БОЛГРАДСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 497/597/2021
Провадження № 2-п/497/5/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

про розгляд заяви про перегляд заочного рішення

31.03.25 року м.Болград

Болградський районний суд Одеської області у складі:

головуючого - судді Кодінцевої С.В.

за участю секретаря судового засідання - Войтової С.І.,

представника заявника ОСОБА_1 - Цоєвої В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Болград заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення по справі за позовною заявою АТ «Альфа-Банк» про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором, -

ВСТАНОВИВ:

19 жовтня 2021 року Болградським районним судом Одеської області постановлено в заочному порядку судове рішення по справі за позовом Акціонерного товариства «Альфа-Банк» про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором.

14 лютого 2025 року відповідач ОСОБА_1 через свого представника - адвоката Цоєву В.В. подав до суду заяву про перегляд вищеназваного заочного рішення суду.

В обґрунтування заяви зазначає наступне, так:

В заочному рішенні зазначено, що «Неодноразово на електронну адресу суду відповідач надсилав заяви про відкладення судового розгляду в зв`язку з перебуванням на заробітках за межами України, та бажанням добровільно сплатити заборгованість за кредитом. Також, як випливає зі змісту рішення суду, докази його належного сповіщення в матеріалах справи на час розгляду справи, в матеріалах справи були відсутні». Тобто, повідомивши суд про знаходження за межами України та не маючи можливості ознайомитись з позовною заявою та документами доданими позивачем на її обґрунтування, не мав об`єктивної можливості надати свої заперечення щодо предмету та обставин справи.

ВС-КЦС під час розгляду справи № 295/5011/15-ц, дійшов наступного висновку, «При цьому висновок апеляційного суду про те, що відповідачі свідомо не отримували повістки, реалізуючи своє диспозитивне право на участь у справі, був би правильним лише у разі, якщо було б доведено, що відповідачі, знаючи, що на їх адресу надійшов рекомендований лист з суду, не отримували його. Проте таких обставин судом не установлено.».

За таких обставин відповідач по справі ОСОБА_1 незважаючи про обізнаність про розгляд справи, не може вважатись належним чином повідомленим, отже, є всі підстави для поновлення строку на подання заяви про перегляд заочного рішення.

Додатково заявник зазначає, що з 2001 року банк здійснював свою діяльність під назвою АТ «Альфа-Банк» та з 2004 року входив до складу приватної міжнародної банківської холдингової компанії з головним офісом у Люксембурзі. У 2022 році було ухвалено рішення про відмову від бренду Альфа-Банк, здійснено зміну юридичного найменування банку на АТ «Сенс Банк» та створено новий бренд Sense Bank. 22 липня 2023 року Міністерство фінансів України та Фонд гарантування вкладів фізичних осіб уклали договір купівлі-продажу 100% акцій АТ «Сенс Банк». Sense Bank перейшов у власність держави.

Заявник стверджує, що з наявних відомостей в матеріалах справи неможливо визначити коли було укладено договір, 19.09.2018 року чи 09.08.2019 року так як в матеріалах справи сам Договір відсутній. Оферту без підпису позичальника датовано 09.08.2019 року.

В матеріалах справи також наявні п`ять договорів про внесення змін та доповнень № б/н без дати, до кредитного договору № 501090290 від 29.11.2018 (а.с.73); № 500820078 від 09.08.2019 (а.с.74); № 501090290 від 29.11.2018 (а.с.78); № 501090290 від 29.11.2018 (а.с.79); № 501090290 від 29.11.2018 (а.с.80).

Згідно Оферти, цільовим призначенням кредитних коштів за кредитним договором № 500820078 від 09.08.2019, є погашення заборгованості за кредитним договором № 501090290 від 29.11.2018. Однак судом стягнуто борг за кредитним договором № 500820078 від 19.09.2018 року, щодо якого відсутні взагалі будь-які відомості. Крім цього, відповідно до п.11) 4.1 ст.1 ЗУ «Про споживче кредитування», споживчий кредит (кредит) - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Конституційний Суд України в рішенні № 7-рп/2013 від 11 липня 2013 року дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності.

