною шкодою.

Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами. Водночас причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди (див. висновки Верховного Суду, сформульовані у постанові від 20 січня 2021 року в справі № 197/1330/14-ц).

Верховний Суд у постановах від 20 березня 2019 року у справі № 918/203/18 та від 28 жовтня 2020 року у справі № 904/3667/19 зробив висновок про те, що у справах про відшкодування шкоди доведення обґрунтованості вимог покладається на позивача, який має надати суду докази наявності шкоди, протиправності поведінки того, хто завдав шкоду, а також причинно-наслідкового зв`язку такої поведінки із завданою шкодою.

Саме лише задоволення скарги щодо неправомірності дій працівників правоохоронного органу не є безумовною підставою для висновку про наявність причинного зв`язку між діями працівників (посадових осіб) такого органу та завданою шкодою. Причинний зв`язок (як обов`язковий елемент цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди) між протиправною поведінкою та шкодою проявляється у тому, що шкода повинна бути об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди.

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягненням особи до адміністративної відповідальності, встановлення протиправного характеру дій посадових осіб, які склали протокол про адміністративне правопорушення, не може оцінюватись як преюдиційний факт завдання моральної шкоди особі, відносно якої складено протокол про адміністративне правопорушення, і як наявність причинно-наслідкового зв`язку між цими обставинами.

Щодо застосування статті 1176 ЦК України та приписів Закону № 266/94-ВР до спірних правовідносин

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органами державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України та деталізовані у Законі № 266/94-ВР. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у виді арешту чи виправних робіт.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто з огляду на загальні правила про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Статтею 1 Закону № 266/94-ВР передбачено, що відповідно до правил цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок:

1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян;

2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу;

3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «;Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства.

Згідно зі статтею 2 Закону № 266/94-ВР право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках:

1) постановлення виправдувального вироку суду;

1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів;

2) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати;

4) закриття справи про адміністративне правопорушення.

Системне тлумачення зазначених норм свідчить про те, що особа має право на відшкодування моральної шкоди на підставі Закону № 266/94-ВР та статті 1176 ЦК України лише за існування таких умов: шкода завдана особі визначеними у згаданих вище нормах державними органами (органами, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність; органами досудового розслідування; прокуратурою; судом); шкода завдана особі переліком рішень, дій чи бездіяльності посадових чи службових осіб таких органів.

Разом з тим, митниця не відноситься до органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.

Відповідно, посадова особа митного органу, яка складає протокол про порушення митних правил, не є суб`єктом, який здійснює оперативно-розшукову діяльність чи проводить досудове розслідування, тому до таких правовідносин не застосовуються приписи статті 1176 ЦК України та Закону № 266/94-ВР.

Таким чином, у разі закриття справи про адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачене ст. 485 МК України за п.1 ст. 247 КУпАП, через відсутність події і складу адміністративного правопорушення відшкодування шкоди особі, відносно якої складено протокол про адміністративне правопорушення, здійснюється на загальних підставах, передбачених статтею 1174 ЦК України, а положення статті 1176 ЦК України та Закону № 266/94-ВР не є застосовними.

Щодо вирішення спору по суті

Так, у спірних правовідносинах шкода відшкодовується на загальних підставах, визначених статтею 1174 ЦК України, а тому обов`язковою умовою для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб відповідача у виді відшкодування шкоди є встановлення протиправності у діях посадової особи митного органу під час складання протоколу про порушенням митних правил.

Разом з тим, у цій справі не встановлено, свавільності дій посадової особи митного органу при скланні протоколу про порушення митних правил, оскільки такий протоко складений уповноваженою особою, підписаний, містить усі складові, передбачені ст. 494 МК України, та був оцінений як доказ судом апеляційної інстанції при вирішенні справи про притягнення до адміністративної відповідальності без встановлення такий дій.

У постанові апеляційного суду встановлено, що апеляційним судом безпосередньо досліджений висновок СЛЕД та із нього видно, що ті заявлені ОСОБА_1 у декларації дані відповідали зазначеним у сертифікатах аналіз виробника. При цьому, експертний висновок не дає чіткого розуміння та не дозволяє виснувати, за яких критеріїв частина задекларованих товарів визначена як засіб, а не речовина, що слугувало підставою для митниці визначити інші коди УКТ ЗЕД. Також у висновку не заначено, що товари «Лаурилсульфат натрію» та «Кокамід ДЕА» є засобами, а не речовинами. У будь-якому випадку, підстави для класифікації митним органом товару за іншим кодом УКТ ЗЕД були встановлені лише на підставі проведеного експертного дослідження особою, яка має спеціальні знання…. Наявні у цій справі докази свідчать, що митний орган з метою встановлення хімічного складу та характеристик, визначальних для класифікації згідно УКТ ЗЕД товару, задекларованого ОСОБА_1 ініціював відібрання проб (зразків) товару, залучав спеціаліста, який проводи відповідне дослідження. Викладене вказує на відповідність таких дій ознакам, передбаченим ч.5 ст. 69 МК України, що свідчить про складний випадок класифікації товару.

Тобто відсутність складу адміністративного правопорушення у діях позивача встановлена судом за результатами оцінки всіх доказів у справі, зокрема й інші, окрім протоколу, та встановлена недоведеність умислу ОСОБА_1 на заявлення неправдивих відомостей, необхідних для визначення коду товару згідно УКТ ЗЕД з м етою зменшення розміру митних платежів, що, відповідно що не доводить очевидної протиправності дій посадової особи митного органу під час оформлення протоколу про порушення митних правил.

За наведених обставин, суд дійшов висновку, що оскільки у справі не встановлено підстав, визначених статтею 1174 ЦК України для відшкодування шкоди, у позивача не виникло право на відшкодування моральної шкоди, у зв`язку із чим відсутні підстави для задоволення позову.

Крім того, суд звертає увагу на те, що заявляючи про стягнення з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України позивач не залучав до участі у справі відповідну державну казначейську службу як розпорядника бюджетними коштами.

Отже, зважаючи на встановлені обставини, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для відшкодування моральної шкоди, у зв`язку з чим позов не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати зі сплати судового збору покласти на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 3, 4, 11-13, 81, 141, 206, 209, 265, 268 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 в задоволенні його позову до Чернівецької митниці, третя особа ОСОБА_2 , про відшкодування моральної шкоди відмовити в повному обсязі.

Судові витрати покласти на позивача.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складене та підписане 27 березня 2025 року.

Суддя О.В. Колесніченко