Справа № 643/7795/23
Провадження № 2/643/129/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.03.2025 м. Харків

Московський районний суд м. Харкова у складі головуючого судді Крівцова Д.А., за участю секретаря судових засідань Ісоєва К.М., представника позивача - адвоката Скробот В.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові цивільну справу за позовною заявою адвоката Скробот Вікторії Анатоліївни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 , до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Харківської міської ради, третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Гібадулова Лариса Августинівна, про визнання договорів дарування та купівлі-продажу недійсними, скасування державної реєстрації права власності, визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування за заповітом, витребування майна з чужого незаконного володіння

ВСТАНОВИВ

1. Зміст позовних вимог

Адвокат Скробот В.А. (представник позивача), яка діє в інтересах ОСОБА_1 (позивач), звернулась до суду з позовом, в остаточній редакції якого просить:

- визнати недійсним договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1 (Будинок) між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , з однієї сторони, та ОСОБА_2 з другої сторони, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Тулаіновою О.М. 16.04.2002, реєстр № 202 (Договір дарування);

- скасувати державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за ОСОБА_2 на Будинок на підставі Договору дарування, проведену приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гібадуловою Л.А. 06.02.2023, реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна: 120, номер відомостей про речове право: 49154415, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 66307660 від 06.02.2023 року;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу Будинку між ОСОБА_2 , з однієї сторони, та ОСОБА_3 , з другої сторони, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гібадуловою Л.А. 06.02.2023, реєстр № 56 (Договір купівлі-продажу);

- скасувати державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за ОСОБА_3 на Будинок на підставі Договору купівлі-продажу, проведену приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гібадуловою Л.А. 06.02.2023, реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна: 120, номер відомостей про речове право: 49154863, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 66308222 від 06.02.2023 року;

- визнати за позивачем право власності Будинок в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

- витребувати Будинок із чужого незаконного володіння ОСОБА_3 на користь позивача.

2. Обставини, якими позивач обґрунтовує позовні вимоги

Будинок по праву спільної часткової власності належав в 1/2 частині ОСОБА_5 на підставі договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності, посвідченого Третьою Харківською державною нотаріальною конторою 17.10.1960, реєстр № 1-2803, та в 1/2 частині - ОСОБА_4 на підставі рішення Московського районного суду м. Харкова від 04.10.1999, справа № 2-3476.

Згідно відомостей КП «ХМБТІ» з моменту первинної реєстрації права власності і станом на 31.12.2012 року цей Будинок належав тільки вищевказаним особам.

ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про її смерть серії НОМЕР_1 , виданим міським відділом РАЦС № 4 Харківського обласного управління юстиції ІНФОРМАЦІЯ_3.

ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про його смерть серії НОМЕР_2 , виданим міським відділом РАЦС № 4 Харківського обласного управління юстиції 18.06.2005.

Після смерті кожного з них відкрилася спадщина у вигляді 1/2 частини вищевказаного Будинку.

ОСОБА_5 за своє життя залишила заповіт, посвідчений Одинадцятою Харківською державною нотаріальною конторою 11.06.1993, реєстр № 3-2215, яким належний їй Будинок заповідала в рівних частинах ОСОБА_4 та позивачу.

ОСОБА_4 також за своє життя залишив заповіт, посвідчений Одинадцятою Харківською державною нотаріальною конторою 01.02.2005, реєстр № 6-98, згідно якого все своє майно, де б таке не було та з чого б воно не складалося і взагалі все те, що йому буде належати на день смерті і на що за законом матиме право, заповідав позивачу.

Вказані заповіти є чинними, на момент відкриття спадщини не скасовані, не змінені, до цього часу їх ніхто не оспорив.

У встановлений законом шестимісячний строк позивач та ОСОБА_4 , спадкоємці ОСОБА_5 за заповітом, спадщину після смерті спадкодавця прийняли фактично, відповідно до ст. 548, 549 ЦК України (в редакції 1963 року), оскільки вступили в управління і володіння спадковим майном (спірним Будинком), бо постійно були зареєстровані і фактично проживали в спірному Будинку, користувались всіма речами домашнього вжитку ОСОБА_5 , позивач забрала її документи. За таких обставин у разі прийняття спадщини обома спадкоємцями, за правилом рівності часток, кожен з них повинен був набути в порядку спадкування за заповітом право власності на спадкове майно, по 1/2 частині кожен з них. Осіб, які б могли претендувати на обов`язкову частку у спадщині на підставі ст. 535 ЦК України (в ред. 1963 року), у спадкодавиці не було.

Після смерті ОСОБА_4 спадкування повинно відбуватися також за заповітом, за приписами ст. 1223, 1233-1236 ЦК України (в редакції 2003 року). Осіб, які б могли претендувати на обов`язкову частку у спадщині на підставі ст. 1241 ЦК України, тобто непрацездатних дітей, дружини або батьків, у спадкодавця не було. Відповідно позивач є єдиною спадкоємицею померлого за заповітом.

Після смерті ОСОБА_4 позивач також спадщину прийняла згідно вимог ч. 3 ст. 1268 ЦК України (в редакції 2003 року), оскільки постійно проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не заявляла про відмову від неї.

У Будинку позивач фактично проживала до листопада 2019 року - до моменту, коли в Будинку сталася пожежа, після чого він став непридатним для проживання. З того часу позивач разом з дітьми вимушена проживати в орендованому житлі. Відновити Будинок позивач не мала можливості через відсутність необхідних коштів для цього. Позивач періодично навідувалась до Будинку. Місце проживання позивача до цього часу зареєстровано за адресою Будинку.