Наданий же позивачем до матеріалів позовної заяви розрахунок заборгованості за договорами не є належними та допустимим доказами наявності цивільно-правових відносин між сторонами у справі, оскільки по суті є калькуляцією, якою позивач обґрунтовує розмір своїх вимог. Однак розрахунок заборгованості не є тим документом, який підтверджує наявність або відсутність коштів на рахунку особи та факт проведення певних фінансових операцій (ВСУ у справі № 6-16цс15 від 11 березня 2015 року).

Отже, доведеність наявної суми заборгованості за кредитним договором, є обов`язком позивача, який він не виконав, оскільки не довів належними та допустимими доказами її розмір та наявність всіх передбачених Договором документів, які б підтверджували доведеність позовних вимог.

В даному випадку наданий позивачем паспорт кредиту підпису позичальника не містить.

За таких обставин, заявник просить:

- визнати причини неявки відповідача у судове засідання поважними;

- переглянути та скасувати заочне рішення Болградського районного суду Одеської області у цивільній справі № 497/597/2021 від 19.10.2021 року;

- у позовних вимогах АТ «Альфа банк» - відмовити.

Ухвалою суду від 19.02.2025 року прийнято заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення по справі за позовом АТ «Альфа-Банк» про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором, та призначено судове засідання на 12.03.2025 року о 13:00 годині (а.с.15), про що повідомлено сторін (а.с.16).

В судове засідання 12.03.2025 року:

-заявник не прибув, причини неявки не повідомив;

-представник заявника - адвокат Цоєва В.В. пояснила, що її довіритель перебуває за межами України, уповноважив її на представлення його інтересів в телефонному режимі;

-представник позивача до суду не прибув, хоча був сповіщений належним чином (а.с.18).

Судом відкладено судовий розгляд даної заяви на 09:00 годину 31.03.2025 року.

В судове засідання 31.03.2025 року:

-заявник не прибув, причини неявки не повідомив. Суд в черговий раз повідомляв заявника на зазначену ним особисто електронну пошту: ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.23). Заявником отримано документи суду, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа;

-представник заявника пояснила, що її довіритель перебуває за межами України, уповноважив її на представлення його інтересів в телефонному режимі. Наполягала на задоволенні заяви, надала пояснення з підстав зазначених в заяві;

-представник позивача до суду не прибув, хоча був сповіщений належним чином

Відповідно до ч.1 ст. 287 ЦПК України неявка осіб, належним чином повідомлених про дату, час і місце засідання, не перешкоджає розгляду заяви.

Розглянувши доводи викладені в заяві ОСОБА_1 від 14.02.2024 року, дослідивши матеріали цивільної справи 497/597/21, заслухавши пояснення представника заявника, суд дійшов наступного висновку.

На розгляд суду з 14.04.2021 року надійшла позовна заява Акціонерного товариства «Альфа Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості (а.с.2 матеріали справи).

Згідно довідки Кубейської сільської ради Болградського району Одеської області від 15.04.2025 року за №25 відповідач ОСОБА_1 станом на час відкриття провадження по справі дійсно зареєстрований в АДРЕСА_1 , але довготривалий час в селі не проживає (а.с.33, 39 матеріали справи).

За повідомленням Відділу адресно-довідкової роботи ГУНП в Одеській області від 19.04.2021 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 зареєстрований з 30.06.2006 року: АДРЕСА_1 (а.с.37 матеріали справи).

Дана інформація надала суду можливість відкрити провадження по даній справі за місцем постійного місця реєстрації відповідача та ухвалою суду від 19.04.2021 року призначено справу до судового розгляду на 14:00 годину 13.05.2021 року (а.с.35 матеріали справи), про що повідомлено сторін по справі (а.с.36 матеріали справи).

Ухала про відкриття провадження по справі, судова повістка виклик та копія позовної заяви була отримана адресатом за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.40 матеріали справи).

