ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/3119/22 Номер провадження 22-ц/814/1238/25Головуючий у 1-й інстанції Тімошенко Н. В. Доповідач ап. інст. Дорош А. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2025 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді доповідача Дорош А.І.

Суддів: Лобова О.А., Триголова В.М.

при секретарі: Коротун І.В.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

представник позивача адвокат Лихошвай С.О.

відповідач ОСОБА_2

представник відповідача адвокат Шидловська Н.М.

переглянув у судовому засіданні в м. Полтава цивільну справу за апеляційною скарг ою представника ОСОБА_1 адвоката Лихошвая Сергія Олександровича

на рішення Октябрського районного суду м. Полтава від 20 листопада 2024 року, ухвалене суддею Тімошенко Н.В., повний текст рішення складено 29 листопада 2024 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, -

В С Т А Н О В И В:

28.06.2022 представник ОСОБА_1 адвокат Тимошенко Д.В. звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, в якому просив суд стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 борг в сумі 125 650,50 грн, моральну шкоду у розмірі 20 000 грн, витрати на судовий збір у розмірі 1456,51 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 01.12.2018 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір позики, у відповідності до якого останній отримав від позивача 48 650 грн на строк 3 роки. Позичальник зобов`язувався повернути позикодавцеві дану суму грошових коштів (суму позики) та сплачувати 4% від залишку боргу кожного місяця. На підтвердження укладення договору позики відповідачем була надана розписка, підписана останнім. ОСОБА_2 зобов`язувався повернути позикодавцеві позику шляхом сплати коштів кожного місяця, починаючи з березня 2019 до 25 числа поточного місяця по 2 000 грн, та сплачувати 4% від залишку суми боргу на поточний місяць до закінчення поточного місяця. Проте, станом на час звернення до суду з відповідним позовом вищевказану суму заборгованості відповідачем повернуто не було, що змусило позивача звернутися до суду з відповідним позовом про стягнення коштів у розмірі 125 650,50 грн, що складаються з наступного: 48 650 грн сума позики, 75 894 грн 4% за кожен прострочений місяць від розміру боргу, 784,73 грн - індексу інфляції за весь час прострочення боргу, 321,77 грн 3% річних від суми боргу. Крім цього, позивач зазнав моральної шкоди через протиправну поведінку відповідача внаслідок невиконання зобов`язань за договором позики, яка полягає у глибоких душевних стражданнях через втрату коштів, яка триває більше трьох років, та позбавлення права ними розпоряджатися. Також позивач змушений тривалий час сплачувати відсотки банківським установам за користування вказаними коштами. Моральну шкоду позивач оцінює у розмірі 20 000 грн, що на думку позивача, відповідає вимогам розумності та справедливості.

Заочним рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 22 січня 2024 року (з урахуванням ухвали про виправлення описки від 15.03.2024) позов адвоката Тимошенка Дмитра Володимировича в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг у сумі 125 650,50 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 20 000 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1456,51 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000 грн, всього 6 456,51 грн.

Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 30 вересня 2024 року заяву відповідача ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення від 22 січня 2024 року у цивільній справі №2/554/1902/2024 за позовом адвоката Тимошенка Дмитра Володимировича в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу - задоволено.

Заочне рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 22 січня 2024 року у цивільній справі №2/554/1902/2024 за позовом адвоката Тимошенка Дмитра Володимировича в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу - скасовано.

Призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін у відкритому судовому засіданні на 20.11.2024 о 15 годині 30 хвилин.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 20 листопада 2024 року у задоволенні позовних вимог адвоката Тимошенка Дмитра Володимировича в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики - відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що, враховуючи пояснення обох сторін та підтвердження позивачем факту не передачі відповідачу ОСОБА_2 грошових коштів 01.12.2018 у сумі 48 650 грн, а також враховуючи категоричне заперечення відповідачем фактів отримання грошових коштів від позивача у такій сумі, не надання позивачем до суду будь-яких інших допустимих і достовірних доказів щодо передання відповідачу ОСОБА_2 та отримання відповідачем грошових коштів у сумі 48 650 грн, які зазначені у розписці від 01.12.2018, дає суду першої інстанції дійти до висновку про відмову у задоволенні позову.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_4 адвокат Лихошвай С.О., посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції посилався на положення ст. 1051 ЦК України, відповідно до якої позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Натомість, відповідачем жодним чином не оспорювалася вищевказана розписка, зокрема, шляхом подання зустрічного позову, у судовому засіданні, що відбулося 20.11.2024 відповідач не заперечував, що дійсно міг особисто підписати розписку від 01.12.2018, проте, не пам`ятає точно чи підписував, чи ні. При цьому, відповідач також повідомив, що не має жодних психічних захворювань, внаслідок яких він не міг усвідомлювати значення своїх дій, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, під впливом тяжкої життєвої ситуації та/або під примусом з боку позивача чи третіх осіб не перебував, а відтак, доказів наявності об`єктивних обставин, які б свідчили про недійсність укладеного правочину до суду відповідачем, не надано. З вказаного вбачається, що підписуючи відповідну розписку, відповідач чітко усвідомлював як сам зміст складеної розписки, так і значення своїх дій і у повній мірі усвідомлював наслідки підписання відповідного документу, чим засвідчив взяття на себе боргових зобов`язань. Суд першої інстанції не звернув належної уваги на вищевказані обставини. Жодних доказів на підтвердження, що борговий документ підписаний не відповідачем або ж відповідачем, але у стані, в якому він не розумів значення своїх дій, матеріали справи не містять. Вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку в частині того, що, оскільки доказів отримання грошових коштів у день складення розписки позивачем не надано, а відповідач заперечує факт їх отримання, то дана обставина може слугувати підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, незважаючи на факт наявності станом на дату пред`явлення позову у позивача оригіналу підписаного боржником боргового документу та відсутності належних та допустимих доказів оспорення укладеного договору позики. У свою чергу, розписка від 01.12.2018 відповідає формі правочину, містить усі обов`язкові елементи та фіксує істотні умови договору позики, у тому числі, підтвердження факту отримання грошових коштів у борг, їх сума, валюта, а також наявне посилання на обов`язок позичальника повернути кошти із зазначенням терміну їх повернення та обов`язку сплати процентів. При цьому, спірна розписка від 01.12.2018 не містила умов про те, що грошові кошти у розмірі 48 650 грн були отримані відповідачем саме 01.12.2018. Умови, викладені у спірній розписці, лише підтверджували: 1) наявність боргових зобов`язань ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 у розмірі 48 650 грн та 2) погоджений строк дії договору та, відповідно, строк повернення боргу та сплати відсотків за користування грошовими коштами. За своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім, оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передачі грошової суми позичальнику. При цьому, відповідачем навіть не подавався до суду відзив на позовну заяву, в якому він мав обґрунтувати свої заперечення, а також надати суду та інших учасникам справи доказами на підтвердження своїх заперечень. Відповідно, жодних доказів на підтвердження своїх заперечень під час розгляду даної справи до суду першої інстанції відповідачем не надано. Таким чином, суд обгрунтував своє рішення запереченнями, які відповідач висловив у своїх усних поясненнях в ході судового засідання, що відбулося 20.11.2024. У той же час, за наявності заперечень щодо підписання відповідачем спірної розписки, останній не був позбавлений можливості ініціювати проведення судової почеркознавчої експертизи з метою підтвердження своїх заперечень та, відповідно, спростування заявлених позовних вимог ОСОБА_1 належними та допустима доказами. У ході судового засідання, що відбулося 20.11.2024, відповідач підтвердив, що право на подання клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи йому було роз`яснено його представником та він не бажає реалізовувати дане право, оскільки, з його слів, у нього відсутні кошти на проведення відповідного експертного дослідження. Натомість, дана обставина, як і самі по собі пояснення відповідача, як щодо неотримання грошових коштів у зазначеному розмірі, так і заперечення щодо підписання ним спірної розписки від 01.12.2018, не є та не можуть бути підтвердженням безпідставності заявлених ОСОБА_1 позовних вимог, оскільки належним доказом, який би міг засвідчити належність підпису особи на письмових документах, є саме висновок почеркознавчої експертизи. У даному ж випадку, дійсність та достовірність спірної розписки від 01.12.2018, якою підтверджується факт укладання договору позики та погодження його істотних умов в порядку, визначеними нормами, у тому числі, процесуального законодавства України, відповідачем не спростована, а укладений договір позики, посвідчений вищевказаною розпискою не визнаний недійсним або неукладеним.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 адвокат Шидловська Н.М. просить її залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно встановлених судом першої інстанції обставин вбачається, що відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ст. 1051 ЦК України, Позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Згідно правових висновків викладених у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25.01.2023 у справі №369/11450/19 (провадження №61-10412св21): «за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених обставин робити відповідні правові висновки.