Однак на цей час у позивача виникли перешкоди в оформленні спадкових прав після вказаних спадкодавців.

Так, 10.05.2023, переглядаючи оголошення на сайті «ОLХ», позивач випадково побачила оголошення про продаж Будинку, із зазначенням його адреси, з фотокартками. Вона таких оголошень не давала. На телефонний дзвінок за номером, що був вказаний в оголошенні, позивачу відповів чоловік, який представився сином власниці Будинку, та запропонував самостійно оглянути Будинок. Позивачу стало зрозуміло, що хтось шахрайським шляхом заволодів Будинком.

Після цього з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно позивачу стало відомо, що 06.02.2023 було посвідчено Договір купівлі-продажу Будинку та двічі проводилась реєстрація права власності на Будинок за іншими особами.

Відповідно до відомостей, що зазначені в Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 332190740 від 13.05.2023, об`єкт речових прав, а саме Будинок, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 120, 06.02.2023 о 13.20.41 год. по праву власності в цілому був зареєстрований державним реєстратором приватним нотаріусом ХМНО Гібадуловою Л.А. за ОСОБА_2 на підставі Договору дарування, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 66307660 від 06.02.2023, номер відомостей про речове право: 49154415.

Вже о 13.45.46 год. 06.02.2023 таке речове право було припинено, про що приватним нотаріусом ХМНО Гібадуловою Л.А. було внесено відомості до реєстру на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 66308222, яким було зареєстровано право власності на об`єкт речових прав, а саме Будинок, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 120, за ОСОБА_3 на підставі Договору купівлі-продажу, розмір частки: 1, ціна нерухомого майна, встановлена в договорі: 50000,00; номер відомостей про речове право: 49154863.

Позивач впевнена в тому, що ні ОСОБА_5 , ні ОСОБА_4 в 2002 році в Дніпропетровській області не могли укласти Договір дарування належного їм Будинку, оскільки з м. Харкова нікуди не виїжджали, іншого житла і об`єктів на праві власності не мали, залишалися жити в ньому кожен до дня своєї смерті. Позивач фактично постійно проживала в цьому Будинку до листопада 2019 року, протягом цих років ніхто жодних претензій щодо звільнення Будинку, порушення права власності не висував.

12.05.2023 позивач звернулась до ВП № 2 ХРУП № 3 ГУНП в Харківській області із заявою про незаконне заволодіння Будинком, де на підставі її заяви було розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеному в ЄРДР за № 000781 від 13.05.2023, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України, яке ще триває. Зазначені обставини підтверджуються витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань № 000781 від 13.05.2023 року.

Після вказаних подій позивач звернулась до П`ятої Харківської державної нотаріальної контори з питання оформлення спадкових прав на Будинок, де на підставі її заяв були заведені спадкова справа № 1474/2005 після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , та спадкова справа № 455/2023 після смерті ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Однак постановою державного нотаріуса П`ятої Харківської державної нотаріальної контори № 1758/02-31 від 20.07.2023 позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на Будинок з тих підстав, що право власності на цей Будинок зареєстровано за іншою особою.

У позивача є підстави вважати Договір дарування недійсним з огляду на таке.

Посвідчення Договору дарування не відповідає вимогам законодавства, оскільки оригінал правовстановлюючого документу ОСОБА_5 - договір про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності, посвідчений Третьою Харківською державною нотаріальною конторою 17.10.1960, реєстр № 1-2803, зі штампом про реєстрацію права власності, до дня смерті ОСОБА_5 знаходився у останньої, а після її смерті і до цього часу - в позивача.

З відповіді Дніпропетровського нотаріального архіву № 731/01-21 від 18.05.2023 на запит слідчого ВП № 2 ХРУП № 3 ГУРНП в Харківській області вбачається, що 1) згідно Акту приймання-передавання документів від 03.06.2003 приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу Тулаіновою О.М. на зберігання до Державного нотаріального архіву в Дніпропетровській області передані документи за 1997-1999 року та за період січень-липень 2003 року. За 2002-й рік будь-які договори відчуження нерухомого майна, в тому числі договори дарування житлових будинків, а також Реєстри для реєстрації нотаріальних дій - не передавалися; 2) згідно Особистої книги обліку надходження бланків нотаріальних документів приватного нотаріуса Дніпропетровського РНО Тулаінової О.М. за 1997-2003 рік є запис від 27.03.2002 про надходження від ДПА ІВЦ УН спеціальних бланків нотаріальних документів АЕР 896251-АЕР 896300 в кількості 50 штук; 3) згідно Алфавітної книги до загального реєстру приватного нотаріуса Дніпропетровського РНО Тулаінової О.М. за 1999-2003 рік є запис про вчинення нотаріальної дії від 05.03.2002 - посвідчення додаткової угоди до договору застави по реєстру № 202; 4) згідно Алфавітних книг до загального реєстру приватного нотаріуса Дніпропетровського РНО Тулаінової О.М. за 1997-2003, 1999-2003 роки на дату 16.04.2002 були посвідчені договори купівлі-продажу по реєстру № 341, № 345, № 347.

Укладення та посвідчення Договору дарування відбулося з численними порушеннями діючого на той час законодавства, не відповідало дійсній волі дарувальників ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , фактично подароване майно (Будинок) не передавався обдарованому ОСОБА_2 . До лютого 2023 року ОСОБА_2 не реєстрував свого права власності на підставі Договору дарування, що дає підстави для визнання угоди щодо відчуження спірного майна недійсною.

Відтак, Будинок вибув з володіння (власності) ОСОБА_5 та ОСОБА_4 незаконно, проти волі власників та без відповідної правової підстави.