13.05.2021 року відповідач надіслав на адресу суду заяву в якій вказав саме свою адресу реєстрації: АДРЕСА_1 , зазначив електронну пошту: ІНФОРМАЦІЯ_1 , вказав, що тимчасове місце знаходження Республіка Польща (а.с.44 матеріали справи ). В даній заяві відповідач зазначив, що перебуватиме за межами України на заробітках до 15.07.2021 року, в зв`язку з чим просив відкласти судове засідання. Окрім того, підтвердив свою адресу реєстрації, та у подальшому просив надсилати усі листи на електронну пошту: ІНФОРМАЦІЯ_1 , та дублювати на адресу його реєстрації: АДРЕСА_1 (а.с.44 матеріали справи).

У подальшому суд призначав судові засідання на: 10.06.2021 року, 08.07.2021 року, 06.08.2021 року, 26.08.2021 року, 20.09.2021 року, 19.10.2021 року (матеріали справи).

Болградським районним судом Одеської області 10.10.2021 року постановлено заочне рішення по справі, яким позовні вимоги Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 … на користь Акціонерного товариства «Альфа Банк» … заборгованість за кредитом № 500820078 від 19.09.2018 року станом на 18.03.2021 року в розмірі 216 254.11 гривень (двісті шістнадцять тисяч двісті п`ятдесят чотири гривні одинадцять копійок), а саме: за кредитом - 187 275.88 гривень; по відсотках - 28 978.23 гривень, та суму судового збору в розмірі 3 243.81 гривень (три тисячі двісті сорок три гривні вісімдесят одна копійка) (а.с.108-110 матеріали справи).

Копію вищезазначеного заочного рішення суд надсилав на адресу місця реєстрації відповідача ОСОБА_1 : АДРЕСА_1 (а.с.111 матеріали справи), та на електронну адресу: ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.112 матеріали справи). У подальшому на запит відповідача від 25.10.2025 року, суд вдруге надіслав 26.10.2021 року копію рішення суду на електронну адресу (а.с.113,117 матеріали справи).

Поштовий лист з рішенням суду повернувся до суду без вручення, що «Адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с.118-122 матеріали справи).

А відтак, відповідачу достеменно було відомо про постановлене судове рішення ще 26.10.2021 року.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2024 року в справі № 454/1883/22 (провадження № 14-117цс23) зазначено, що:

«Процесуальним законодавством, чинним на час ухвалення рішення судом першої інстанції, передбачено два способи надсилання судового рішення - шляхом направлення рекомендованим листом з повідомленням про вручення та в електронній формі - через «Електронний кабінет», у тому числі шляхом направлення листа на офіційну електронну пошту засобами підсистем ЄСІТС у випадках, передбачених пунктом 37 глави 2 розділу ІІІ Положення про ЄСІТС.

Вимога про надіслання судового рішення через підсистеми ЄСІТС є обов`язковою для осіб, визначених пунктом 10 Положення про ЄСІТС (в редакції, чинній на час ухвалення рішення судом першої інстанції), та тих осіб, які добровільно зареєстрували офіційні електронні адреси в ЄСІТС.

Надсилання судового рішення в той чи інший спосіб учаснику справи є процесуальним обов`язком суду. Відомості про вручення (доставлення) рішення суду учаснику справи містяться у розписці про вручення, у повідомленні про доставлення копії судового рішення на офіційну електронну адресу особи, у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення, а також у документах, визначених пунктами 4, 5 частини шостої статті 272 ЦПК України (в редакції, чинній на час ухвалення рішення судом першої інстанції). У разі відсутності таких відомостей судове рішення вважається не врученим.

Бажання учасника справи (фізичної особи) зазначити у скарзі (заяві) свою особисту електронну адресу, свідчить лише про бажання особи отримувати кореспонденцію від суду додатковим засобом зв`язку, та не звільняє суд обов`язку виконувати вимоги закону, зокрема щодо надіслання рішення суду у порядку, передбаченому статтею 272 ЦПК України (в редакції, чинній на час ухвалення рішення судом першої інстанції).

