Справа № 464/3759/24 Головуючий у 1 інстанції: Бойко О.М.
Провадження № 22-ц/811/3811/24 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Савуляка Р.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.,

без участі сторін,розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справуза апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на заочне рішення Сихівського районного суду м.Львова від 20 вересня 2024 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позовних вимог покликалося на те, що 11 липня 2018 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та відповідачем ОСОБА_1 був укладений договір про надання банківських послуг № 011/1347/425992, відповідно до якого кредитодавець надав позичальнику грошові кошти в розмірі 10 000 грн., а позичальник зобов`язався повернути використану суму в строк до 11 липня 2020 року та сплатити проценти за користування кредитними коштами в розмірі 29.9%.

30 листопада 2021 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено Договір відступлення права вимоги № 114/2-47, відповідно до умов якого ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»/Банк відступило на користь ТОВ «Вердикт Капітал» права грошової вимоги до Боржників за кредитними договорами.

У свою чергу, ТОВ «Вердикт Капітал» відступило право вимоги до Боржників за кредитними договорами Товариству з обмеженою відповідальністю «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» відповідно до Договору відступлення права вимоги № 10-01/2023 від 10 січня 2023 року, у т.ч. за Договором № 011/1347/425992 від 11 липня 2018 р., що укладений між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 .

Вважали, що оскільки позивача наділено правом грошової вимоги до відповідача, який зобов`язання за кредитним договором не виконав, відтак, з останнього на користь ТОВ «Коллект Центр» підлягає стягненню заборгованість, яка станом на 10 травня 2024 становить 55155, 38 грн.

Просили стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Коллект Центр» заборгованість за кредитним договором № 011/1347/425992 від 11 липня 2018 р. у розмірі 55 155, 38 грн., витрати на правничу допомогу у розмірі 17 000 грн та 3 028 грн судового збору, сплаченого при поданні позову.

Заочним рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 20 вересня 2024 року позов задоволено.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» заборгованість за договором про надання банківських послуг № 011/1347/425992 від 11 липня 2018 р. у розмірі 55155 ( п`ятдесят п`ять тисяч сто п`ятдесят п`ять) грн. 38 коп., витрати на правову допомогу в розмірі 17000 (сімнадцять тисяч) грн. та 3 028 (три тисячі двадцять вісім) грн. судового збору, сплаченого при поданні позову.

Ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 06 грудня 2024 року заяву відповідача ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором- залишено без задоволення.

Вищезгадане рішення суду в апеляційному порядку оскаржила представник ОСОБА_1 Лазор Уляна Миколаївна.

Апеляційна скарга мотивована тим, що згідно умов Договору про надання банківських послуг ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» надав відповідачу можливість використання кредитної лінії з лімітом 30000,00 гривень; строк дії кредитного договору становить 24 календарних місяці, а саме з 11 липня 2018 по 11 липня 2020; проценти за користування кредитними коштами в розмірі 29.9% річних. Додаткових угод щодо пролонгації Договору про надання банківських послуг сторонами погоджено не було, що підтверджується матеріалами справи.

Відтак, строк кредитування закінчився 11 липня 2020 року, а складений ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» розрахунок заборгованості на суму 41 429,37 грн. є невірним, оскільки включає нарахування процентів поза межами строку кредитування (11 липня 2020 року).

Вважає, що заявлені вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором підлягають частковому задоволенню у розмірі 25 806,56 грн. (28 806,56 грн. заборгованість станом на 06 липня 2020 3000,00 грн. (оплата від 07 грудня 2020 року).

Наголошує, що позивачем не було надано будь-яких доказів на підтвердження повідомлення боржника про заміну кредитора у зобов`язанні.

Зазначає, що нарахування відповідачу ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» процентів за період з 30 листопада 2021 (дата відступлення права вимоги) не знаходить свого належного юридичного

обґрунтування, оскільки кредитор (ТОВ "ВЕРДИКТ КАПІТАЛ") та наступні кредитори не можуть здійснювати нарахування відсотків за користування кредитом, адже при укладенні договору відступлення права вимоги, новий кредитор набуває право вимагати виконання обов`язку боржника у конкретному зобов`язанні, який має певний об`єм прав, обов`язків відносно кредитора та розмір якого фіксується першим кредитором при укладенні такого договору.