В подальшому 06.02.2023 на підставі Договору дарування стало можливим проведення таких дій, як реєстрація права власності на Будинок за ОСОБА_2 , укладення та посвідчення Договору купівлі-продажу Будинку між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , реєстрація права власності на нього за ОСОБА_3 .

3. Основні процесуальні дії у справі

Ухвалою судді Московського районного суду м. Харкова від 25.08.2023 позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою судді Московського районного суду м. Харкова від 12.09.2023 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі. Розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 14.09.2023 задоволено заяву представника позивача про забезпечення доказів. Зобов`язано Приватне підприємство «Міський центр нерухомості» провести технічну інвентаризацію із виготовленням відповідної документації (технічного паспорту) та визначенням інвентаризаційної вартості Будинку.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 19.02.2024 задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів. Витребувано з П`ятої Харківської міської державної нотаріальної контори належним чином завірену копію матеріалів спадкової справи № 1474/2005, заведеної після смерті ОСОБА_4 , а також витяги з реєстру заповітів/спадкових договорів та реєстру заведених спадкових справ/виданих свідоцтв про право на спадщину відносно вказаної особи. Витребувано з П`ятої Харківської міської державної нотаріальної контори належним чином завірену копію матеріалів спадкової справи № 455/2023, заведеної після смерті ОСОБА_5 , а також витяги з реєстру заповітів/спадкових договорів та реєстру заведених спадкових справ/виданих свідоцтв про право на спадщину відносно вказаної особи. Витребувано у приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Гібадулової Л.А. належним чином завірену копію матеріалів нотаріальної справи щодо посвідчення нею 06.02.2023 Договору купівлі-продажу Будинку, а також копії правовстановлюючих та інших документів, на підставі яких нею 06.02.2023 було проведену державну реєстрацію права власності на цей Будинок за ОСОБА_2 та за ОСОБА_3 . Витребувано з Центрального відділу з питань нотаріату Управління нотаріату Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) відомості про те, чи здійснювала станом на 16.04.2002 у Дніпропетровському районному нотаріальному окрузі Дніпропетровської області нотаріальну діяльність приватний нотаріус Тулаінова О.М. Витребувано з Державного нотаріального архіву в Дніпропетровській області належним чином завірену копію матеріалів нотаріальної справи щодо посвідчення приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Тулаіновою О.М. 16.04.2002 Договору дарування Будинку, витяг з Реєстру нотаріальних дій на підтвердження посвідчення такого правочину; відомості з Алфавітної книги до загального реєстру приватного нотаріуса Дніпропетровського РНО Тулаінової О.М. за 2002 рік щодо посвідчення такого правочину 16.04.2002, реєстр № 202; відомості про надходження спеціального нотаріального бланку з номером АЕР № 896280.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 18.06.2024 підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду по суті.

4. Стислий виклад позиції учасників справи в ході судового провадження

Представник позивача у судовому засіданні 21.02.2025 позовні вимоги та доводи, викладені в позові, підтримала в повному обсязі.

Третя особа надала заяву про розгляд справи за її відсутності.

Інші учасники справи у судове засідання 21.02.2025 не з`явились, викликались до суду належним чином. Про причини неявки суд не повідомили.

Представник ОСОБА_3 - адвокат Санін А.О. надав письмові пояснення, згідно з якими просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

В обґрунтування заперечень проти позову адвокат Санін А.О. зазначив, що на час укладання Договору купівлі-продажу в Україні вже було запроваджено Державний реєстр речових прав на нерухоме майно, відомості з якого презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, у зв`язку з чим ОСОБА_3 при придбанні Будинку не перевіряла історію придбання даної нерухомості минулими власниками та не робила висновків щодо правомірності попередніх переходів майна до них, а покладалась лише на відомості щодо власника Будинку ОСОБА_2 , зазначені у даному Державному реєстрі, що в своїй сукупності дає підстави вважати, що відповідач вчинила усі необхідні та достатні дії для того, аби пересвідчитися у правомірності володіння вищевказаної особи даним об`єктом нерухомості, що призводить до висновку, що відповідач по справі є добросовісним набувачем Будинку.

У зв`язку з тим, що відповідач набула Будинок правомірним шляхом, тобто є його добросовісним набувачем, підстави для її позбавлення права власності на Будинок відсутні.

ОСОБА_3 , будучи добросовісним набувачем Будинку, не може відповідати за дії інших осіб, зокрема ОСОБА_2 , який за доводами позивача незаконним шляхом заволодів власністю ОСОБА_5 та ОСОБА_4 у вигляді Будинку. Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає такий статус всупереч приписам статті 388 ЦК України, а відтак, втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх витрат, є неприйнятною у зв`язку з тим, що покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Факт незаконного відчуження та допущення продажу майна не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача та слугувати підставою для задоволення позовних вимог, оскільки витребування Будинку з володіння відповідача становитиме непропорційне втручання у право на мирне володіння ним таким майном, що буде порушенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Окремо представник відповідача зазначив, що позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що начебто відповідач заволодів належним їй майном шляхом обману, на підтвердження чого надано витяг із ЄРДР щодо кримінального провадженнях за №0000781 від 13.05.2023, що відкрито за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст.190 КК України.

Проте посилання позивача у позові лише на сам факт наявності даного кримінального провадження, яке відкрите у 2023 році та по якому проводиться досудове розслідування, та обставини кримінальних проваджень, які на думку позивача можуть бути пов`язані з даною цивільною справою та вплинути на її розгляд, не доведені, оскільки інформація про стан даного кримінального провадження станом на 2024 рік відсутня.