Аналіз викладених вище приписів ЦПК України, якими встановлено порядок направлення копій судового рішення особі, яка не має офіційної електронної адреси, свідчить про обов`язок суду направлення копії судового рішення рекомендованим листом з повідомленням про вручення, днем вручення якого є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення.

Надсилання відповідних процесуальних документів на електронну адресу сторони у справі, вказану в документах, що подавались до суду, не заборонена, та може здійснюватися як додаткова, однак такі дії не можуть замінити належне надсилання учаснику судового рішення відповідно до статті 272 ЦПК України (в редакції, чинній на час ухвалення рішення судом першої інстанції)».

Суд виконав процесуальні вимоги закону, і надіслав відповідачу рішення суду як рекомендованим листом з повідомленням, так і на зазначену ним електронну пошту.

Втім з заявою про перегляд заочного рішення представник відповідача звернувся лише 14.02.2025 року (а.с.1).

Згідно вимог ст.284 ЦПК України (в редакції чинній на час подання заявником заяви про перегляд заочного рішення) слідує, що:

1. Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

2. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

3. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

4. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Відповідно до ст. 287 ч. 3 ЦПК України у результаті розгляду заяви про перегляд заочного рішення суд може своєю ухвалою:

1) залишити заяву без задоволення;

2) скасувати заочне рішення і призначити справу до розгляду за правилами загального чи спрощеного позовного провадження.

Статтею 288 ч.1 ЦПК України визначено, що заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не з`явився в судове засідання та (або) не повідомив про причини неявки, а також не подав відзив на позовну заяву з поважних причин, і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Заочним розглядом справи є специфічна процедура розгляду цивільної справи та її вирішення за відсутності відповідача.

Умовами проведення заочного розгляду справи є: 1) належне повідомлення відповідача про дату, час і місце судового засідання; 2) нез`явлення відповідача у судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) неподання відповідачем відзиву на позовну заяву та 4) відсутність заперечень позивача проти такого вирішення справи. Лише в разі одночасного існування всіх перелічених умов суд може ухвалити заочне рішення в справі (частина перша статті 280 ЦПК України).

Водночас суть та мета заочного розгляду справи, які полягають у своєчасному та ефективному вирішенні спору, не відрізняються від тих же складових загального позовного провадження. Наведене пояснюється тим, що питання проведення заочного розгляду справи виникає вже на стадії судового розгляду під час судового засідання у справах позовного провадження. Тобто за наявності передбачених законом умов фактично відбувається перехід із загального позовного провадження до заочного розгляду справи.

У доктрині цивільного процесуального права вважається, що, з одного боку, заочне провадження є додатковою гарантією для позивача від зловживання відповідачем процесуальними правами, усунення причин затягування процесу та дотримання судами строків розгляду справи.

З іншого боку, відповідачу частиною першою статті 284 ЦПК України гарантується право на перегляд заочного рішення за його письмовою заявою за «спрощеною процедурою», тобто тим самим судом.

Законодавець передбачив, що заочне рішення підлягає скасуванню судом першої інстанції, якщо судом буде встановлено, що відповідач не з`явився в судове засідання та (або) не повідомив про причини неявки, а також не подав відзив на позовну заяву з поважних причин, і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи (частина перша статті 288 ЦПК України).

Отже, ЦПК України встановлює можливість перегляду ухваленого місцевим судом заочного рішення цим же судом без необхідності звернення до апеляційного суду за умови, що причини, які зумовили неприйняття відповідачем участі у розгляді справи, визнані судом поважними, а докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Натомість право на подання апеляційної скарги на заочне рішення суду відповідач набуває лише після залишення його заяви про перегляд заочного рішення без задоволення (частина четверта статті 287 ЦПК України).

Суд зауважує, що у питанні забезпечення прав учасників процесу на апеляційний перегляд справи заочне провадження не відрізняється від інших проваджень, адже доступ до суду апеляційної інстанції в будь-якому випадку забезпечується учасникам справи лише в разі дотримання ними установлених законом процесуальних вимог.