Апеляційний суд у складі колегії суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Предметом даного спору є стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 боргу у розмірі 125 650,50 грн та моральної шкоди у розмірі 20 000 грн.

За результатами перегляду справи в апеляційному порядку колегія суддів вважає, що ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції допустив неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, у зв`язку з чим прийшов до помилкового висновку відмову у задоволені позовних вимог.

Як вбачається по справі, зміст рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст. 265 ЦПК України, зокрема, згідно ч. 4 вказаної статті у мотивувальній частині рішення зазначаються: 1) фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини; 2) докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення; 3) мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику; 4) чи були і ким порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду.

Мотивувальна частина рішення суду не містить встановлених судом фактичних обставин, а лише судом зазначені норми матеріального права, які застосовані ним при вирішенні спору.

Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено апеляційним судом, що 01.12.2018 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 була складена розписка про боргове зобов`язання, тобто укладений договір позики, у відповідності до якого « ОСОБА_2 взяв в борг кошти в сумі 48 650 грн терміном на 3 роки у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зобов`язується віддавати в рахунок погашення боргу» вказану суму грошових коштів (суму позики) та сплачувати 4 % від залишку боргу кожного місяця (а.с. 92).

На підтвердження укладення договору позики позивачем ОСОБА_1 був наданий оригінал розписки про боргове зобов`язання від 01.12.2018, яка підписана 01.12.2018 як ОСОБА_2 , так і ОСОБА_1 (а.с. 92).

Відповідно до оригіналу боргової розписки, ОСОБА_2 зобов`язувався віддавати в рахунок погашення боргу суму кожен місяць, починаючи з березня 2019 до 25 числа поточного місяця, 2 000 грн та сплачувати 4% від залишку суми боргу на поточний місяць до закінчення поточного місяця.

Зі змісту вказаного документу розписки про боргове зобов`язання від 01.12.2018 вбачається наявність між сторонами ОСОБА_2 та ОСОБА_1 боргових зобов`язань у вигляді договору позики та підтверджується факт отримання ОСОБА_2 вказаної у розписці суми коштів від позичальника ОСОБА_1 , зокрема, словосполучення у розписці «взяв в борг кошти в сумі 48 650 грн» безпосередньо підтверджують факт передачі вказаних грошових коштів у борг.

Також колегія суддів звертає увагу, що борговий документ, підписаний сторонами як «розписка про боргове зобов`язання», вказує на виникнення між сторонами саме боргових зобов`язань і відповідач ОСОБА_2 , підписуючи її, повинен був усвідомлювати природу цих зобов`язань та їх наслідки у разі невиконання ним цих зобов`язань.

По справі вбачається і це визнається сторонами спору, що розписка про боргове зобов`язання від 01.12.2018 написана власноручно третьою особою на прохання сторін договору позики. Розписка містить підписи від 01.12.2018 як позичальника ОСОБА_2 , так і позикодавця ОСОБА_1 .

Згідно ч. 1 ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Отже, законом не заборонено написання боргової розписки (викладення її змісту) третьою особою, чи машинописним текстом.

На підтвердження існування боргових зобов`язань ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 , останнім надано суду оригінал розписки про боргове зобов`язання від 01.12.2018, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 1047 ЦК України, яка передбачає, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідач ОСОБА_5 фактично заперечує факт підписання розписки про боргове зобов`язання від 01.12.2018 та факт отримання грошових коштів у вказаному розмірі від позичальника ОСОБА_1 у борг.

Проте, відповідач ОСОБА_5 не надав суду першої інстанції належних та допустимих доказів того, що він не підписував розписку про боргове зобов`язання від 01.12.2018.

Оскільки відповідач ОСОБА_5 заперечує свій підпис у розписці, то саме він повинен надати суду належні та допустимі докази на спростування підпису у розписці від його імені.

Такі докази суду першої інстанції відповідачем ОСОБА_5 не були надані, клопотання суду про призначення судової почеркознавчої експертизи підпису від його імені ним не заявлялося. Посилання відповідача ОСОБА_5 на відсутність у нього коштів для проведення експертизи підпису у розписці, відхиляються судом апеляційної інстанції, оскільки згідно ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Щодо заперечення відповідачем ОСОБА_2 факту отримання грошових коштів у вказаному розмірі від позичальника ОСОБА_1 , то відповідачем не оспорено розписку про боргове зобов`язання від 01.12.2018 з підстав її безгрошовності у відповідності до вимог ч. 1 ст. 1051 ЦК України, яка передбачає, що позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Відповідачем ОСОБА_2 також не надано суду доказів того, що він звертався в органи поліції з приводу підписання ним боргової розписки від 01.12.2018 за обставин, коли грошові кошти він не отримав від ОСОБА_1 , чи підписання боргової розписки під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості або під впливом тяжкої обставини тощо.

Доводи представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Шидловської Н.М. про те, що позивача ОСОБА_1 не надав суду докази того, що саме ОСОБА_2 підписав боргову розписку та на підтвердження факту отримання ОСОБА_2 грошових коштів від ОСОБА_1 , то ці доводи не заслуговують на увагу, оскільки не узгоджуються з вимогами ст.ст. 1046, 1047 ЦК України. Позивач ОСОБА_1 на підтвердження виникнення та існування боргових зобов`язань ОСОБА_2 перед ним надав суду оригінал боргової розписки, що за змістом та формою є належним та допустимим доказом існування боргових зобов`язань. Відповідач ОСОБА_2 у разі заперечення ним позову згідно вимоги ЦПК України повинен надати докази на спростування підстав позову, чого відповідачем зроблено не було.

Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з частиною першою статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язується повернути позикодавцю позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовим ознаками у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, які встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

За своїми правовими характеристиками договір позики є реальним, оплатним чи безоплатним договором, на підтвердження якого могла бути надана розписка.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Такий правовий висновок викладено Верховним Судом України у постановах від 18.09.2013 у справі №6-63цс13 та від 11.11.2015 у справі №6-1967цс15.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання.

З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказувався факт укладення договору позики і його умови. Такі правові висновки щодо застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18.09.2013 у справі №6-63цс13, від 02.07.2014 у справі №6-79цс14 та від 13.12.2017 у справі №6-996цс17.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладенів постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У справі, яка переглядається в апеляційному порядку, судом апеляційної інстанції встановлено, що укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 письмовий договір позики від 01.12.2018 підтверджує не лише факт його укладення, а й факт передачі позикодавцем грошової суми позичальнику та отримання її останнім, тому суд апеляційної інстанції приходить до висновку про виникнення між сторонами боргового зобов`язання.

Враховуючи викладене, апеляційний суд у складі колегії суддів зазначає, що розписка від 01.12.2018 містить істотні умови договору позики - дату її складання, отримання коштів у визначеній конкретній сумі та зобов`язання щодо їх повернення, тому між сторонами виникли боргові зобов`язання, які підлягають виконанню.

Дійсність та достовірність спірної розписки від 01.12.2018, якою підтверджується факт укладання договору позики та погодження його істотних умов в порядку, визначеними нормами, у тому числі, процесуального законодавства України, відповідачем не спростована, а укладений договір позики, посвідчений вищевказаною розпискою, не визнаний недійсним або неукладеним.

Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції вважає, що позовні вимоги в частині стягнення основного боргу та процентів слід задовольнити та стягнути з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 суму основного боргу за договором позики у розмірі 48 650 грн та проценти за договором позики у розмірі 75 894 грн.

Щодо стягнення трьох процентів річних на підставі ст. 625 ЦК України, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Згідно ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Положеннями ст. 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування трьох процентів річних входить до складу грошового зобов`язання і вважається особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Згідно із ч.ч.1, 4 ст. 631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

За змістом ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

У постанові Верховного Суду України від 06.06.2012 №6-49цс12 роз`яснено, що передбачене ч.2 ст. 625 ЦК України нарахування 3% річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника.

Відповідно до правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 28.11.2011 у справі №3-127гс11, згідно яких, оскільки законом не визначено форму пред`явлення такої вимоги покупця, останній може здійснити своє право будь-яким шляхом: як шляхом звернення до боржника з претензією, листом, телеграмою тощо, так і шляхом пред`явлення через суд вимоги у визначеній законом процесуальній формі позову. Обмеження заявників у праві на судовий захист шляхом відмови у задоволенні позову за відсутності доказів попереднього їх звернення до продавця з вимогами, оформленими в інший спосіб, ніж позов (відмінними від нього), фактично буде призводити до порушення принципів верховенства права, доступності судового захисту.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 06.02.2019 (справа №753/2362/17, провадження №61-36266св18).

Оскільки на день ухвалення рішення боргове зобов`язання не виконане, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 із врахуванням встановленого індексу інфляції, а також трьох відсотків річних від простроченої суми, підлягають стягненню грошові кошти у сумі 1106,50 грн.

Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди, апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої, пункту 3 частини другої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Згідно із роз`ясненнями, наданими у пунктах 5,9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №4, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

При оцінці розміру відшкодування моральної шкоди необхідно враховувати, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної школи не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз, а тому принцип еквівалентного відшкодування, що властивий цивільному праву, при відшкодуванні моральної шкоди неможливий, оскільки вона не має вартісного еквівалента.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20.09.2018 у справі №686/23731/15-ц виснувала, що моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15.12.2020 у справі 752/17832/14-ц виснувала, що, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Тобто, суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

За правилами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст. 77 ЦПК), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК).

Відповідно до ч.3 ст. 12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч. 5, 6 ст.81 ЦПК України).

Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви.

Відповідно до ч. 2 ст. 43 Цивільного процесуального кодексу України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимог ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За результатами перегляду справи в апеляційному порядку, колегія суддів вважає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів та судом не встановлені факти заподіяння ОСОБА_1 моральної шкоди діями чи бездіяльністю ОСОБА_2 .

З рахуванням викладеного, колегія суддів зазначає, що оскільки остаточного повернення позики не відбулося, тобто договір на час виникнення спірних правовідносин був чинним, відтак зобов`язання ОСОБА_2 за таким договором не припинилися, тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про необґрунтованість заявлених позовних вимог про стягнення заборгованості та про відмову у позові.

Щодо витрат на професійну правничу допомогу, апеляційний суду у складі колегії суддів виходить з наступного.

Згідно п.1 ч.3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи належать витрати на професійну правничу допомогу.

У відповідності до ч.2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі та на підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Вказане узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, яка викладена у постанові від 27.06.2018 у справі №826/1216/16, а також узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 13.08.2019 у справі №925/1090/18.

Разом із тим, розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (ч. 8 ст. 141 ЦПК України).

Згідно матеріалів справи встановлено, що на підтвердження понесених судових витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції позивачем ОСОБА_1 надано документи на підтвердження повноважень представника: копію договору №1 про надання правової допомоги (юридичних послуг) від 09.06.2024; додаток №1 до вказаного договору; копію квитанції до прибуткового касового ордера №1 від 09.06.2024 (а.с. 26-30).

Дослідивши подані документи, колегією суддів встановлено, що матеріалами справи підтверджується факт надання адвокатом Тимошенком Д.В. правничої допомоги позивачу ОСОБА_1 у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції. При цьому, надані позивачем ОСОБА_1 документи в їх сукупності є достатніми доказами на підтвердження наявності підстав для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції у заявленому розмірі, а саме 5 000 грн. Вказаний розмір судових витрат доведений, документально обґрунтований та відповідає критерію розумної необхідності таких витрат.

Ураховуючи зазначене, висновки суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову прийняті з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, має місце невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, що у відповідності до вимог ст. 376 ч. 1 п. 1,3,4 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про задоволення позову.

Оскільки судом першої інстанції зроблено висновок про те, що відсутній факт передання та отримання грошових коштів, тому апеляційний суд вважає за необхідне рішення суду першої інстанції скасувати у повному обсязі і ухвалити нове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно ст. 382 ч.1 п. 4 п.п. «в» ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Згідно п.3 ч.2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 при зверненні з позовом до суду першої інстанції сплатив 1456,51 грн судового збору (а.с. 31), до суду апеляційної інстанції при подачі апеляційної скарги 2 184,76 грн (а.с. 224), а всього 3 641,27 грн.

У зв`язку із частковим задоволенням позовних вимог з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 3 136,15 грн.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» (Seryavinandothersv. Ukraine, №4909/04, §58).

Згідно п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно п. 1,3,4 ч.1, ч. 2 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 367 ч.1, 2, 368 ч.1, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п. 1,3,4, 381 - 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Лихошвая Сергія Олександровича задовольнити частково.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 20 листопада 2024 року скасувати і ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг в сумі 125 650,50 грн; витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000 грн та судовий збір у розмірі 3 136,15 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення. Касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 26 березня 2025 року.

СУДДІ: А. І. Дорош О. А. Лобов В. М. Триголов