Позивач не довела належними та допустимими доказами того факту, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не укладали Договір дарування Будинку на користь ОСОБА_2 , а також що останній начебто шляхом обману отримав право власності на нього, та як наслідок не довела, що ОСОБА_3 не є добросовісним володільцем вказаного Будинку, що дає підстави вважати, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , будучи власниками Будинку, за власної волею розпорядилися долею належного їм колись Будинку та уклали Договір дарування такого на користь ОСОБА_2 , який в свою чергу продав його ОСОБА_3 , через що остання є добросовісним набувачем такого будинку, оскільки набула його законно.

5. Позиція суду

5.1. Щодо визнання права власності на Будинок в порядку спадкування

5.1.1. Основні фактичні обставини та докази, на підставі яких вони встановлені

Позивач, допитана в якості свідка, показала, що Будинок належав її двоюрідній бабі ОСОБА_5 та чоловіку баби ОСОБА_4 , які його побудували. Баба залишила заповіт на Будинок на позивача та діда. Дід потім залишив заповіт на позивача. Позивач постійно проживала в Будинку з 6 місяців і до пожежі, яка відбулась восени 2019 року. Баба та дід нікуди з Будинку не виїжджали та не планували його продавати. На момент смерті баби з останньою проживали позивач, дід та син позивача. Після смерті баби позивач залишилась проживати в Будинку, користувалась Будинком, земельною ділянкою, робила ремонт, доглядала за господарством, користувалась речами баби. Дід також користувався Будинком та прийняв спадщину після смерті баби. Після смерті діда позивач залишилась проживати в Будинку, доглядала за Будинком і господарством. Позивач після смерті діда подала нотаріусу заяву про прийняття спадщини, проте через відсутність коштів та часу не отримала свідоцтво про право на спадщину. Про продаж Будинку позивач дізналась випадково, переглядаючи оголошення на сайті OLX. Після цього звернулась із заявою до органів поліції. Будь-які інші особи до Будинку не приїжджали та не висловлювали претензій щодо прав на Будинок.

ОСОБА_7 , допитаний в якості свідка, показав, що проживає в буд. АДРЕСА_2 . Позивача знає з її народження, відповідачів не знає. Позивач є онукою ОСОБА_8 і ОСОБА_9 . Позивач жила з ОСОБА_10 з народження та проживала в Будинку на момент їх смерті, а також в подальшому. Павлови з Будинку ніколи не виїжджали, іншого житла в них не було. Павлови не повідомляли, що планують продавати Будинок. Будь-які інші особи до Будинку не приїжджали та не висловлювали претензій щодо прав на Будинок.

Свідок ОСОБА_11 показав, що проживає в буд. АДРЕСА_3 , з народження. Позивач є його сусідкою, відповідачів він не знає. Позивач є онукою ОСОБА_8 і ОСОБА_9 та жила з ними з дитинства. Рідних дітей у ОСОБА_10 не було. Позивач жила з ОСОБА_10 з народження та проживала в Будинку на момент їх смерті і до моменту пожежі. Павлови з Будинку ніколи не виїжджали і не повідомляли, що планують продавати Будинок. Будь-які інші особи до Будинку не приїжджали та не висловлювали претензій щодо прав на Будинок.

ОСОБА_12 , допитаний в якості свідка, показав, що проживає в буд. АДРЕСА_4 . Позивача знає з дитинства. Позивач проживала в Будинку з дитинства разом з дідом Льонею та бабою ОСОБА_13 . Баба померла в 2003 році, дід - в 2005 році. Позивач за ними доглядала та жила з ними в Будинку на момент смерті кожного з них і до моменту пожежі в Будинку. Позивач здійснювала поховання діда і баби, користувалась Будинком. Павлови з Будинку ніколи не виїжджали і не повідомляли, що планують продавати Будинок.

Як вбачається з рішення № 205 виконкому Сталінської райради депутатів трудящих від 09.08.1960, ОСОБА_5 виділено в безстрокове користування земельну ділянку для індивідуального будівництва будинку на АДРЕСА_5 (том 1, а.с. 25).

Згідно з договором про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку від 17.10.1960, ОСОБА_5 надана земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_6 (том 1, а.с. 21-24).

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 04.10.1999 у справі № 2-3476 за ОСОБА_4 визнано право власності на 1/2 частину Будинку (том 1, а.с. 29).

Згідно з довідками КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» № 1125612 від 05.01.2023, № 6651/0408/20 від 13.07.2020, за інформацією з паперових носіїв до 31.12.2012 Будинок належав на праві власності у рівних частках ОСОБА_5 та ОСОБА_4 - по 1/2 частці кожному (том 1, а.с. 161; 166).

Як вбачається із свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 , ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (том 1, а.с. 33).

ОСОБА_5 склала заповіт від 11.06.1993, згідно з яким заповіла належний їй Будинок в рівних частинах ОСОБА_4 та позивачу (том 1, а.с. 35).

Позивач 16.05.2023 звернулась до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 на підставі заповіту. Інші особи з заявами про прийняття спадщини не звертались.

Вказані вище обставини підтверджуються копією матеріалів спадкової справи № 455/2023, заведеної після смерті ОСОБА_5 (том 2, а.с. 11-20).

Як вбачається із свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 , ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (том 1, а.с. 34).

ОСОБА_4 склав заповіт від 01.02.2005, згідно з яким заповів все своє майно, де б таке не було та з чого б воно не складалося і взагалі все те, що йому буде належати на день смерті і на що він за законом матиме право, позивачу (том 1, а.с. 36).

Позивач 14.12.2005 звернулась до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 на підставі заповіту. Інші особи з заявами про прийняття спадщини не звертались.