Такий висновок сформований з урахуванням того, що у пункті 8 частини другої статті 129 Конституції України вказано, що однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи.

Водночас ЄСПЛ, висновки якого належить застосовувати судам, вказав, що «право на суд», одним із аспектів якого є право доступу, не є абсолютним і може підлягати обмеженням; їх накладення дозволене за змістом, особливо щодо умов прийнятності апеляційної скарги. Проте такі обмеження повинні застосовуватись з легітимною метою та повинні зберігати пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, параграфи 53, 55, від 06 грудня 2007 року).

Такі вимоги можуть установлюватися до категорії прийнятності апеляційної скарги як в аспекті змісту і форми апеляційної скарги чи строків її подачі, так і через призму дотримання відповідачем процедури перегляду заочного рішення, яку законодавець визначив як передумову перегляду справи апеляційним судом за апеляційною скаргою відповідача.

З урахуванням того, що належне повідомлення відповідача про розгляд справи є однією з основних умов проведення її заочного розгляду, а також приймаючи до уваги положення статей 284, 287, 288 ЦПК України, Велика Палата Верховного Суду у справі № № 756/11081/20 висновувала, що право відповідача на доступ до суду апеляційної інстанції при заочному розгляді справи місцевим судом не є абсолютним та забезпечується за умови дотримання ним порядку попереднього звернення до суду першої інстанції із заявою про перегляд заочного рішення, у тому числі з урахуванням визначених процесуальним законом строків.

Щодо процесуальних строків як інструменту забезпечення дотримання принципу правової визначеності

За загальним правилом метою встановлення строків є надання визначеності у реалізації суб`єктами правовідносин своїх прав та обов`язків. З настанням або закінченням відповідного строку пов`язане виникнення, зміна чи припинення правовідносин.

Строк як відрізок часу обмежує дію суб`єктивних прав та обов`язків. Водночас процесуальний строк - це встановлений законом або визначений судом проміжок часу, протягом якого суд або учасники судового процесу мають право або зобов`язані вчинити певну процесуальну дію чи сукупність таких дій.

Процесуальні строки мають свою специфіку: по-перше, вони завжди мають імперативний характер; по-друге, процесуально-правові строки встановлюються для здійснення тих або інших процесуальних дій; по-третє, вони мають забезпечувати оперативність та ефективність здійснення правосуддя і сприяти дисциплінуючому впливові на учасників процесу.

Отже, запровадження строку, у межах якого особа може звернутися до суду з позовом, заявою, апеляційною чи касаційною скаргою, обумовлено передусім необхідністю дотримання принципу правової визначеності та забезпечення здійснення судових процедур у межах розумних строків.

У низці рішень ЄСПЛ принцип правової визначеності трактується у контексті дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий, лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (справи «Рябих проти Росії», пункти 51, 52, «Брумареску проти Румунії», пункт 61).

Отже, встановлення строків звернення до суду із заявою чи скаргою у системному зв`язку з принципом правової визначеності слугує меті забезпечення передбачуваності для учасників справи того, що зі спливом встановленого проміжку часу прийняте судом рішення або здійснена дія не підлягатимуть скасуванню.

Обґрунтовуючи важливість дотримання принципу правової визначеності, ЄСПЛ сформував практику, відповідно до якої національними судами пріоритетність має надаватися дотриманню встановлених процесуальним законом строків звернення до суду, також строків апеляційного та касаційного оскарження судових рішень, а поновлення пропущеного строку допускається лише у випадках, коли мають місце не формальні та суб`єктивні, а об`єктивні та непереборні причини їх пропуску.

Зокрема, ЄСПЛ у справах «Світлана Науменко проти України», «Трегубенко проти України», «Праведна проти Росії», «Желтяков проти України» зазначає, що у випадках перегляду судових рішень як у порядку нагляду, так і у зв`язку з нововиявленими обставинами національним судам необхідно забезпечувати дотримання учасниками справи встановлених строків та не допускати того, щоб за допомогою таких процесуальних механізмів, як продовження строку на оскарження, було порушено принцип правової визначеності.

