КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 362/3955/24
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/4960/2025
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 березня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання Шаламай Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Сич Марії Віталіївни в інтересах товариства з обмеженою відповідальністю «Золота середина» на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 29 жовтня 2024 року у складі судді Марчука О.Л.,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Золота середина» про визнання інформації недостовірною та зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В :

У червні 2023 року ОСОБА_1 звернувся у суд із позовом до ТОВ «Золота середина» про визнання інформації недостовірною та зобов`язання вчинити дії.

Позов обґрунтовано тим, що через мережу Інтернет на сайті інтернет-видання «Обозреватель», що належить ТОВ «Золота середина» було розміщено статтю із недостовірною інформацією щодо нього, а саме: ІНФОРМАЦІЯ_1 о 14 годині 02 хвилин за адресою посилання:

ІНФОРМАЦІЯ_2 розміщено статтю під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_6.

Заявою від 17 липня 2024 року представником позивача було змінено предмет позову, в якій позовні вимог викладено з урахуванням публікації вказаної статті також й у перекладі на українську мову за посиланням:

ІНФОРМАЦІЯ_4 під заголовком: « ІНФОРМАЦІЯ_5».

Посилаючись на те, що поширена у вказаній статті двома мовами, інформація стосовно позивача є неправдивою, не відповідає дійсності та принижує його честь, гідність і ділову репутацію, позивач, з урахуванням заяви про зміну предмету позову, просить:

- визнати недостовірною і такою, що принижує його честь, гідність та ділову репутацію, інформацію про те, що: «У Києві в одному зі столичних бізнес-центрів правоохоронці викрили нелегальне казино та шахрайський кол-центр, який привласнював кошти громадян України, Німеччини та Чехії. Як стало відомо OBOZ.UA з власних джерел, організатором "бізнесу" є співвласник СЕО Club Ukraine ОСОБА_1 »; ….. організатором "бізнесу" є співвласник СЕО Club UkraineОСОБА_1»; ….. Правоохоронці слідкували за ОСОБА_1 8 місяців»;

- зобов`язати відповідача за власний рахунок видалити зазначену статтю обома мовами.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 29 жовтня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено. Вирішено питання судових витрат.

В апеляційній скарзі адвокат Сич М.В. в інтересах ТОВ «Золота середина» просить скасувати рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 29 жовтня 2024 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що оскаржуване рішення є необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Вказує, що судом першої інстанції не взято до уваги, що поширена інформація - републікований матеріал, який не є авторським текстом (перша частина публікації).

Посилається на те, що зі змісту наданих позивачем матеріалів вбачається, що спірна інформація на веб-сайті https://www.obozrevatel.com була розміщена з застосуванням цитуванням частин тексту оригіналу інформації розміщеної на веб-сайті https://babel.ua.

Звертає увагу, що оспорювана інформація вже була доведена до необмеженого кола осіб, які мали вільний доступ до мережі Інтернет і лише потім була «перепощена» веб-сайтом https://www.obozrevatel.com.

Зазначає, що інформація розміщена відповідачем в мережі Інтернет є «перепостом» без її спотворення.

Крім того, вказано що судом першої інстанції не взято до уваги, що оспорювана інформація є викладення автором статті інформації заснованій на інтерв`ю (друга частина публікації).

Вважає, що поширення інформації висловленою іншими особами (не журналістами) під час інтерв`ю, чи іншої журналістської діяльності не може бути розцінена, як порушення особистих немайнових прав позивача і вимоги про спростування такої інформації як недостовірної до задоволення не підлягають.

Вказано, що оспорювана позивачем інформація вирвана з контексту і є окремими частинами деяких речень, а не безпосередньо опублікованим текстом.

Зазначено, що слова, які просить спростувати позивач не відповідають змісту поширеної інформації, спотворюють зміст оригінальної публікації. Відповідач не поширював відомості в тому контексті, в якому просить спростувати позивач.

Оціночні судження не є предметом судового захисту, а поширення інформації, що вже була оприлюднена є участю преси у обговоренні проблем, які становлять громадський інтерес і за здійснення цього права ЗМІ не можуть бути покараними.

Окрім цього, поширена інформація відповідає дійсності, та на підставі цієї достовірної інформації автором зроблено ряд оціночних суджень. Інформація має значимий суспільний інтерес і за цим критерієм має розцінюватися як оціночні судження в цілому, оспорювана інформація не перешкоджає позивачу здійснювати його особисті немайнові права.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Письменна Н.В. в інтересах ОСОБА_1 , просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 29 жовтня 2024 року - без змін.

Зазначає, що будь-який суспільний резонанс не дає підстави відповідачу висвітлювати недостовірну та неперевірену інформацію тим самим принижуючи честь, гідність та ділову репутацію позивача.

В судовому засіданні адвокат Письменна Н.В. в інтересах ОСОБА_1 просила апеляційну скаргу задовольнити.

