КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 березня 2025 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Оніщук М.І.,

судді Шебуєва В.А., Кафідова О.В.,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 17 січня 2025 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2024 року ОСОБА_2 звернулась до Святошинського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі від всіх видів заробітку, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з дня подачі позовної заяви і до досягнення ОСОБА_3 повноліття.

В обґрунтування заявлених позовних вимог посилалася на те, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають спільного сина - ОСОБА_3 , 2017 року народження. З квітня 2022 року сторони не проживають разом, а відтак дитина перебуває на повному її утриманні. Відповідач, будучи батьком, ухиляється від обов`язку утримувати дитину, матеріально сину не допомагає, участі у його вихованні не приймає та не виконує жоден із обов`язків, які покладені на нього за законом як на батька дитини. Вказувала, що без участі батька, не має змоги утримувати самостійно дитину, що зумовлює звернення до суду, оскільки між сторонами не досягнуто згоди щодо утримання дитини. При цьому, відповідач є працездатною особою.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 17.01.2025 позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі частини від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 02.08.2024 і до досягнення дитиною повноліття. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 1211,20 грн. (а.с. 81-85).

В апеляційній скарзі, відповідач, посилаючись неправильне застосування норм процесуального та матеріального права, а також невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення не містить встановлення фактичних обставин щодо предмету доказування, оцінки наявних у справі доказів.

Вказує, що суд першої інстанції не взяв до уваги те, що до поранення матеріальне забезпечення позивача і малолітнього сина ОСОБА_3 забезпечував відповідач, таке ж забезпечення продовжилося у майбутньому. Також, суд не надав належну оцінку доводам відповідача в частині втрати працездатності через отримане поранення, вказуючи про те, що доказів про наявність медичних протипоказань, встановлених щодо працевлаштування та заняття певними видами діяльності, суду не було надано.

Зазначає, що позивачем не надано жодних доказів на підтвердження зазначених нею обставин щодо перебування дитини на її утриманні, а також доказів нею самостійного матеріального утримання дитини.

Посилається на те, що судом першої інстанції було порушено норми процесуального права, оскільки стягнуто з нього у дохід держави судовий збір, проте він є звільненим від сплати судового збору у силу положень ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». Крім цього, суд у резолютивній частині судового рішення помилково роз`яснив порядок оскарження судового рішення, що не відповідає положенню ст. 355 ЦПК України.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 28.02.2025 відкрито апеляційне провадження у справі, надано учасникам справи строк для подання відзиву та призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Копію апеляційної скарги з додатками та копії ухвал суду направлено на адресу позивача 05.03.2025.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_1 народився ОСОБА_3 , батьками якого записані - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 01.07.2022 (а.с. 9).

ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебувають у зареєстрованому шлюбі (а.с. 9).

ОСОБА_2 , разом із сином ОСОБА_3 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 6, 8).

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що кожен із батьків зобов`язаний утримувати дитину до повноліття, повноцінно її забезпечувати, відтак наявні правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання спільного сина у розмірі від всіх видів заробітку, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з дня подачі позовної заяви і до досягнення дитиною повноліття, оскільки саме такий розмір аліментів на утримання дитини буде необхідним та достатнім для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного

Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Охорона дитинства в Україні визначається як стратегічний загальнонаціональний пріоритет, що має важливе значення для забезпечення національної безпеки України, ефективності внутрішньої політики держави, і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист, всебічний розвиток та виховання в сімейному оточенні встановлює основні засади державної політики у цій сфері, що ґрунтуються на забезпеченні найкращих інтересів дитини.

Законодавство про охорону дитинства ґрунтується на Конституції України, Конвенції ООН про права дитини, міжнародних договорах, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і складається з Закону України «Про охорону дитинства», а також інших нормативно-правових актів, що регулюють суспільні відносини у цій сфері.

Стаття 18 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27.02.1991 та набула чинності для України 27.09.1991, декларує, що держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Охорона дитинства в Україні визначається як стратегічний загальнонаціональний пріоритет, що має важливе значення для забезпечення національної безпеки України, ефективності внутрішньої політики держави, і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист, всебічний розвиток та виховання в сімейному оточенні встановлює основні засади державної політики у цій сфері, що ґрунтуються на забезпеченні найкращих інтересів дитини.

У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

У частині третій статті 181 СК України визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Отже, відповідач як батько малолітнього ОСОБА_3 , 2017 року народження згідно зі статтею 180 СК України зобов`язаний утримувати його до досягнення повноліття.

Одним з основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття, закріплене у Сімейному кодексі України.

Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів саме дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, що обґрунтовано взято до уваги судом першої інстанції.

У статті 27 Конвенції про права дитини визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового та духовного розвитку. Сюди входить належне харчування, житло, одяг. Батьки несуть відповідальність за забезпечення належного життєвого рівня дитини. Держава має вживати необхідних заходів щодо надання допомоги батькам у здійсненні цього права.

За змістом статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно із частиною третьою статті 181 СК України аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (стаття 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (стаття 184 цього Кодексу) за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

У пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що, вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

У справі, яка переглядається, відповідач інших дітей, непрацездатних родичів на утриманні немає (доказів протилежного не надано), тому має можливість сплачувати аліменти на утримання сина.

Доводи апелянта в частині втрати ним працездатності через отримання поранення та перебування на лікуванні, не виключають обов`язку останнього від сплати аліментів. Такі обставини враховуються судами при визначенні розміру аліментів, однак не слугують підставою звільнення від повного обов`язку їх сплати. В цій частині колегія суддів також відзначає про те, що лікування відповідача є тимчасовим та не свідчить про повну втрату ним працездатності.

Окрім цього, колегія суддів вважає неспроможними доводи апелянта в частині відсутності в матеріалах справи доказів на підтвердження працездатності позивачки та її матеріального стану, оскільки спільний син проживає з нею, про що свідчать наявні в матеріалах справи докази, а проживання дитини з одним із батьків, зумовлює тягар її утримання. При цьому, відповідач у цій частині не спростував зворотнього, зокрема факту проживання сина з ним та неможливості позивачки утримувати дитину.

ОСОБА_1 , вказуючи про повне утримання позивача та дитини, як до поранення, так і після, надав до суду квитанції про здійснення безготівкових переказів за період 2024 року, проте такі квитанції не містять отримувача платежу та призначення платежу, що не може підтверджувати повне утримання останнім позивача та дитини. При цьому, в матеріалах справи наявні лише дві квитанції про сплату ОСОБА_1 за навчання у закладі дошкільної освіти, що не свідчить про повне утримання дитини та не виключає обов`язку останнього сплачувати аліменти.

Також, не заслуговують на увагу суду доводи апелянта в частині порушення судом першої інстанції норм процесуального права щодо розподілу судових витрат, оскільки положення ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» вказують про те, що військовослужбовці, учасники бойових дій, звільнені від сплати судового збору лише в справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав.

Окрім цього, колегія суддів не вбачає порушення норм процесуального права судом першої інстанції в частині роз`яснення учасникам справи порядку оскарження судового рішення, оскільки таке не впливає на вирішення судом першої інстанції позовних вимог по суті.

Таким чином, визначаючи розмір аліментів суд першої інстанції обґрунтовано взяв до уваги положення ч. 2 ст.182 СК України, які наголошують на тому, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Встановивши фактичні обставини справи, наявність у сторін цього спору спільного малолітнього сина та його проживання з позивачем, що не спростовано відповідачем, суд першої інстанції правильно вважав, що розмір аліментів в 1/4 частині від доходу відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму встановленого для дитини відповідного віку спрямований на утримання малолітньої дитини, відповідає вимогам розумності та достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

При цьому, колегія суддів враховує, що відповідачем не було доведено підстав для звільнення його від обов`язку сплати аліментів, а також наявності визначених ст. 182 СК України підстав для стягнення аліментів у меншому розмірі.

Відтак, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення аліментів у заявленому розмірі, оскільки не встановив підстав для відмови у задоволенні позову, зважаючи на обов`язок батька, який проживає окремо, утримувати дитину до досягнення нею повноліття, з чим погоджується апеляційний суд.

З вищенаведеного вбачається, що доводи апелянта щодо незаконності оскаржуваного рішення не ґрунтуються на вимогах закону, а отже не спростовують та не впливають на законність і обґрунтованість ухваленого судом рішення.

Крім цього, наведені в апеляційній скарзі інші доводи, які на думку апелянта, є підставою для скасування рішення суду, є тотожними із його відзивом на позовну заяву, ці доводи були предметом судового розгляду в суді першої інстанції, яким суд надав ґрунтовну оцінку, яка узгоджується з вимогами закону і з якою у суду апеляційної інстанції відсутні підстави не погодитися.

Таким чином, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам позивача належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та постановив законне, та правильне по суті рішення.

При апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду вищевикладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

Також слід зауважити, що дана справа віднесена процесуальним законом до категорії малозначних справ, а тому, в силу положень ч. 6 ст. 19 та ч. 3 ст. 389 ЦПК України, постанова суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 372, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 17 січня 2025 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач М.І. Оніщук

Судді В.А. Шебуєва

О.В. Кафідова