Разом з тим позивачем не надано доказів того, що ТОВ «Вердикт Капітал» та ТОВ «Коллект Центр» є фінансовими установами та мають відповідну ліцензію на надання фінансових послуг. Відсутність в матеріалах справи доказів отримання ліцензії на надання фінансових послуг виключає набуття останніми прав кредитодавця у зобов`язанні згідно з Договором про надання банківських послуг.

Долучені до позовної заяви копії виписки за картковим рахунком відповідача та розрахунок заборгованості складені невірно, не містять усіх операцій за рахунком. Дане випливає із їх співставлення за датою та характером операції.

Також позивачем при зверненні до суду не було надано виписку по рахунку, крім виписки первинного кредитора АТ «Райфайзен Банк Аваль», що позбавляє суд та сторону відповідача можливості відслідкувати рух коштів по рахунку відповідача (у нових кредиторів) після відступлення права вимоги до ТОВ «Вердикт Капітал» та ТОВ «Коллект Центр».

Стосовно витрат на правову допомогу, зазначає, що заявлені до стягнення судові витрати на професійну правничу допомогу за вказані послуги вартістю 17000 грн. є неспівмірними зі складністю цивільної справи та обсягом наданих адвокатом послуг позивачу, оскільки складання позовної заяви не потребувало аналізу великої кількості документів, а у справах даної категорії наявна усталена судова практика.

Просить скасувати заочне рішення Сихівського районного суду міста Львова від 20 вересня 2024 року та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити частково, стягнути із ОСОБА_1 на користь ТОВ «Коллект Центр» заборгованість у розмірі 25806,56 грн. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 1416,49 грн., в решті вимог відмовити. Також просить, стягнути ТОВ «Коллект Центр» на користь ОСОБА_1 судові витрати у сумі 14 118,08, які складаються із витрат по сплаті судового збору у сумі 4 118,08 грн. та витрат на правову допомогу у вигляді гонорару встановленого у фіксованому розмірі 10 000,00 грн.

18 грудня 2024 року на адресу Львівського апеляційного суду надійшов відзив від представника ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР», в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Звертає увагу, що відповідно до п. 1.3 Кредитного договору без укладання додаткових угод до договору, банк має право продовжити строк користування кредитом на той самий строк за умови, що на останній робочий день строку користування кредитом Банк не отримав листа Клієнта про відмову від продовження строку користування кредитом.

Наголошує на тому, що використання клієнтом за рахунок кредиту будь-якої суми коштів після продовження строку користування кредитом розглядається сторонами як згода Клієнта на продовження строку користування кредитом.

Звертає увагу, що кредитором нараховано заборгованість відповідно до умов укладеного договору, розмір та порядок нарахування відсотків погоджений сторонами кредитного договору, підстави виникнення заборгованості є законними, а її розмір розумним та справедливим.

Зазначає, що у разі відступлення прав вимоги за договором, новий кредитор набуває усі права та обов`язки банку за договором, що стосується умов кредитування в повному обсязі, у тому числі право щодо повернення кредиту, процентів за користування ним, неустойок.

Умови договору факторингу та кредитного договору, жодним чином не обмежують наступних кредиторів у праві нарахувати відсотки за користування кредитом.

Звертає увагу, що ТОВ «Вердикт Капітал» та ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» мали право нараховувати відсотки після відступлення товариствам прав вимоги. Таким чином, відсутні підстави для часткової відмови у задоволенні позову в частині стягнення відсотків, нарахованих після відступлення прав вимоги.

Щодо витрат на правничу допомогу на користь позивача, зазначає, що відповідач в першій інстанції не обґрунтував неспівмірність витрат із складністю справи, а заперечення відповідача щодо розміру витрат не підтверджуються будь-якими доказами.

Щодо витрат на правничу допомогу, заявлених відповідачем, наголошує, що дані витрати є неспівмірними з обсягом послуг, наданих відповідачу та є очевидно завищеними, враховуючи, що справа є малозначною та типовою для представника відповідача, а також розглядається в порядку спрощеного провадження.

Просить залишити рішення Сихівського районного суду м. Львова від 20 вересня 2024 року без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, та відмовити відповідачу у задоволенні вимоги про стягнення витрат на правничу допомогу або суттєво зменшити їх розмір.

Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до вимог ч.13 ст.7 та ч.1 ст.369 ЦПК України, справу розглянуто апеляційним судом без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.

Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

У частині п`ятій статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, є дата складення повного судового рішення 31 березня 2025 року.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом та матеріалами справи встановлено, що 11 липня 2018 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та відповідачем ОСОБА_1 був укладений договір про надання банківських послуг № 011/1347/425992, відповідно до якого кредитодавець надав позичальнику грошові кошти в розмірі 10 000 грн., а позичальник зобов`язався повернути використану суму в строк до 11 липня 2020 та сплатити проценти за користування кредитними коштами в розмірі 29.9%.

30 листопада 2021 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено Договір відступлення права вимоги № 114/2-47, відповідно до умов якого ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»/Банк відступило на користь ТОВ «Вердикт Капітал» права грошової вимоги до Боржників за кредитними договорами.

У свою чергу, ТОВ «Вердикт Капітал» відступило право вимоги до Боржників за кредитними договорами Товариству з обмеженою відповідальністю «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» відповідно до Договору відступлення права вимоги № 10-01/2023 від 10 січня 2023 року, у т.ч. за Договором № 011/1347/425992 від 11 липня 2018 р., що укладений між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 .

Згідно з розрахунком, наданим позивачем, заборгованість ОСОБА_1 у зв`язку з невиконанням зобов`язань за договором про надання споживчого кредиту № 011/1347/425992 від 11 липня 2018 р. 10 травня 2024 становить 55155, 38 грн. з яких 41270,55 грн. заборгованість за тілом кредиту; 13884 грн.83 коп. заборгованість за процентами на дату відступлення права вимоги.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд прийшов до висновку, що при укладенні кредитного договору сторонами такого досягнуто згоди з усіх його істотних умов та визначено, серед іншого, суму кредиту, процентну ставку за користування таким та порядок повернення кредиту, строк дії договору, тощо. Таким чином, укладений між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та відповідачем ОСОБА_1 договір є обов`язковим до виконання.

При цьому, термін повернення кредиту у повному обсязі настав, а заборгованість за кредитним договором у встановлений строк відповідачем не погашено, доказів належного виконання суду не надано.

Враховуючи наведене вище, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення заборгованості, підлягають задоволенню, шляхом стягнення з відповідача на користь позивача, як нового кредитора, заборгованості за договором про надання кредиту № 011/1347/425992 від 11 липня 2018 р. у розмірі 55 155, 38 грн.

З таким висновком колегія суддів повністю погодитись не може, із наступних підстав.

Відповідно до частини першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України)

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Ухвалюючи заочне рішення, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин, які засновані на укладеному з ОСОБА_1 договорі про надання фінансових послуг та послуг у сфері страхування № 011/1347/425992 від 11 липня 2018 року. За встановленими у справі обставинами, відповідач належним чином не виконував зобов`язання з повернення кредиту та процентів за користування коштами.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 в апеляційній скарзі зокрема визнав факт його заборгованості перед позивачем згідно кредитного договору.

Проте, він вважає, що стягненню підлягає лише сума заборгованості станом на 11 липня 2020 року у розмірі 25 806,56 грн., тобто межами строку кредитування, оскільки за договором про надання банківських послуг проценти за користування кредитними коштами можуть бути нараховані лише протягом 24 календарних місяців до 11 липня 2020 року.

Відповідно до п. 1.2. строк дії кредиту з наступного дня, що слідує за датою укладання договору по 11 липня 2020 року включно.

Відповідно до п. 1.3 Договору без укладання додаткових угод до договору, Банк має право продовжити строк користування кредитом на 24 календарних місці за умови, що на датузакінчення кредитування, Банк не отримав листа Клієнта про відмову від продовження строку користування кредитом.

Відповідно до п. 2.1 Кредитного договору протягом всього строку фактичного користування кредитом клієнт зобов`язаний сплачувати щомісяця банку проценти, розмір яких розраховується на основі фіксованої процентної ставки у розмірі 29,9% річних.

Доказів того, що протягом строку користування кредитом Банк отримав листа від ОСОБА_1 про відмову від продовження строку користування кредитом матеріали справи не містять.

Оскільки станом на дату закінчення строку кредиту (11 липня 2020 року) заборгованість за основною сумою боргу не була погашена та відсутні у справі докази, що позичальник надіслав листа про відмову від продовження строку кредиту, є підстави для стягнення відсотків після 11 липня 2020 року.

З розрахунку заборгованості здійсненого уповноваженою особою ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» вбачається, що 06 липня 2020 року відбулася пролонгація дії кредитного договору на 24 місяці (до 11 липня 2022 року включно).

Також з розрахунку заборгованості, вбачається, що станом на 30 листопада 2021 року загальний залишок заборгованості становив 41 429,37 грн, з якого: 30000 грн - заборгованість за дозволеним овердрафтом; 11270,55 грн - заборгованість за недозволеним овердрафтом; 158,82 грн - заборгованість за відсотками; 0 грн - заборгованість по штрафу (а. с. 15).

Наданий позивачем до позовної заяви розрахунок заборгованості підписаний уповноваженою особою ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», містить інформацію щодо предмета доказування, а отже згідно ст. 77 ЦПК України є належним доказом на підтвердження позовних вимог.

Відповідно до ст.512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути змінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно дост.514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із вимогами чинного законодавства заміна осіб в окремих зобов`язаннях через волевиявлення сторін (відступлення права вимоги) є різновидом правонаступництва та можливе на будь-якій стадії цивільного процесу.

Відповідно до ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Відповідно до статті 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У таких випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.

Матеріалами справи встановлено, що 30 листопада 2021 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено Договір відступлення права вимоги № 114/2-47, відповідно до умов якого ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»/Банк відступило на користь ТОВ «Вердикт Капітал» права грошової вимоги до Боржників за кредитними договорами.

У свою чергу, ТОВ «Вердикт Капітал» відступило право вимоги до Боржників за кредитними договорами Товариству з обмеженою відповідальністю «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» відповідно до Договору відступлення права вимоги № 10-01/2023 від 10 січня 2023 року, у т.ч. за Договором № 011/1347/425992 від 11 липня 2018 р., що укладений між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 .

Звертаючись до суду з позовом, ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» надало належні докази, які підтверджують право вимоги позивача за кредитним договором, а також наявність у відповідача грошового зобов`язання та заборгованості перед позивачем.

Тобто, відповідач ОСОБА_1 несе відповідальність за неналежне виконання зобов`язання за кредитним договором перед новим кредитором ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР».

В апеляційній скарзі відповідач наголошує, що позивачем не було надано будь-яких доказів на підтвердження повідомлення боржника про заміну кредитора у зобов`язанні.

Проте, колегія суддів звертає увагу, що саме по собі неповідомлення позичальника про уступку права вимоги не припиняє зобов`язань сторін за кредитним договором і не може бути підставою для відмови у стягненні заборгованості за кредитним договором на користь нового кредитора (Постанова КЦС ВС від 06 лютого 2018 року у справі №278/1679/13-ц).

Заперечуючи проти нарахованого розміру заборгованості, в апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що у нового кредитора не виникло права нараховувати проценти за договором.

Однак, такі твердження апеляційної скарги суперечать, як положенням договору про надання фінансових послуг та послуг у сфері страхування № 011/1347/425992 від 11 липня 2018 р. (стаття 11 договору) та договору про відступлення права вимоги № 114/2-47 від 30 листопада 2021 року, так і положенням статей 512, 514 ЦК України, за якими до нового кредитора переходить обсяг прав та обов`язків, визначених договором, у якому виникло зобов`язання.

Наведене свідчить, що при відступлені 30 листопада 2021 року права вимоги за кредитним договором від ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до ТОВ" Вердикт Капітал", останній в межах переданих йому прав мав повноваження щодо нарахування процентів за користування кредитними коштами в період строку дії кредитного договору, тобто за період з 30 листопада 2021 року по момент закінчення строку договору, з врахуванням його пролонгації на 24 місяці.

Як вбачається із наданого позивачем розрахунку заборгованості ОСОБА_1 перед ТОВ «Вердикт Капітал» за кредитним договором № 011/1347/425992 від 11 липня 2018 р., загальна сума заборгованості станом на 10 січня 2023 року складала 55 155,38 грн, з яких заборгованість по основній сумі кредиту 41 270,55 грн, заборгованість за відсотками на дату відступлення права вимоги 158,82 грн, сума нарахованих відсотків за користування грошовими коштами 13 726,01 грн (а.с. 16).

Також з наданого розрахунку заборгованості ТОВ «Коллект центр» вбачається, що станом на 10 травня 2024 року загальна заборгованість за договором складає 55 155,38 грн, з яких заборгованість за кредитом (тілом кредиту) - 41 270,55 грн; заборгованість за відсотками на дату відступлення права вимоги - 13 884,83 грн. (а.с. 17).

Проте, колегія суддів звертає увагу, що зважаючи на строк кредитування, враховуючи його пролонгацію, який за договором від 11 липня 2018 року становить 48 місяців, підстав для нарахування відсотків за користування кредитом після 11 липня 2022 року у порядку, встановленому статтею 1048 ЦК України у кредиторів не було.

Таким чином, в розрахунку заборгованості, ТОВ ВЕРДИКТ КАПІТАЛ необгрунтовано було включено заборгованість за відсотками з 11 липня 2022 року по 09 січня 2023 року.

Аналогічний висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного суду від 28 березня 2018 року в справі № 444/9519/12.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що доданий до позовної заяви розрахунок заборгованості складений ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» (а.с. 16), не містять усіх складових заборгованості, зокрема не зазначено бази нарахування процентів, періоду нарахування процентів, розмір процентів, застосованого за період прострочення, даних про внесення відповідачем платежів, тому позовні вимоги в частині нарахованих ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ», після відступлення права вимоги не підлягають задоволенню.

Станом на дату відступлення права вимоги заборгованість відповідача перед банком, що передбачена умовами договору, складає 41 429,37 грн., з якого: 30000 грн - заборгованість за дозволеним овердрафтом; 11270,55 грн - заборгованість за недозволеним овердрафтом; 158,82 грн - заборгованість за відсотками; 0 грн - заборгованість по штрафу (а. с. 15).

Колегія суддів дійшла висновку, що вказана заборгованість за тілом кредиту та відсотками є обґрунтованою, оскільки вона відповідає відсотковій ставці, яка передбачалася договором, з умовами якого погодилися сторони.

Доказів, які б підтверджували належне виконання відповідачем зобов`язань та які б спростовували суму заборгованості матеріали справи не містять. Посилання апелянта на невірне нарахування заборгованості є недоведеними, належними в розумінні цивільного процесу, доказами. В тому числі, апелянтом так і не було надано контррозрахунку.

Відтак, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, заочне рішення Сихівського районного суду м.Львова від 20 вересня 2024 року підлягає зміні в частині визначення розміру заборгованості, яка підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Коллект Центр» та в частині розподілу судових витрат.

Частина 13 ст. 141 ЦПК України передбачає, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У зв`язку з тим, що колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення позовних вимог (75%), на підставі ч. 13 ст. 141 ЦПК України розмір судових витрат, які підлягають стягненню, слід змінити та стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Коллект Центр» 2271 грн. судового збору за подання позову, що пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку з тим, що колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, з ТОВ «Коллект Центр» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 908,4 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Оскільки з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Коллект Центр» підлягає стягненню 2271 грн. судового збору за подання позову, а з ТОВ «Коллект Центр» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 908,4 грн. судового збору за подання апеляційної скарги, то враховуючи вимоги ч. 10 ст. 141 ЦПК України, з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Коллект Центр» слід стягнути 1362,6 грн. судового збору (2271 - 908,4 ).

Щодо вимог позивача про стягнення з ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу в розмірі 17 000 грн колегія суддів зазначає наступне.

Задовольняючи вимоги позивача про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу у розмірі 17 000 грн., суд першої інстанції посилався на те, що вказані витрати на професійну правничу допомогу є доведеними, та відсутні заперечення відповідача щодо розміру судових витрат на користь позивача.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів в повній мірі погодитись не може з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1, п.п. 1, 4 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Як вбачається з матеріалів справи, у позовній заяві позивач просив стягнути понесені витрати на професійну правничу допомогу.