Загалом згідно з практикою ЄСПЛ при застосуванні процедурних правил варто уникати як надмірного формалізму, який буде впливати на справедливість процедури, так і зайвої гнучкості, яка призведе до нівелювання процедурних вимог, встановлених законом, та порушення принципу правової визначеності (справи «Волчлі проти Франції», «ТОВ «Фріда» проти України»).

У контексті даної справи, встановлений частиною другою статті 284 ЦПК України строк на звернення до суду із заявою про перегляд заочного рішення є одним з інструментів забезпечення принципу правової визначеності, адже, як зазначено в попередньому розділі цієї постанови, право відповідача на доступ до суду апеляційної інстанції при заочному розгляді справи місцевим судом не є абсолютним та забезпечується за умови дотримання ним порядку та строку звернення до суду першої інстанції із заявою про перегляд заочного рішення.

Відповідно до частини другої статті 284 ЦПК України заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин (частини третя, четверта статті 284 ЦПК України).

Отже, законодавець встановив темпоральні обмеження для реалізації відповідачем права на перегляд заочного рішення.

Водночас норми ЦПК України не визначають спеціального механізму процесуального реагування суду на пропуск відповідачем строку для подання заяви про перегляд заочного рішення, якщо заявник не подав клопотання про поновлення пропущеного строку або якщо причини, зазначені ним у відповідному клопотанні, визнані судом неповажними.

Наслідки пропуску процесуальних строків на вчинення процесуальних дій передбачені у статті 126 ЦПК України. Відповідно до частини першої цієї статті із закінченням встановленого законом або судом строку втрачається право на вчинення процесуальних дій. Таке право втрачається в силу закону, тому не потребує додаткового визнання судом. Суд лише констатує пропуск процесуального строку та відсутність поважних причин для його поновлення, якщо була подана заява про поновлення такого строку.

Окремо ЦПК України встановлює наслідки подання документів після закінчення процесуальних строків. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, суд зобов`язаний залишити без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом (частина друга статті 126 ЦПК України).

Таким чином, частину другу статті 126 ЦПК України треба розглядати у сукупності з нормами статті 127 цього Кодексу, якою встановлено процедуру поновлення пропущеного строку. Тобто законодавець у частині другій статті 126 ЦПК України під формулою «крім випадків, передбачених цим Кодексом» насамперед мав на увазі застосування норм статті 127 ЦПК України щодо поновлення строку за наявності поважних причин. Крім того, формулу «крім випадків, передбачених цим Кодексом» потрібно розуміти так, що процесуальний закон може передбачати випадки, коли законодавець у певній нормі надав імперативну вказівку про те, що суд не має права залишати без розгляду заяву, подану з пропуском строку на її подачу.

За загальним правилом пропуск процесуальних строків має наслідком втрату права на вчинення процесуальної дії, а для суду настає обов`язок застосувати передбачені ЦПК України наслідки подання документів після закінчення процесуальних строків. Під залишенням документів без розгляду треба розуміти відмову суду давати правову оцінку поданому з пропуском строку документу. Отже, перевірка судом дотримання процесуальних строків при поданні процесуальних звернень учасниками процесу відбувається ex officio.

Велика Палата Верховного Суду в справі № 756/11081/20 зауважила, що зміст статей 284, 286, 287 ЦПК України не дає підстав для висновку, що у цих нормах міститься інакший порядок дій суду, ніж той, що встановлений у статтях 126, 127 цього Кодексу.

Так, прийнявши належно оформлену заяву про перегляд заочного рішення, суд невідкладно надсилає її копію та копії доданих до неї матеріалів іншим учасникам справи. Одночасно суд повідомляє учасникам справи про дату, час і місце розгляду заяви (частина перша статті 286 ЦПК України). У результаті розгляду заяви про перегляд заочного рішення суд згідно із частиною третьою статті 287 ЦПК України може своєю ухвалою: 1) залишити заяву без задоволення; 2) скасувати заочне рішення і призначити справу до розгляду за правилами загального чи спрощеного позовного провадження.