Вказані вище обставини підтверджуються копією матеріалів спадкової справи № 1474/05, заведеної після смерті ОСОБА_4 (том 2, а.с. 2-10).

Постановою державного нотаріуса П`ятої Харківської державної нотаріальної контори № 1758/02-31 від 20.07.2023 позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на Будинок після померлих ОСОБА_5 та ОСОБА_4 з підстав того, що право власності на Будинок зареєстровано за іншою особою (том 1, а.с. 37-38).

Як вбачається з домової книги, в Будинку були зареєстровані ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та позивач (том 1, а.с. 44-47).

Згідно з довідкою про склад сім`ї № 157 від 26.01.2007, виданої Комунальним підприємством «Благоустрій», позивач є власником Будинку, разом з нею проживають двоє неповнолітніх дітей (том 1, а.с. 48).

Згідно з Актами про пожежу від 09.11.2019 та 03.12.2020, за адресою Будинку 09.11.2019 та 03.12.2020 відбулась пожежа (том 1, а.с. 55-56).

В паспорті позивача, який досліджений в судовому засіданні, міститься штамп про реєстрацію місця проживання за адресою Будинку з 11.01.2005.

5.1.2. Застосовне законодавство та релевантна судова практика

Згідно з ст. 525 ЦК УРСР (1963 року) часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 534 ЦК УРСР кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям.

За приписами ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом

шести місяців з дня відкриття спадщини. Особи, для яких право спадкоємства виникає лише у випадку неприйняття спадщини іншими спадкоємцями, можуть заявити про свою

згоду прийняти спадщину протягом строку, що залишився для прийняття спадщини. Якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців.

Згідно з ст. 1216 ЦК України (2003 року) спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно з ч. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно з ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Згідно з ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Хоча п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень (рішення Європейського суду з прав людини від 09.12.1994 у справі "Руїз Торія проти Іспанії", від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України»).

5.1.3. Висновки суду

З досліджених доказів судом встановлено, що частка ОСОБА_5 у праві власності на Будинок складала 1/2 частину.

Згідно із заповітом ОСОБА_5 заповіла належний їй Будинок в рівних частинах ОСОБА_4 та позивачу.

Спадкування після смерті ОСОБА_5 здійснюється за приписами ЦК УРСР (1963 року).

З показань свідків судом встановлено, що на момент смерті ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3 в Будинку фактично проживали ОСОБА_4 та позивач.

Таким чином, оскільки ОСОБА_4 та позивач фактично вступили в управління або володіння спадковим майном, зокрема Будинком, вони вважаються такими, що прийняли спадщину на підставі заповіту.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_4 та позивач набули в порядку спадкування за заповітом право власності на 1/2 частину Будинку, належну померлій ОСОБА_5 , в рівних частках, по 1/2 частині кожний.

За таких обставин суд визнає за позивачем право власності на 1/4 частину Будинку в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_5 .

Відповідно, після смерті ОСОБА_5 частка ОСОБА_4 у праві власності на Будинок складала 3/4 (1/2 частка на підставі рішення Московського районного суду м. Харкова від 04.10.1999 та 1/4 частка в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_5 ).

Згідно із заповітом ОСОБА_4 заповів все своє майно позивачу.

Спадкування після смерті ОСОБА_4 здійснюється за приписами ЦК України (2003 року).

З показань свідків судом встановлено, що на момент смерті ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 в Будинку фактично проживала позивач. 14.12.2005, з дотриманням 6-місячного строку, позивач звернулась до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 на підставі заповіту. Інші особи з заявами про прийняття спадщини не звертались.

Ураховуючи наведене, позивач набула в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_4 належні останньому 3/4 частки в праві власності на Будинок.

За таких обставин суд визнає за позивачем право власності на 3/4 частин Будинку в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_4 .

5.2. Щодо визнання договорів недійсними, скасування державної реєстрації права власності, витребування майна

5.2.1. Основні фактичні обставини та докази, на підставі яких вони встановлені

Згідно з Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 332190740 від 13.05.2023, власником Будинку є ОСОБА_3 на підставі Договору купівлі-продажу, реєстр. № 56, виданого 06.02.2023 приватним нотаріусом ХМНО Гібадуловою Л.А. Право власності на Будинок було зареєстровано 06.02.2023 приватним нотаріусом ХМНО Гібадуловою Л.А. за ОСОБА_2 на підставі Договору дарування, реєстр. № 202, виданого 16.04.2002 приватним нотаріусом ДМНО Тулаіновою О.М. (том 1, а.с. 30).

Вказані вище обставини підтверджуються Витягом з Державного реєстру речових прав від 06.02.2023 (том 1, а.с. 175), іншими Інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (том 1, а.с. 171; 176).

Відповідно до Договору дарування Будинку, укладеного між ОСОБА_4 і ОСОБА_5 (дарувальниками), з однієї сторони, та ОСОБА_2 (обдарованим), з другої сторони, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу Тулаіновою О.М. 16.04.2002, зареєстрованого в реєстрі за № 202, дарувальники подарували обдарованому Будинок. Вказаний договір укладений на бланку АЕР № 896280 (том 1, а.с. 31).

Згідно з Договором купівлі-продажу Будинку від 06.02.2023, укладеним між ОСОБА_2 (продавцем) та ОСОБА_3 (покупцем), посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гібадуловою Л.А. 06.02.2023, зареєстрованим в реєстрі за № 56, продавець передав у власність покупця Будинок, а покупець зобов`язався сплатити за нього грошові кошти в розмірі 50000,00 грн. (том 1, а.с. 32).

З витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань вбачається, що на підставі заяви позивача про заволодіння невстановленими особами Будинком, зареєстровано кримінальне провадження № 0000781 від 13.05.2023 за ч. 3 ст. 190 КК України (том 1, а.с. 41).

Ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду м. Харкова від 29.05.2023, постановленою у справі № 643/2786/23, накладено арешт Будинок у кримінальному провадженні № 0000781 від 13.05.2023 (том 1, а.с. 63-64).

У відповіді завідувача Державним нотаріальним архівом в Дніпропетровській області № 731/01-21 від 18.05.2023 зазначено наступне:

- згідно Акту приймання-передавання документів від 03.06.2003 приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу Тулаіновою О.М. на зберігання до Державного нотаріального архіву в Дніпропетровській області передані нотаріальні документи за 1997-1999 роки та за період січень-липень 2003 року. За 2002-й рік будь-які договори відчуження нерухомого майна, в тому числі - договори дарування житлових будинків, а також, Реєстри для реєстрації нотаріальних дій - не передавалися;

- згідно Особистої книги обліку надходження бланків нотаріальних документів приватного нотаріуса Дніпропетровського РНО Тулаінової О.М. за 1997-2003 рік є запис від 27.03.2002 про надходження від ДП ІВЦ УН спеціальних бланків нотаріальних документів АЕР 896251-АЕР 896300 в кількості 50 штук;

- згідно Алфавітної книги до загального реєстру приватного нотаріуса Дніпропетровського РНО Тулаінової О.М. за 1999-2003 рік є запис про вчинення нотаріальної дії від 05.03.2002 - посвідчення додаткової угоди до договору застави по реєстру за № 202;

- згідно Алфавітних книг до загального реєстру приватного нотаріуса Дніпропетровського РНО Тулаінової О.М. за 1997-2003, 1999-2003 роки на дату 16.04.2002 були посвідчені договори купівлі-продажу по реєстру за № 341, № 345, № 347 (том 1, а.с. 43).

Аналогічна інформація надана Державним нотаріальним архівом в Дніпропетровській області 11.03.2024 на виконання ухвали суду (том 2, а.с. 23).

З відповіді Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), наданої на виконання ухвали суду, вбачається, що приватна нотаріальна діяльність нотаріуса Тулаінової О.М. була зареєстрована по Дніпропетровському районному нотаріальному округу. Нотаріальну діяльність вказаного нотаріусу було призупинено з 04.06.2003. З 22.07.2003 нотаріальну діяльність припинено, реєстраційне посвідчення анульовано (том 2, а.с. 22).

5.2.2. Застосовне законодавство та релевантна судова практика

Суд зобов`язаний керуватися завданням справедливого розгляду і вирішення цивільних справ, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ч. 2 ст. 2 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ст. 12 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ст. 13 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 81 ЦПК України).

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України). Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії. Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Сторони повинні діяти правомірно, зокрема, поводитися добросовісно, розумно враховувати інтереси одна одної, утримуватися від недобросовісних дій чи бездіяльності. Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів. Результат тлумачення приватно-правових норм, тобто діяльності зі з`ясування їхнього змісту (сенсу), має бути розумним (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20, постанови Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05.09.2022 у справі № 385/321/20, від 18.04.2022 у справі № 520/1185/16-ц, постанови Верховного Суду від 15.05.2019 у справі № 661/2532/17, від 11.08.2021 у справі № 723/826/19, від 13.08.2021 року в справі № 638/20102/16, від 16.06.2021 у справі № 554/4741/19).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ч. 1, 2 ст. 5 ЦПК).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ст. 15 ЦК).

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (ч. 1, 2 ст. 16 ЦК).

Згідно із ст. 203 ЦПК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (частина 1). Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (частина 2). Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (частина 3). Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (частина 4). Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (частина 5). Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (частина 6).

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦПК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Як вольова дія, правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обов`язки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети (постанова Верховного Суду від 11.06.2020 у справі № 141/875/17-ц).

Як вбачається з висновків щодо застосування норм права, викладених в постановах Верховного Суду від 11.06.2020 у справі № 761/26618/15-ц, від 11.06.2020 у справі № 141/875/17-ц, від 19.05.2020 у справі № 624/600/16-ц, виконання підпису в договорі не стороною вказаного договору, а іншою особою, є підставою для задоволення позовних вимог про визнання договору недійсним з мотивів відсутності волевиявлення особи на укладання спірного правочину.

Згідно з ч. 1 ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Серед способів захисту речових прав Цивільний кодекс України виокремлює, зокрема, витребування майна із чужого незаконного володіння (стаття 387), усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391), визнання права власності (стаття 392), відшкодування матеріальної і моральної шкоди (статті 1166, 1167, 1173) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 02.02.2021 у справі № 925/642/19).

За загальним правилом речово-правові способи захисту прав особи застосовуються тоді, коли сторони не пов`язані зобов`язальними відносинами. Якщо спір стосується правочину, укладеного власником майна, то його відносини з контрагентом мають зобов`язальний характер, що зумовлює і можливі способи захисту його прав. Так у ситуації, коли майно передане власником за правочином, який є оспорюваним, ефективним способом захисту може бути, зокрема, позов про визнання правочину недійсним та про застосування наслідків недійсності правочину. Водночас коли власник та особа, яка зареєструвала за собою право іпотеки на його нерухоме майно, не перебували у зобов`язальних відносинах, власник майна може скористатись речово-правовими способами захисту. У цьому висновку Велика Палата Верховного Суду звертається mutatis mutandis до власних висновків, викладених у пунктах 109, 110 постанови від 21.12.2022 у справі № 914/2350/18 (914/608/20). Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння у порядку статей 387, 388 ЦК України (віндикаційний позов) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном згідно зі статтею 391 ЦК України (негаторний позов). Позовом про витребування майна (віндикаційним позовом) є вимога власника, який не є володільцем належного йому на праві власності індивідуально визначеного майна, до особи, яка ним заволоділа, про витребування (повернення) цього майна з чужого незаконного володіння. Негаторний позов - це вимога власника, який є володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, які можуть призвести до виникнення таких перешкод. Схожі висновки викладені, зокрема, у пункті 88 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.01.2023 у справі № 488/2807/17. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України). За змістом цієї статті негаторний позов застосовується для захисту від порушень, які не пов`язані із позбавленням володіння (див. пункт 71 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц). За висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними, зокрема, у пункті 72 постанови від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц та пункті 100 постанови від 18.01.2023 у справі № 488/2807/17, визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном; відсутність або наявність в особи володіння нерухомим майном визначається виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння; особа, до якої перейшло право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника, включаючи право володіння (постанова Великої Палати Верховного Суду 10.04.2024 у справі № 496/1059/18).

Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6., 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 02.02.2021 у справі № 925/642/19).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, змісту права чи інтересу, по захист якого звернулась особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (схожі висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 5.06.2018 у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23) та від 16.11.2022 у справі № 911/3135/20 (підпункт 8.47)) (постанова Великої Палати Верховного Суду 10.04.2024 у справі № 496/1059/18).

Велика Палата Верховного Суду наголошує, що оспорювання ланцюга договорів купівлі-продажу майнових прав (або інших правочинів) не є ефективним способом захисту (близькі за змістом висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц, від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, від 23.02.2021 у справі № 359/3373/16-ц) (постанова Великої Палати Верховного Суду 15.09.2022 у справі № 910/12525/20).

5.2.3. Висновки суду

Договір дарування Будинку, згідно з умовами якого ОСОБА_4 і ОСОБА_5 16.04.2022 подарували будинок ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу Тулаіновою О.М. 16.04.2002, зареєстрований в реєстрі за № 202.

З відповіді Державного нотаріального архіву в Дніпропетровській області судом встановлено, що 16.04.2022 нотаріус Тулаінова О.М. посвідчувала договори купівлі-продажу по реєстру за № 341, № 345, № 347. Договір дарування у цей день нотаріус не посвідчувала.

Під реєстровим номером 202, який міститься на Договорі дарування, у 2002 році вказаний вище нотаріус посвідчила додаткову угоду до договору застави від 05.03.2002.

Таким чином, з даних Державного нотаріального архіву в Дніпропетровській області вбачається, що приватний нотаріус Тулаінова О.М. не посвідчувала 16.04.2002 Договір дарування під реєстровим номером 202.

Крім того, суд вважає за необхідне надати оцінку поведінці ОСОБА_2 , який виходячи із змісту Договору дарування 16.04.2002 отримав Будинок у власність.

Як неодноразово наголошувалось Великою Палатою Верховного Суду та Верховим Судом, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Сторони повинні діяти правомірно, зокрема, поводитися добросовісно, розумно враховувати інтереси одна одної, утримуватися від недобросовісних дій чи бездіяльності. Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів.

Судом з досліджених доказів встановлено, що право власності на підставі Договору дарування ОСОБА_2 зареєстрував 06.02.2023, тобто через майже 21 рік після укладання Договору дарування, виходячи з його змісту. Реєстрація права власності на Будинок за ОСОБА_2 відбулась у день, коли він продав його ОСОБА_3 .

З показань свідків вбачається, що протягом усього часу від дати Договору дарування, тобто з 2002 року, і до дати продажу Будинку, тобто до 2023 року, ОСОБА_2 не цікавився долею Будинку, не приїжджав до нього, не висловлював будь-яких претензій до позивача та її дітей з приводу звільнення Будинку, тобто не здійснював будь-яких правомочностей, властивих власнику майна.

Таким чином, ОСОБА_2 , який більше 20 років був власником Будинку, виходячи із змісту Договору дарування, протягом всього вказаного часу не реєстрував право власності на Будинок, не цікавився його долею, не приїжджав до нього, не висловлював будь-яких претензій до позивача та її дітей з приводу звільнення Будинку, тобто не здійснював будь-яких правомочностей, властивих власнику майна.

Вказана поведінка, на переконання суду, не властива для добросовісного та розумного набувача майна, який на законних підставах набув на нього право власності.

Також суд враховує, що будь-яких даних щодо наявності між ОСОБА_4 і ОСОБА_5 , з одного боку, і ОСОБА_2 , з іншого боку, родинних, дружніх або інших близьких відносин судом не отримано. Ураховуючи наведене, безоплатна передача ОСОБА_4 і ОСОБА_5 у власність ОСОБА_2 їх єдиного житла, в якому також проживає їх єдина близька людина (позивач), якій вони заповіли вказане житло, на переконання суду, не узгоджується з вимогами розумності поведінки учасників цивільних відносин.

Оцінюючи вказані вище обставини в їх сукупності, суд вважає доведеним, що ОСОБА_4 і ОСОБА_5 не укладали з ОСОБА_2 . Договір дарування Будинку та не висловлювали волю на передачу Будинку у власність ОСОБА_2 .

Ураховуючи наведене та вказану вище практику Верховного Суду, суд приходить до висновку щодо наявності підстав для визнання недійсним Договору дарування Будинку у зв`язку з відсутністю волевиявлення ОСОБА_4 і ОСОБА_5 на укладання вказаного правочину.