На підтвердження обсягу наданих послуг, виконаних робіт та їх вартості у вказаній справі позивачем до суду подано: копію договору про надання правової допомоги №02-01/2023 від 02 січня 2023 року, укладеного між ТОВ «Коллект Центр» та АО «Лігал Ассістанс»; прайс-лист АО «Лігал Ассістанс», яким визначено вартість послуг; заявку на надання юридичної допомоги №159 від 26 квітня 2024 року; витяг з акту №3 про надання юридичної допомоги від 03 квітня 2024 року, згідно з якими сума оплати за надані адвокатські послуги (надання усної консультації з вивченням документів, підготовка пропозицій, складання позовної зави) становить 17 000 грн.; платіжна інструкція № від 10 травня 2024 року про сплату ТОВ «Коллект Центр» АО «Лігал Ассістанс» 68 000 грн за надання правничої допомоги згідно з договором №02-01/2023 від 02 січня 2023 року про надання правової допомоги.

Відповідно до ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до п. 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 року, витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а і у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Водночас зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У частині третій статті 141 ЦПК України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Тобто ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Такий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19).

У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.

Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Зазначене узгоджується з висновками, викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 04 червня 2019 року у справі № 9901/350/18 (провадження № 11-1465заі18) та додатковій постанові у вказаній справі від 12 вересня 2019 року.

При визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Подібні висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних із оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) та додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19).

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

За змістом статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги-це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 зазначеного Закону).

Велика Палата Верховного Суду у справі № 910/12876/19, зауважила, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини.

При цьому, колегія суддів, звертає увагу на ту обставину, що чинне процесуальне законодавство визначає критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Відповідно, суд зазначає, що процесуальним законодавством передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін.

Одночасно, колегія суддів зазначає, що відповідно до висновків у постановах Верховного Суду у справі № 905/1795/18 та у справі № 922/2685/19, визначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Колегія суддів звертає увагу, що сума заявлених витрат на правову допомогу є непропорційною щодо ціни позову, дана справа є малозначною, спір, який виник між сторонами у справі не є складною категорією, у спорах такого характеру судова практика є сталою, великої кількості законів та підзаконних актів, які підлягають застосуванню, спірні правовідносини не передбачають, матеріали справи не містять великої кількості документів на дослідження, збирання б яких адвокат витратив значний час.

З огляду на те, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, враховуючи, характер виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин даної справи, її складності та виконаної адвокатом роботи, колегія суддів дійшла висновку, що сума витрат на правову допомогу підлягає зменшенню до 5 000 грн.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просила стягнути з позивача на користь відповідача судові витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 10 000 грн.

Разом з тим, ні до апеляційної скарги, ні до заяви про перегляд заочного представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 не надала жодних доказів (договору надання правової допомоги, детального опису виконаних доручень клієнта, акта прийому-передачі виконаних робіт, платіжних доручень на підтвердження фактично понесених витрат клієнтом тощо), на підтвердження витрат на правову допомогу.

Відповідно до правової позиції викладеної у постанові Верховного Суду у справі №922/2604/20, відсутність документального підтвердження надання правової допомоги (договору надання правової допомоги, детального опису виконаних доручень клієнта, акта прийому-передачі виконаних робіт, платіжних доручень на підтвердження фактично понесених витрат клієнтом тощо) є підставою для відмови у задоволенні заяви про розподіл судових витрат у зв`язку з недоведеністю їх наявності.

З огляду на викладене та беручи до уваги, що витрати ОСОБА_1 на професійну правову допомогу в суді апеляційної інстанції не підтвердженні достатніми, належними та допустимими доказами, зокрема, заявником не надано договір надання правової допомоги, детальний опис виконаних доручень клієнта, акт прийому-передачі виконаних робіт, платіжних доручень на підтвердження фактично понесених витрат клієнтом тощо, колегія суддів дійшла висновку про відмову у стягненні з Товариства з обмеженою відповідальністю «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу понесені в суді апеляційної інстанції.

Керуючись ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 задовольнити частково.

Заочне рішення Сихівського районного суду м.Львова від 20 вересня 2024 року змінити.

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» заборгованість за договором про надання банківських послуг № 011/1347/425992 від 11 липня 2018 року у розмірі 41 429,37 грн., з якого:

-30000 грн - заборгованість за дозволеним овердрафтом;

-11270,55 грн - заборгованість за недозволеним овердрафтом;

-158,82 грн - заборгованість за відсотками.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» 1362,6 грн. судового збору та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000 гривень.

В решті вимог - відмовити.

Відмовити у стягненні з Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку тільки в випадках передбачених частиною 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 31 березня 2025 року.

Головуючий: Савуляк Р.В.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.