Тлумачення статей 286, 287 ЦПК України в сукупності із частиною першою статті 288 ЦПК України дає підстави для висновку, що в разі, коли відповідач не довів наявність поважних причин неявки в судове засідання та неподання відзиву, а також не подав доказів по суті справи, суд залишає заяву про перегляд заочного рішення без задоволення. Для застосування повноважень, передбачених у частині третій статті 287 ЦПК України, суд звертає увагу, по-перше, на подання доказів по суті справи, які потенційно можуть змінити висновки по суті спору, викладені в заочному рішенні, та, по-друге, звертає увагу на існування і доведеність поважних причин, через які відповідач не зміг з`явитися на судове засідання, а також подати відзив, у зв`язку із чим і було ухвалене заочне рішення.

Це означає, що до підстав залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення не відноситься питання оцінки причин пропуску строку на подання такої заяви.

Очевидно, що передбачені частиною третьою статті 287 ЦПК України повноваження суду першої інстанції стосуються саме суті заяви про перегляд заочного рішення (зокрема, подання чи неподання відповідачем доказів по суті справи і доказів поважності неявки в судове засідання, на якому було ухвалене заочне рішення) і не мають відношення до вирішення питання щодо наслідків пропуску строку на подання заяви про перегляд заочного рішення.

На користь такого висновку свідчить і те, що як вимоги до форми та змісту заяви про перегляд заочного рішення (стаття 285 ЦПК України), так і строк звернення до суду з такою заявою (стаття 284 ЦПК України) наведені законодавцем перед врегулюванням ним дій суду після прийняття заяви про перегляд заочного рішення, які визначені у статті 286 ЦПК України та наступних статтях.

Тобто суд зобов`язаний перевірити дотримання відповідачем вимог статей 284, 285 ЦПК України, зокрема в частині строку подання заяви про перегляд заочного рішення, до прийняття такої заяви до розгляду. Суд не наділений правом, оминувши процесуальну дію щодо встановлення дотримання або порушення заявником строків звернення до суду, перейти до розгляду заяви по суті.

Тому правила частини третьої статті 287 ЦПК України щодо повноважень місцевого суду не можуть застосуватися в ситуації, коли відсутні підстави для розгляду заяви про перегляд заочного рішення по суті, та, відповідно, не можуть бути підставою для залишення такої заяви без задоволення.

Водночас відсутність у главі 11 «Заочний розгляд справи» розділу III «Позовне провадження» ЦПК України прямої вказівки на ті повноваження суду, які мають бути ним реалізовані у разі пропуску строку на подання заяви про перегляд заочного рішення, дає підстави для висновку про те, що відповідно до загальних положень ЦПК України про наслідки пропуску процесуальних строків (частина друга статті 126 ЦПК України) така заява має бути залишена без розгляду.

Можливість застосування статті 126 ЦПК України до процедури заочного розгляду справи не суперечить і частині другій статті 281 цього Кодексу, за змістом якої розгляд справи і ухвалення рішення проводиться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою.

Підсумовуючи викладене, інститут процесуальних строків є наскрізним та міжгалузевим інститутом процесуального права, а положення глави 6 «Процесуальні строки» розділу І «Загальні положення» ЦПК України застосовуються до всіх видів проваджень, на всіх стадіях цивільного судочинства, а також поширюються на процедури заочного розгляду цивільних справ, крім випадків, коли відповідними главами встановлені спеціальні правила.

Так само мають бути застосовані й загальні положення ЦПК України щодо подання та розгляду клопотань про поновлення процесуальних строків, якщо відповідною главою, присвяченою заочному розгляду, це питання прямо не врегульовано. Отже, якщо відповідач подає клопотання про поновлення пропущеного строку на подання заяви про перегляд заочного рішення, суд повинен застосувати загальні положення ЦПК України, а саме статтю 127 цього Кодексу, у якій вказано, що суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними.