Представник відповідача ТОВ «Золота середина» - адвокат Сич М.В. в судове засідання не з`явилася подала до суду клопотання про розгляд справи без її участі та просила рішення суду скасувати, а в позові відмовити.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як убачається зі справи, ІНФОРМАЦІЯ_1 о 14 годині 02 хвилини на сайті Інтернет-видання «Обозреватель» за посиланням

ІНФОРМАЦІЯ_7, розміщено статті під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_6» та за посиланням:

ІНФОРМАЦІЯ_4 дану статтю в перекладі на українську мову під заголовком: « ІНФОРМАЦІЯ_5», які містять інформацію про те, що:

- «У Києві в одному зі столичних бізнес-центрів правоохоронці викрили нелегальне казино та шахрайський кол-центр, який привласнював кошти громадян України, Німеччини та Чехії. Як стало відомо OBOZ.UA з власних джерел, організатором "бізнесу" є співвласник СЕО Club Ukraine ОСОБА_1 »;

- «….. організатором "бізнесу" є співвласник СЕО Club Ukraine ОСОБА_1 »;

- «….. Правоохоронці слідкували за ОСОБА_1 8 місяців».

Звертаючись у суд із даними вимогами, позивач вказував на те, що поширена інформація стосовно нього є недостовірною та порушує його особисті немайнові права.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 районний суд виходив з того, що оскільки під час розгляду справи встановлено недостовірність поширеної відповідачем стосовно позивача певної інформації в двох публікаціях у мережі Інтернет, а тому на підставі частини другої статті 278 ЦК України зобов`язав відповідача видалити у мережі Інтернет на сайті Інтернет-видання «Обозреватель» обидві зазначені вище статті.

З таким висновком суду погоджується й апеляційна інстанція.

Конституцією України в ст. 3 закріплено, що людина, її честь і гідність визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Відповідно до ст. 28 Конституції України кожен має право на повагу до його гідності.

Відповідно до Преамбули Загальної Декларації прав людини визнання гідності, яка властива всім членам людської сім`ї, і рівних та невід`ємних їх прав є основою свободи, справедливості та загального миру.

Частиною четвертою статті 32 Конституції України визначено, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Згідно з статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і частин другої та третьої статті 34 Конституції України кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві, зокрема, для захисту репутації чи прав інших осіб.

Нормами статті 68 Конституції України передбачено, що кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

У статті 201 ЦК України зазначено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація.

Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Згідно з статтею 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

Так, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. А під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб; підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин.

Статтею 275 ЦК України передбачено, що фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу. Захист особистого немайнового права може здійснюватися також іншим способом відповідно до змісту цього права, способу його порушення та наслідків, що їх спричинило це порушення.

Відповідно до частини першої статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

У пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" судам роз`яснено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням (пункт 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року N 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи").

Тягар доведеності достовірності інформації, поширеної про іншу особу, лежить на тому, хто поширив таку інформацію, позивач лише доводить сам факт її поширення.

Згідно із частиною другою статті 30 Закону України "Про інформацію" оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Спростованою може бути інформація, яка містить відомості про події та явища (факти), яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). В будь-якому випадку це має бути інформація, істинність якої можливо перевірити, існування таких фактів не залежить від їх суб`єктивного сприйняття чи заперечення через думки і погляди особи.

Вільне вираження поглядів є істотним чинником повноцінного розвитку особистості в суспільстві, як і здатність особи сприймати заперечення, спонукання, заохочення через думки, ідеї, висловлені іншими людьми.

Згідно зі статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і частин другої та третьої статті 34 Конституції України кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві, зокрема, для захисту репутації чи прав інших осіб.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вона стосується не тільки "інформації" чи "ідей", які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти.

Як зазначено у рішеннях Європейського суду з прав людини, зокрема, Lingens v. Austria, № 9815/82, § 46, 08 липня 1986 року, свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї "інформації" чи тих "ідей", які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких "демократичне суспільство" неможливе.

Повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку.

За своїм характером судження має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої ним думки, що пов`язано з такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів.

Отже, будь-яке судження, яке має оціночний характер, будь-яка критика та оцінка вчинків, вираження власних думок не є підставою для захисту права на повагу честі, гідності та ділової репутації та, відповідно, не є предметом судового захисту.

Вирішуючи справи про захист честі, гідності та ділової репутації, суди повинні перевіряти, чи містить інформація, що стала підставою для звернення до суду, конкретні життєві обставини, фактичні твердження щодо позивача. Якщо зміст та характер досліджуваної інформації свідчить про наявність фактів, така інформація або її частина не може вважатись оціночним судженням, оскільки є не результатом суб`єктивної оцінки, а відображенням об`єктивної істини, що може бути встановлена у судовому порядку.

