КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 362/7244/15-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/3465/2025
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 березня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання Шаламай Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Романцової Тетяни Володимирівни в інтересах ОСОБА_1 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 08 лютого 2024 року у складі судді Кравченко Л.М.,

у цивільній справі за позовом Міністерства оборони України, Київського квартирно-експлуатаційного управління до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , треті особи: військова частина НОМЕР_1 , Васильківська районна державна адміністрація Київської області як орган опіки та піклування, дочірнє підприємство «135 домобудівельним комбінатом» товариства з обмеженою відповідальністю «Реноме» про усунення перешкод у користуванні майном,-

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2015 року Міністерство оборони України, Київське квартирно-експлуатаційне управління звернулося у суд із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , у якій з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог просять суд зобов`язати відповідачів усунути перешкоди у здійсненні права користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 , що належить Міністерству оборони України на праві власності, шляхом виселення із самовільно зайнятого житлового приміщення без надання їм іншого жилого приміщення відповідно до ст. 116 ЖК УРСР.

Позов обґрунтовано тим, що 20 квітня 2011 року КП Київської обласної ради «Васильківське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» зареєстровано право власності Міністерства оборони України на квартиру АДРЕСА_1 .

Згідно з актом від 23 травня 2011 року вказану квартиру передано Київському квартирно-експлуатаційному управлінню Міністерства оборони України для подальшого розподілу відповідно до чинного законодавства , проте у спірній квартирі з грудня 2009 року без належних правових підстав проживають відповідачі, а тому Міністерство оборони, як власник нерухомого майна, право володіння якого порушено, має право на відновлення останнього шляхом звернення до суду негаторного позову.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 25 листопада 2016 року у задоволенні позову в даній справі відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 02 березня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове про відмову у задоволенні позову.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 грудня 2018 року касаційну скаргу Київського квартирно-експлуатаційного управління задоволено частково. Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 25 листопад 2016 року та рішення апеляційного суду Київської області від 02 березня 2017 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 08 лютого 2024 року позов Міністерства оборони України, Київського квартирно-експлуатаційного управління - задоволено. Вирішено питання судових витрат.

В апеляційній скарзі адвокат Романцова Т.В. в інтересах ОСОБА_1 , просить скасувати рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 08 лютого 2024 року та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що факти встановлені в прийнятих раніше судових рішеннях, мають для суду преюдиційний характер. Преюдиційність означає обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі, для суду при розгляді інших справ.

Скаржницею вказано, що ОСОБА_2 вселився у квартиру та був звільнений з військової служби ще до того, як за Міністерством оборони України зареєстровано право власності.

Посилається на те, що вимоги про виселення ОСОБА_2 разом з родиною були предметом розгляду у іншій цивільній справі. При цьому судами не з`ясовано, чи ухвалено у справі про виселення відповідачів рішення, яке може мати преюдиційне значення під час вирішення цього спору.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту реальне відновлення порушеного права позивача.

Зазначає, що Васильківським міськрайонним судом Київської області та Апеляційним судом Київської області у справі №1008/3316/12 (№362/6990/13-ц), які не оскаржені позивачами до суду касаційної інстанції, були встановлені наступні обставини: відповідач ОСОБА_2 перебував на військовій службі з 1990 року, а з липня 2005 року проходив службу у військовій частині НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 . ОСОБА_2 має вислугу на військовій службі більше 20 років. Рішенням житлової комісії військової частини НОМЕР_1 від 28 липня 2006 року №6 майора ОСОБА_2 зараховано до списку осіб які мають право першочергового одержання житлових приміщень у зв`язку з прибуттям до частини, склад сім`ї дружина ОСОБА_3 , дочка ОСОБА_1 .

Наказом начальника Васильківського гарнізону від 10 грудня 2009 року закріплено службове житлове приміщення - квартиру (за адресою: АДРЕСА_3 ) за начальником повітряно-вогневої і тактичної підготовки військової частини НОМЕР_1 , майором ОСОБА_4 зі складом сім`ї три особи (він, дружина та донька 2001 року народження).

На підставі листа Київського КЕУ МО України Васильківською районною державною адміністрацією Київської області видано оглядовий ордер на службове жиле приміщення № 1 серії 2009/12/14 на ім`я майора ОСОБА_2 зі сім`єю з двох чоловік (дружина та дочка) на право зайняття службового житлового приміщення жилою площею 35,2 м. кв, яке складається з двох кімнат у ізольованій квартирі за адресою: АДРЕСА_3 .