Велика Палата Верховного Суду відступила від раніше сформованого нею висновку, викладеного в постанові від 9 листопада 2021 року у справі № 214/5505/16 та у справі № 756/11081/20 сформулювала висновок про те, що оцінка поважності причин пропуску строку на подання заяви про перегляд заочного рішення належить до компетенції місцевого суду, до якого подана така заява. Наслідком пропуску строку для подання заяви про перегляд заочного рішення за умови відсутності поважних причин для його поновлення, є залишення такої заяви без розгляду на підставі частини другої статті 126 ЦПК України, а не без задоволення.

Тим самим Велика Палата Верховного Суду повертається до такого варіанту тлумачення норм процесуального права, який послідовно використовувався судами з моменту запровадження інституту заочного розгляду справи, що є підставою для відступу від попереднього висновку.

З урахуванням мотивів, викладених у цій постанові, Велика Палата Верховного Суду, відступаючи від висновків, сформульованих у її постанові від 09 листопада 2021 року у справі №214/5505/16 (провадження № 14-74цс21), наводить такі висновки щодо застосування положень статей 126, 127 ЦПК України в сукупності зі статтями 284, 286, 287 цього Кодексу:

- передбачені частиною третьою статті 287 ЦПК України повноваження суду першої інстанції стосуються саме суті заяви про перегляд заочного рішення (зокрема, подання чи неподання відповідачем доказів по суті справи і доказів поважності неявки в судове засідання, на якому було ухвалене заочне рішення) і не застосовуються у ситуації пропуску строку на подання заяви про перегляд заочного рішення;

- оцінка поважності причин пропуску строку на подання заяви про перегляд заочного рішення та наявності підстав для його поновлення належить до компетенції місцевого суду, до якого подана така заява. Наслідком пропуску строку для подання заяви про перегляд заочного рішення за умови відсутності поважних причин для його поновлення є залишення такої заяви без розгляду на підставі частини другої статті 126 ЦПК України, а не залишення її без задоволення.

За наслідками судового розгляду даної справи, суд вважає, що не заслуговують на увагу доводи представника відповідача щодо неналежного повідомлення відповідача по справі та не обізнаність його про судове рішення, що спростовується матеріалами цивільної справи 497/597/2021.

Відповідач знав про розгляд справи за позовом АТ «Альфа-Банк» до нього, ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, оскільки на електронну пошту суду надіслав заяву та зазначив свою електронну адресу для надіслання йому документів суду (а.с.44).

Справа перебувала на розгляді суду у період з 19.04.2021 року по 19.10.2021 року, тобто 6 (шість) місяців. Суд неодноразово відклав розгляд справи, надавав можливість відповідачу відреагувати на позов, надіслати відзив, прийняти участь в розгляді справи як особисто, так і через представника.

Навіть перебуваючи за кордоном, відповідач мав змогу укласти договір про надання правничої допомоги на час розгляду даної справи, а не після спливу 3.5 років.

Відповідачем та його представником не було заявлено клопотання про поновлення пропущеного строку на подачу заяви про перегляд заочного рішення суду як під час подачі заяви, так і в судовому засіданні, не наведено жодних причин поважності пропуску такого строку.

Як на час розгляду справи по суті, так і на даний час відповідач перебуває за кордоном, де працює, що було підтверджено його представником, та оскільки відповідач має стабільні доходи в іноземній валюті, то відповідно має можливість вирішити питання з банком щодо наявних боргів, в тому числі і стягнутих заочним рішенням суду від 19.10.2021 року.

Таким чином, оскільки відповідачем ОСОБА_1 та його представником - адвокатом Цоєвою В.В. не було заявлено клопотання про поновлення пропущеного строку на подачу до суду заяви про перегляд заочного рішення, не наведено і не підтверджено поважності причин пропуску строку на 3.5 роки, то суд дійшов до висновку про залишення заяви відповідача без розгляду.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.284-288 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Заяву ОСОБА_1 , подану його представником Цоєвою Вікторією Вікторівною про перегляд заочного рішення по справі за позовною заявою АТ «Альфа-Банк» про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором - залишити без розгляду.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення до суду апеляційної інстанції

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Суддя: С.В.Кодінцева