Виходячи з вказаних вище висновків щодо застосування норм права Верховного Суду, оспорювання ланцюга договорів відчуження майна не є ефективним способом захисту.

Ураховуючи наведене, суд відмовляє в позовних вимогах про визнання Договору купівлі-продажу Будинку недійсним та у вимогах про скасування державної реєстрації права власності на Будинок за ОСОБА_2 , оскільки вказані способи захисту прав позивача не відповідають критерію ефективності.

Виходячи з обставин справи, ефективним способом захисту прав позивача в даній справі буде скасування державної реєстрації права власності на Будинок за ОСОБА_3 та витребування Будинку з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 . Ураховуючи наведене, суд задовольняє позовні вимоги в цій частині.

Доводи представника ОСОБА_3 відносно того, що остання є добросовісним набувачем будинку, та посилання на практику Європейського суду з прав людини та Верховного Суду, суд не може визнати такими, що свідчать про необґрунтованість позовних вимог з огляду на таке.

Як вбачається з положень п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Судом з досліджених доказів встановлено, що майно вибуло з володіння власників ОСОБА_4 і ОСОБА_5 , правонаступником яких у спірних правовідносинах є позивач, не з волі вказаних осіб, а саме шляхом оформлення Договору дарування, який вказані особи не укладали.

Вказана обставина, виходячи з положень п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, є підставою для витребування майна у добросовісного набувача, яким є ОСОБА_3 .

Вказане втручання в право власності ОСОБА_3 відбувається на законних підставах, а саме на підставі п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, має легітимну мету, а саме поновлення порушених прав позивача, та відповідає ознакам пропорційності з огляду на таке.

ОСОБА_3 набула Будинок у власність згідно з Договором купівлі-продажу у 2023 році.

Між тим позивач прийняла спадщину у вигляді частин Будинку ще у 2003 та 2005 роках, при цьому в 2005 році також звернулась до нотаріуса із з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 .

З показань свідків вбачається, що позивач з моменту прийняття спадщини і до пожежі в 2019 році добросовісно та відкрито володіла Будинком як своєю власністю, проживала в ньому разом з дітьми.

Таким чином, позивач протягом тривалого часу фактично здійснювала повноваження власника Будинку та припинила проживати в ньому через пожежу, тобто через обставини, які не залежали від її волі.

За таких обставин суд приходить до висновку, що витребування Будинку на користь позивача, яка проживала в ньому з дитинства і до пожежі, є пропорційним заходом поновлення порушених прав позивача, а відтак - пропорційним втручанням в право власності добросовісного набувача ОСОБА_3 .

Посилання представника ОСОБА_14 за постанову Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 922/3537/17 суд відхиляє, оскільки у вказаній справі суд касаційної інстанції зробив висновки щодо добросовісності набувача, який орієнтувався на відомості Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, в контексті набуття права на майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. Таким чином, обставини справи, яка розглядалась Великою Палатою Верховного Суду, та обставини даної справи не є тотожними.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 01.04.2020 у справі № 610/1030/18 суд касаційної інстанції посилався на постанову Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 922/3537/17.

Суд погоджується з доводами представника ОСОБА_14 , що остання вправі була покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність) з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, про що неодноразово зазначалось Великою Палатою Верховного Суду.

Проте згідно з ст. 395 ЦК України речовими правами на чуже майно є: 1) право володіння; 2) право користування (сервітут); 3) право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); 4) право забудови земельної ділянки (суперфіцій).

Таким чином, право власності не відноситься до речових. Відтак, будь-яких даних щодо речових прав позивача на Будинок у відповідних реєстрах не могло існувати, адже позивачу належать не речові права на Будинок, а право власності, яке виникле в частині у 2003 році, а в цілому - у 2005 році, коли позивач набула право власності на Будинок в цілому в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_4 , оскільки незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК України).

Ураховуючи вищенаведене, суд відхиляє посилання адвоката Саніна А.О. на практику Європейського суду з прав людини, Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду.

Керуючись ст. 2, 4, 10-13, 76-81, 89, 206, 258, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354 ЦПК України

УХВАЛИВ

Позовну заяву адвоката Скробот Вікторії Анатоліївни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 , до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Харківської міської ради, третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Гібадулова Лариса Августинівна, про визнання договорів дарування та купівлі-продажу недійсними, скасування державної реєстрації права власності, визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування за заповітом, витребування майна з чужого незаконного володіння - задовольнити частково.

Визнати недійсним договір дарування житлового будинку АДРЕСА_7 , укладений між ОСОБА_4 і ОСОБА_5 , з однієї сторони, та ОСОБА_2 , з другої сторони, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу Тулаїновою О.М. 16 квітня 2002 року, зареєстрований в реєстрі за № 202.

Скасувати державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за ОСОБА_3 на житловий будинок АДРЕСА_7 , проведену на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 06 лютого 2023 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гібадуловою Л.А. 06 лютого 2023 року, зареєстрованого в реєстрі за № 56, реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна: 120, номер відомостей про речове право: 49154863, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 66308222 від 06.02.2023 року.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частину житлового будинку АДРЕСА_7 , в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 3/4 частини житлового будинку АДРЕСА_7 , в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Витребувати житловий будинок АДРЕСА_7 , з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 .

В іншій частині позову - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 Цивільного процесуального кодексу України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складене 26.03.2025 року.

Позивач:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_6 , РНОКПП НОМЕР_5

Відповідачі:

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_8 , РНОКПП НОМЕР_6 .

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_9 , РНОКПП НОМЕР_7 .

Харківська міська рада - місцезнаходження: м. Харків, майдан Конституції, буд. 7,

Суддя Д.А. Крівцов