Наказом Командувача Повітряних сил Збройних сил України від 14 жовтня 2010 року № 543 майора ОСОБА_2 звільнено з військової служби у запас. Під час звільнення питання позбавлення права користування квартирою не підіймалося. Згідно з карткою обліку на цю квартиру в ній проживає майор ОСОБА_2 .

Звертає увагу суду, що рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 08 лютого 2024 року у справі № 362/7244/15-ц зводиться до переоцінки обставин, встановлених раніше судами в іншій справі №1008/3316/12 (362/6990/13-ц) з аналогічним предметом спору: виселення родини ОСОБА_5 з займаної квартири.

Посилається на те, що ОСОБА_2 звільнився зі служби ще до набуття права власності на спірну квартиру Міністерством оборони України. З аналізу документів вбачається, що договір іпотеки на спірну квартиру між ДП «135 ДОМОБУДІВЕЛЬНИЙ КОМБІНАТ» ТОВ «РЕНОМЕ» та Міністерством оборони України укладався вже після заселення у квартиру членів родини ОСОБА_5 .

Вважає, що майор ОСОБА_2 , після звільнення у запас, не втратив право на отримання житла за рахунок житлового фонду Міноборони України оскільки на день звільнення у запас мав вислугу більше 20 років, та був заселення у квартиру під час служби.

У відзиві на апеляційну скаргу Військова частина НОМЕР_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 08 лютого 2024 року - без змін.

Зазначає, що суд першої інстанції з`ясував всі обставини, які мали значення для справи та надав повну оцінку наданим доказам, а також правильно застосував норми матеріального і процесуального права.

У відзиві на апеляційну скаргу Київське квартирно-експлуатаційне управління просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 08 лютого 2024 року - без змін.

Вказано, що на даний час відсутні будь-які правові підстави для подальшого проживання відповідачів у займаному приміщенні.

У судовому засіданні ОСОБА_3 просила апеляційну скаргу задовольнити, адвокат Романенко Р.О. в інтересах Київського квартирно-експлуатаційного управління, Почтар А.С. в інтересах військової частини НОМЕР_1 та Цицюра В.І. в інтересах Міністерства оборони України просили апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про розгляд справи повідомлялися належно.

Від адвоката Романцової Т.В. в інтересах ОСОБА_1 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, з підстав прийняття участі в іншій справі у іншому суді.

Між тим вказане клопотання задоволенню не підлягає, оскільки докази на підтвердження вказаних обставин представницею скаржниці до справи не долучено.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частини перші, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не відповідає вказаним вимогам закону.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (частина перша статті 1 ЦК України).

Задовольняючи позов, районний суд визнав доведеним, що відповідачі самоправно зайняли та користуються спірною квартирою, а продовження їх проживання порушує право володіння позивача, яке гарантовано як національним законодавством України, так і ст. 8 Конвенції та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, з урахуванням тривалого безпідставного проживання, суд дійшов висновку, що виселення відповідачів без надання іншого жилого приміщення є законним та пропорційним заходом, що переслідує легітимну мету і є необхідним у демократичному суспільстві.

Між тим, з такими висновками районного суду погодитися неможливо.

Згідно витягу про державну реєстрацію прав комунальним підприємством Київської обласної ради «Васильківське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» № 29727800 від 20 квітня 2011 року зареєстровано право власності Міністерства оборони України на квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору іпотеки №379 від 21 лютого 2011 року й актом від 23 травня 2011 року спірна квартира передана Київському КЕУ МО України (а.с. 25, 26 т.1).

Як установлено матеріалами справи, з 26 липня 1990 року ОСОБА_2 перебував на військовій службі, а з 22 липня 2005 року проходив службу у військовій частині НОМЕР_1 у АДРЕСА_2 (а.с. 15 т.1).

Відповідно до витягу з протоколу засідання житлової комісії військової частини НОМЕР_1 від 28 липня 2006 року № 6 майора ОСОБА_2 зараховано до списку осіб, які мають право першочергового одержання житлових приміщень, у зв`язку з прибуттям до частини (а.с. 137 т.5).

Згідно витягу з наказу начальника Васильківського гарнізону № 126 від 10 грудня 2009 року на підставі протоколу засідання житлової комісії військової частини НОМЕР_1 від 11 грудня 2009 року №1 за начальником повітряно-вогневої і тактичної підготовки військової частини НОМЕР_1 майором ОСОБА_2 із складом сім`ї три особи (він, дружина та дочка, 2001 року народження) закріплено службове приміщення - квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 17-18 т.1).

Як установлено, саме на підставі листа Київського КЕУ МО України № 303/25/6-1593 від 11 грудня 2009 року Васильківською районною державною адміністрацією Київської області видано оглядовий ордер на службове жиле приміщення № 1 серії 2009/12/14 на ім`я ОСОБА_2 із сім`єю (дружина та дочка) на право зайняття службового приміщення жилою площею 35,2 кв.м, яке складається з двох кімнат у ізольованій квартирі АДРЕСА_1 (а.с. 47 т.2).

Крім того, матеріалами підтверджено, що ОСОБА_2 разом з дружиною ОСОБА_3 та дочкою ОСОБА_1 вселилися до спірної квартири та проживають в ній, сплачували комунальні послуги, про що свідчать укладений з Васильківським РП ЗАТ «Київобленерго» договір, квитанції про оплату за електропостачання, розрахункова книжка по оплаті за природний газ та інші послуги газового господарства, типовий договір про надання послуг з газопостачання, квитанціями за оплату квартплати та комунальних послуг комунального житлово-експлуатаційного підприємства Глевахівської селищної ради, а також випискою з особового рахунку ОСОБА_2 цього ж комунального підприємства.

Дані обставини встановлені рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 28 серпня 2014 року, залишеного без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 17 грудня 2014 року, яким відмовлено у позові Київського КЕУ МО України до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: МО України, військова частина НОМЕР_1 , Васильківська районна державна адміністрація про їх виселення без надання іншого житлового приміщення, а тому зазначені обставини відповідно до вимог ч. 3 ст. 61 ЦПК України доказуванню не підлягають (а.с. 105-108 т.1, 60-64).

Також рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 27 серпня 2016 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 17 березня 2016 року, відмовлено у позові МО України про визнання недійсним договору №53/110 про надання послуг з управління будинків і споруд та прибудинкових територій від 01 серпня 2012 року, укладеного між комунальним житлово-експлуатаційним підприємством Глевахівської селищної ради та ОСОБА_3

02 лютого 2010 року наказом начальника Васильківського гарнізону № 8 скасовано попередній наказ начальника цього ж гарнізону від 10 грудня 2009 року № 126 про закріплення спірного квартири за майором ОСОБА_2 зі складом сім`ї три особи (а.с. 19-20 т.1).

Наказом командувача Повітряних сил Збройних Сил України від 14 жовтня 2010 року № 543 майора ОСОБА_2 звільнено з військової служби у запас (а.с. 21 т.1).

Задовольняючи позов, районний суд керувався висновками, викладеними у судовому рішенні у справі № 1008/3316/12, якими відмовлено відповідачам у вимогах про визнання права проживання у спірній квартирі з підстав того, що оглядовий ордер не надавав підстави до їх вселення у квартиру, а у справах № 1008/6434/12, № 362/3044/15 предметом вирішення було питання реєстрації місця проживання указаних осіб. Між тим, суд не дав оцінки наявним у справі судових рішеннях, якими установлено відсутність підстав для висновків про самовільне зайняття відповідачами спірного житлового приміщення, а ця обставина має істотне значення для правильного вирішення спору.

Так, рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської обл. від 28 серпня 2014 року залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 17 грудня 2014 року, у справі № 362/6990/13-ц, яким відмовлено у позові Київського КЕУ МО України до відповідачів про виселення, установлено, що родина ОСОБА_5 вселилася у спірну квартиру на законних підставах - на підставі оглядового ордеру на службове приміщення № 01 серії 2009/12/14, виданого компетентним органом державної влади - Васильківською РДА, який не скасовано, а також наказу начальника Васильківського гарнізону № 126 від 10 грудня 2009 року про закріплення спірної квартири як службової, за військовослужбовцем ОСОБА_2 та членами його родини.

Окрім цього, указаними судовими рішеннями визнано доведеним, що ордер на вселення відповідачів у спірну квартиру видано саме на підставі звернення Київського КЕУ МО України від 11 грудня 2009 року до голови Васильківської районної адміністрації Київської області (а.с.50-64 т.2).

Отже, зазначене спростовує висновки районного суду про самовільне зайняття відповідачами квартири АДРЕСА_1 , а тому та обставина, що у подальшому року наказом начальника Васильківського гарнізону № 8 від 02 лютого 2010 скасовано попередній наказ начальника цього ж гарнізону від 10 грудня 2009 року №126 про закріплення спірного квартири за майором ОСОБА_2 та членами його родини, а також наявність рішення суду про відмову у позові про визнання права проживання у спірній квартирі та права реєстрації місця постійного проживання, по суті правового значення не має й підстав для виселення відповідачів з помешкання без надання іншого житлового приміщення, не дає.

Згідно з статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частини першої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Як установлено, відповідачі з грудня 2009 року проживають у спірній квартирі, а наявність у них іншого житла матеріалами справи не доведено.

Статтею 379 ЦК України визначено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Згідно частини четвертої статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, відповідачі вправі мати можливість, щоб їх виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Тривалий час проживання осіб в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі "Прокопович проти Росії" (заява № 5855/00) Європейський суд з прав людини визначив, що концепція "житла" за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. "Житло" - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання "житлом", що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі "Баклі проти Сполученого Королівства" від 11 січня 1995 року, пункт 63).

У пунктах 40-44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України" (заява N 30856/03) Європейський суд з прав людини визначив, що згідно з Конвенцією поняття "житло" не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання "житлом", яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем. Втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й "необхідним у демократичному суспільстві". Інакше кажучи, воно має відповідати "нагальній суспільній необхідності", зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція "житла" має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

У пункті 52 рішення ЄСПЛ від 23 жовтня 2018 року у справі "Саган проти України" (заява № 60010/08) суд нагадав, що поняття "житло" у розумінні статті 8 Конвенції не обмежується законно займаним або створеним житлом, це самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення "житлом", яке захищається статтею 8 Конвенції, не залежить від того, чи воно є займаним на законних підставах: воно залежить від фактичних обставин, а саме від існування достатнього та тривалого зв`язку із зазначеним місцем (рішення у справі "Вінтерштайн та інші проти Франції", заява № 27013/07, пункт 141, від 17 жовтня 2013 року).

Наведене узгоджується із висновком Об`єднаної Палати Верховного Суду у постанові від 12 червня 2023 року у справі № 607/15144/20 (провадження № 61-5158сво22) та з висновком Верховного Суду у постанові від 15 січня 2020 року у справі № 754/613/18 (провадження № 61-1634св19).

Як установлено, відповідачі не мають іншого житла, а спірна квартира АДРЕСА_1 є єдиним їх житлом з 2009 року.

Таким чином, тривалий час проживання відповідачів у спірній квартирі, незалежно від її правового режиму, є достатньою самостійною підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним відповідачам в розумінні статті 8 Конвенції й наступне їх виселення з указаного житла без надання іншого є невиправданим втручанням в приватну сферу особи та є порушенням основоположних вимог Європейської Конвенції.

Отже, втручання у право відповідачів на повагу до їх житла має бути не лише законним, але й "необхідним у демократичному суспільстві", що у даній справі під час вирішення спору районним судом належним чином не враховано та призвело до необґрунтованих висновків про наявність правових підстав до їх виселення зі спірної квартири без надання іншого житлового приміщення.

Оцінюючи встановлені обставини справи, апеляційний суд доходить висновку, що виселення відповідачів із спірної квартири буде надмірним тягарем, який є непропорційним легітимній меті такого втручання, а відтак у випадку застосування такого заходу не буде досягнуто справедливого балансу між вимогами загального інтересу суспільства, які полягають у забезпеченні особи житлом, та умовами захисту основних прав людини.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України).

Зазначене дає підстави для висновку про те, що оскаржуване рішення постановлено з порушенням норм процесуального права, неправильним застосуванням норм матеріального права.

У відповідності до положень ст. 376 ЦПК України підставами для зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням викладеного апеляційний суд доходить до висновку про наявність передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення по справі нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Романцової Тетяни Володимирівни в інтересах ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 08 лютого 2024 року скасувати.

Ухвалити по справі нове судове рішення, яким у задоволенні позову Міністерства оборони України, Київського квартирно-експлуатаційного управління відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 26 березня 2025 року.

Суддя-доповідач:

Судді: