П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 березня 2025 року

м. Рівне

Справа № 572/5361/23

Провадження № 22-ц/4815/257/25

Головуючий у Сарненському районному суді

Рівненської області: суддя Ведяніна Т.О.

Рішення суду першої інстанції ухвалено:

о 09 год. 20 хв. 11 листопада 2024 року

в м. Сарни Сарненського району Рівненської області

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий: Хилевич С.В.

судді: Ковальчук Н.М., Шимків С.С.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Панчелюги Катерини Миколаївни на рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 11 листопада 2024 року у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Європейська агенція з повернення боргів" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в :

У грудні 2023 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Європейська агенція з повернення боргів" (далі ТОВ "ФК "ЄАПБ") звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованостей за кредитним договором №268133464 від 30 березня 2021 року в розмірі 20 439,62 гривень та за кредитним договором №00263-05/2021 в розмірі 10 920 гривень.

Позов мотивовано тим, що зазначена заборгованість утворилась у відповідача внаслідок порушень його зобов`язань за укладеним із Товариством з обмеженою відповідальністю "Манівео швидка фінансова допомога" (далі ТОВ "Манівео") кредитним договором №268133464 та укладеним з Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова Компанія "Інвеструм" (далі ТОВ "ФК "Інвеструм") договором про надання фінансового кредиту №00263-05/2021, а тому вона підлягає стягненню в судовому порядку на користь ТОВ "ФК "ЄАПБ" у зв`язку з отриманням ним прав грошової вимоги за договорами факторингу.

Рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 11 листопада 2024 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ТОВ "ФК "ЄАПБ" суму заборгованості:

за кредитним договором № 268133464 від 30.03.2021 в розмірі 13 094,10 гривень, з яких: 5 703 гривень сума кредиту та 7 391,10 гривень відсотків;

за кредитним договором №00263-05/2021 від 01.05.2021 в розмірі 4 520, 10 гривень, з яких: 3000 гривень сума кредиту та 1 520,10 гривень відсотків.

Всього за кредитними договорами 17 614,20 гривень.

Також стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ "ФК "ЄАПБ" судові витрати у розмірі 1 503,04 гривень.

На рішення суду представником ОСОБА_1 адвокатом Панчелюгою К.М. подано апеляційну скаргу, де покликалась на його незаконність та необґрунтованість, які полягали в неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, недоведеності встановлених обставин, невідповідності висновків обставинам справи і неправильному застосуванні норм матеріального права.

На обґрунтування апеляційної скарги зазначалось про те, що за кредитним договором №268133464 від 30 березня 2021 року його контрагенти узгодили загальну вартість кредиту в розмірі 6 018 гривень та строк повернення до 29 квітня 2021 року. Натомість заборгованість нараховано всупереч узгодженої загальної вартості кредиту та поза межами узгодженим строком кредитування.

Отже, при вирішенні спору про стягнення відсотків за вказаним кредитним договором підлягали застосуванню викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 висновки, згідно з якими кредитор позбавляється права нараховувати проценти після закінчення строку кредитування.

Також зважала на відсутність первинної бухгалтерської документації щодо видачі кредиту за договором №00263-05/2021 від 01 травня 2021 року, що призвело до неможливості встановити факт існування кредитних правовідносин між сторонами та спонукає до відмови в задоволенні вимог за цих правочином.

З наведених підстав просить скасувати рішення суду першої інстанції повністю і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Правом надання відзиву на апеляційну скаргу позивач не скористався, хоча йому про це роз`яснювалось ухвалою Рівненського апеляційного суду від 14 січня 2025 року.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги.

Згідно із ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Тому судом апеляційної інстанції здійснюється перегляд рішення суду попередньої інстанції виключно в межах доводів апеляційної скарги та оскаржуваних розмірів грошових коштів.

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у т.ч. електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

За правилами ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Загальні правила щодо форми договору визначено ст. 639 ЦК України, згідно з якою: договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.

Згідно із ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Із прийняттям Закону України "Про електронну комерцію" № 675-VIII (надалі Закон № 675-VIII) від 03 вересня 2015 року, який набрав чинності 30 вересня 2015 року, на законодавчому рівні встановлено порядок укладення договорів в мережі, спрощено процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних.

У статті 3 Закону № 675-VIII визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Відповідно до ст.ст. 11, 12 Закону № 675-VIII електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частина 4 статті 11 Закону № 675-VIII).

Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. (ч. 6 ст. 11 Закону № 675-VIII).

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі ч. 12 ст. 11 Закону № 675-VIII.

Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.

Статтею 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

З матеріалів справи вбачається, що 30 березня 2021 між ТОВ "Манівео" та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір №268133464. Відповідно до п.1.1 кредитного договору, кредитодавець зобов`язується передати позичальнику кредит на суму 6 000 гривень на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом відповідно до умов, зазначених в цьому договорі, додатках до нього та Правил надання грошових коштів у позику, в т.ч. і на умовах фінансового кредиту продукту "Смарт".

Даний договір укладено в електронній формі та підписаний відповідачем шляхом застосування аналогу ЕЦП у формі одноразового ідентифікатора за номером телефону.

Згідно із договором факторингу № №28/1118-01 від 28 листопада 2018 року та додатковою угодою №26 до нього ТОВ "Манівео" відступило право грошової вимоги за вказаним кредитним договором на користь ТОВ "Таліон Плюс", яке в подальшому відступило право грошової відповідно до укладеного з позивачем договору факторингу №20102022 від 20 жовтня 2022 року на користь останнього.

З наданого позивачем розрахунку за вказаним кредитним договором видно, що за період з 21 жовтня 2022 року по 30 листопада 2023 року розмір заборгованості складає 20 439,62 гривень.

За наданим згодом позивачем розрахунком, який здійснений ТОВ "Манівео", нарахована за період з 30 березня 2021 року по 01 червня 2021 року заборгованість складає за тілом кредиту 5 703 гривень, за відсотками 7 391,10 гривень, а всього 13 094,10 грн. З розрахунку вбачається, що позичальником сплачено на погашення заборгованості 315 гривень.

Подальше нарахування заборгованості до заявленої до стягнення суми в розмірі 20 439,62 гривень здійснювалось ТОВ "Таліон Плюс".

Ухвалюючи судове рішення в частині часткового задоволення вимоги про стягнення заборгованості за вказаним кредитним договором, суд виходив із того, що проценти первинним кредитором в сумі 7391,10 гривень були нараховані відповідно до п.1.2 договору, тобто внаслідок пролонгації строку кредитування, а тому саме ця сума відсотків має бути стягнута з відповідача.

Між тим, з такими висновками колегія суддів погодитись не може, позаяк у наведеному пункті кредитного договору зазначено, що кредит надається строком на 30 днів від дати отримання кредиту. За умовою договору лише внаслідок надання кредиту не в день укладення загальний строк надання кадету автоматично продовжується на ту кількість днів, на яку відрізняється дата укладення договору відносно дати надання кредиту.

Тобто всупереч твердженням суду попередньої інстанції зазначений пункту договору не передбачав можливості збільшення тридцяти денного строку кредитування.

Згідно з наявним в матеріалах справи платіжним дорученням позичальнику здійснено переказ кредитних коштів у день укладення кредитного договору 30 березня 2021 року. Тому останнім днем повернення грошових коштів є 29 квітня 2021 року, про що зазначено, зокрема, в додатку №1 до кредитного договору "Графік розрахунків", який має електронну форму та підписаний позичальником.

В межах вказаного строку кредитування на підставі графіку розрахунків та кредитного договору сторони обумовили й загальну вартість кредиту в сумі 6 018 гривень, де 6 000 гривень склало тіло кредиту, а 18 гривень - проценти.

Щодо сплати позичальником 315 гривень за даним правочином, то це було здійснено 02 травня 2021 року, тобто поза межами тридцятиденного строку кредитування, а тому такі дії, на переконання колегії суддів, не могли спонукати до пролонгації строку кредитування.

Отже, як правильно на це покликається заявник, нарахована кредиторам заборгованість за відсотками за користування кредитним коштами за кредитним договором №268133464 здійснена поза межами строку кредитування.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13 та від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16 зазначено, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку, припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронюваних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

З наведеного вбачається, що протягом дії договірних відносин розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором та протягом його дії сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до умов правочину, а після закінчення строку договору у випадку наявності невиконаного грошового зобов`язання у кредитора виникає право вимоги відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Тому при стягненні заявленої позивачем заборгованості слід було керуватись чітко обумовленими між контрагентами кредитного договору умовами щодо строку його дії тривалістю в 30 днів та вартості в сумі 6 018 гривень, з яких тіло кредиту склало 6 000 гривень та відсотки в сумі 18 гривень. Тобто не за завуальованими, двозначними умовами, які дозволили кредитодавцю нарахувати непропорційно великі суми грошових коштів за користування кредитом поза чітко визначеного строку кредитування.

Відхиляючи можливість здійснення неправомірних нарахувань, колегія суддів виходить з такого.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 квітня 2023 року у справі №910/4518/16 зауважила, що надання кредитору можливості одночасного стягнення як процентів за "користування кредитом", так і процентів як міри відповідальності, може призводити до незацікавленості кредитора як у вчиненні активних дій щодо повернення боргу, так і у якнайшвидшому виконанні боржником зобов`язань за кредитним договором, оскільки після спливу строку кредитування грошове зобов`язання боржника перед кредитором зростає навіть швидше, ніж зростало протягом строку кредитування. Тобто фактично кредитор продовжує строк кредитування на власний розсуд на ще вигідніших для себе умовах, маючи при цьому можливість в будь-який момент вчинити дії, спрямовані на стягнення боргу з боржника.

Отже, можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України. У подібних спорах судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за "користування кредитом"). У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав).

У постанові Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року у справі № 352/1950/15-ц (провадження № 61-2973св22) вказувалося, що договір, як приватноправова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, має на меті забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути спрямований на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Тлумачення правочину - це з`ясування змісту дійсного одностороннього правочину чи договору (двостороннього або багатостороннього правочину), з тексту якого неможливо встановити справжню волю сторони (сторін). Потреба в тлумаченні виникає в разі різного розуміння змісту правочину його сторонами, зокрема при невизначеності і незрозумілості буквального значення слів, понять і термінів. Згідно з ч. 1 ст. 637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до ст. 213 цього Кодексу.

Висновком Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду, зробленому у постанові від 14 травня 2022 року у справі № 944/3046/20 (провадження № 61-19719св21), стверджується, що у разі, якщо з`ясувати справжній зміст відповідної умови договору неможливо за допомогою загальних підходів до тлумачення змісту правочину, передбачених у ч.ч. 3, 4 ст. 213 ЦК України, слід застосовувати тлумачення "contra proferentem". "Contra proferentem" (лат. "verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem") - слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав. Особа, яка включила ту або іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови. Це правило застосовується не тільки в тому випадку, коли сторона самостійно розробила відповідну умову, але й тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою. Це правило підлягає застосуванню не тільки щодо умов, які "не були індивідуально узгоджені" ("no individually negotiated"), але також щодо умов, які хоча і були індивідуально узгоджені, проте були включені в договір "під переважним впливом однієї зі сторін". Тобто contra proferentem має застосовуватися у разі, якщо є два різні тлумачення умови (чи умов) договору, а не дві відмінні редакції певної умови (умов) договору, з врахуванням того, що: contra proferentem має на меті поставити сторону, яка припустила двозначність, в невигідне становище. Оскільки саме вона допустила таку двозначність; contra proferentem спрямований на охорону обґрунтованих очікувань сторони, яка не мала вибору при укладенні договору (у тому числі при виборі мови і формулювань); contra proferentem застосовується у тому випадку, коли очевидно, що лише одна сторона брала участь в процесі вибору відповідних формулювань чи формулюванні тих або інших умов в договорі чи навіть складала проект усього договору або навіть тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою; у разі неясності умов договору тлумачення умов договору повинно здійснюватися на користь контрагента сторони, яка підготувала проект договору або запропонувала формулювання відповідної умови. Поки не доведене інше, презюмується, що такою стороною була особа, яка є професіоналом у відповідній сфері, що вимагає спеціальних знань.

Відповідно до ч.8 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача.

Одними із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у п. 6 ч.1 ст. 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

Конституційний Суд України у своєму Рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначав, що з огляду на приписи ч. 4 ст. 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

Відсутність позову про оспорення кредитного договору чи заперечень щодо його умов не може бути перешкодою для неврахування інтересів позичальника при вирішенні справи за позовом кредитора до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором.

На наведені обставини суд попередньої інстанції уваги не звернув, а тому його рішення не може залишатись чинним в частині стягнення заборгованості за укладеним 30 березня 2021 між ТОВ "Манівео" та ОСОБА_1 кредитним договором №268133464.

Оскільки заборгованість за процентами за кредитним договором підлягала нарахуванню в розмірі 18 гривень, а позичальником сплачено 315 гривень, то до стягнення підлягало 5 703 гривень.

Щодо укладеного 01 травня 2021 року між ТОВ "ФК "Інвеструм" та ОСОБА_1 договору про надання фінансового кредиту №00263-05/2021, то доводи апеляційної скарги не спонукають до скасування оскаржуваного рішення в цій частині.

Заявник покликається на те, що за вказаним правочином її довіритель кредитних коштів не отримував.

Між тим, згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного вкидання зобов`язання.

Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

На переконання колегії суддів доданими до позову документами підтверджуються існування між сторонами кредитних відносин.

Доказів того, що персональні дані відповідача (копія паспорта громадянина України, картка фізичної особи-платника податків, номер стільникового телефону, номер банківської платіжної картки тощо) були використані первісним кредитором чи іншими особами для укладення кредитного договору від його імені, відповідачем не надані. До правоохоронних органів із відповідною заявою щодо вчинення відносно нього шахрайських дій позичальник не звертався.

Не спростовано, зокрема, що банківська платіжна картка № НОМЕР_1 не належить позичальнику.

Відповідно до наявної у відкритих джерелах інформації в мережі Інтернет банком емітентом, з ідентифікацій номером (BIN) №414962, який складає перші шість цифр від номеру картки, є Акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк", марка картки: VISA, тип CREDIT: рівень: GOLD. Тобто задля спростування вимог нового кредитора боржник міг надати й отриману в банка емітента інформацію щодо неналежності платіжного інструменту з такими ознаками або ж неотримання грошових коштів за кредитним договором.

Отже, презумпцію винуватості боржника та факту виникнення між сторонами відповідного зобов`язання відповідачем не спростовано.

Справедливість, добросовісність та розумність згідно із пунктом 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Підставою для зміни оскаржуваного рішення відповідно до п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Панчелюги Катерини Миколаївни задовольнити частково.

Рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 11 листопада 2024 року змінити, зменшивши стягнуту з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Європейська агенція з повернення боргів" суму заборгованості за кредитним договором № 268133464 від 30 березня 2021 року загальну суму заборгованості з 17 614 (сімнадцять тисяч шістсот чотирнадцять) гривень 20 копійок до 10 223 (десять тисяч двісті двадцять три) гривні 10 копійок.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: С.В. Хилевич

Судді: Н.М. Ковальчук

С.С. Шимків