У рішенні у справі "Ляшко проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що свобода вираження поглядів являє собою одну з важливих засад демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу та самореалізації кожного. Предмет пункту другого статті 10 Конвенції застосовується не тільки до "інформації" чи "ідей", які були отримані зі згоди чи розглядаються як необразливі чи як малозначущі, але й до тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та відкритості думок, без чого неможливе "демократичне суспільство". Свобода політичних дебатів перебуває в самому серці побудови демократичного суспільства, що наскрізь пронизує Конвенцію. При цьому, повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права.

Таким чином, особа, яка висловлює не факти щодо позивача, а власні погляди, критичні висловлювання, припущення, не може бути зобов`язана доводити їх правдивість, оскільки це є порушенням свободи на власну точку зору, що визнається фундаментальною частиною права, захист якого передбачений статтею 10 Конвенції.

Разом з тим, при розгляді справи суд зобов`язаний установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

До таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20).

Так, при зверненні до суду з позовом ОСОБА_1 просив визнати недостовірною інформацію, опубліковану та поширену через мережу інтернет на сайті інтернет-видання "Обозреватель" 03 травня 2024 року о 14 год. 02 хв.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що поширена відповідачем про позивача інформація містить посилання на конкретні факти та події, носить стверджувальний характер та не містить жодних посилань чи обмовок щодо припущень, власного тлумачення або викладення інформації через власні погляди відповідача, а тому інформацію, поширену ним у публікаціях можна перевірити на предмет її дійсності.

При цьому як випливає із загального змісту тексту статті, його стилістичних особливостей, значень лексем, за допомогою яких характеризується діяльність позивача, можна стверджувати, що у загальному контексті висловлювань ці словосполучення та фразові єдності мають виражену негативну конотацію, тобто є носіями негативної інформації, а зміст текстового матеріалу полягає у змалюванні негативного образу позивача, який, будучи відомим у країні бізнесменом, здійснює протиправні дії.

Отже, з тексту поширеної інформації убачається, що вона є фактичним твердженням, оскільки вона може бути перевірена на предмет її дійсності щодо істинності фактів і вона є недостовірною з огляду на те, що фактичних доказів на підтвердження достовірності таких висловлювань відповідачем суду надано не було.

В матеріалах справи відсутні відомості про те, що вказана інформація є вигаданою чи перекрученою.

Колегія суддів бере також до уваги й те, що указані публікації були розміщені в мережі Інтернет, що надає доступ до них необмеженому колу осіб, а вільний доступ до них створює такі умови, що підтверджує обставину поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб.

Під час судового розгляду в суді першої інстанції та під час апеляційного перегляду, представником скаржника не надано достатніх та достовірних доказів на підтвердження вказаної інформації, що суперечить положенням ст. ст. 76 - 84 ЦПК України.

Відтак, вказана інформація щодо ОСОБА_1 порушує його права, оскільки відповідачем не доведено правдивості поширеної інформації широкому колу осіб.

Висновки суду першої інстанції є правильними та обґрунтованими.

Колегія суддів оцінює критично доводи апеляційної скарги про те, що поширена інформація є цитуванням частин тексту оригіналу інформації розміщеної на веб-сайті https://babel.ua, яка вже була доведена до необмеженого кола осіб, які мали вільний доступ до мережі Інтернет і лише потім «перепощена» веб-сайтом https://www.obozrevatel.com.

Так, з наявних у справі роздруківок публікацій розміщених на сайті Інтернет-видання «Обозреватель» відсутні будь-які дані, які б підтверджували, що саме оспорювана інформація була запозичена на іншому сайті.

Доводи апеляційної скарги про те що оспорювана позивачем інформація вирвана з контексту і є окремими частинами деяких речень, а не безпосередньо опублікованим текстом та не відповідає змісту поширеної інформації, не заслуговують на увагу, остільки звертаючись до суду, позивач самостійно визначає спосіб захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який він просить суд визначити в рішенні, а суд згідно з частиною першою статті 13 ЦПК України розглядає справи в межах заявлених позовних вимог.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18 березня 2021 року у справі № 161/4098/18.

Частиною 1 статті 277 Цивільного кодексу України передбачено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Відповідно до норм частин 4, 7 ст. 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію та у такий же спосіб, у який вона була поширена.

Відповідно до п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 спростування має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалася недостовірна інформація. У разі, якщо спростування недостовірної інформації неможливо чи недоцільно здійснити у такий же спосіб, у який вона була поширена, то воно повинно проводитись у спосіб, наближений (адекватний) до способу поширення, з урахуванням максимальної ефективності спростування та за умови, що таке спростування охопить максимальну кількість осіб, що сприйняли попередньо поширену інформацію.

Інші доводи апеляційної скарги також не дають підстав для висновку про те, що при розгляді справи судом першої інстанції допущено порушення норм матеріального або неправильне застосування норм процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що рішення районного суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, відтак підстав для його скасування за доводами апеляційної скарги немає.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Сич Марії Віталіївни в інтересах товариства з обмеженою відповідальністю «Золота середина» залишити без задоволення.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 29 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з моменту складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 26 березня 2025 року.

Суддя-доповідач:

Судді: