Справа № 357/4274/24
Провадження № 2/357/1342/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 березня 2025 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді Бебешко М. М. ,

при секретарі Ільницька І. П.,

розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду в м. Біла Церква позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,-

В С Т А Н О В И В :

20 березня 2024 року ОСОБА_1 звернулася до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з вищевказаним позовом до ОСОБА_2 , в якому просить суд: 1) Визначити частки у спільній сумісній власності подружжя на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , у розмірі 1/2 за позивачем та 1/2 за відповідачем; 2) Припинити право власності відповідача на 1/2 частку у спільній сумісній власності подружжя на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , з виплатою позивачем йому компенсації вартості 1/2 частини квартири; 3) Визнати за позивачем право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 14 вересня 2013 року між сторонами укладено шлюб., який розірвано рішенням суду від 29 грудня 2023 року. За період шлюбу сторонами 30 січня 2021 року за спільні кошти було придбано квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на яку було зареєстровано за відповідачем. Згідно п.12 договору купівлі-продажу квартири, позивач, як дружина, надала відповідачу нотаріально посвідчену згоду на купівлю квартири. Так як з позивачем проживає двоє малолітніх дітей від відповідача позивач бажає визначити частки у спільному сумісному майні подружжя та припинити право власності відповідача на частку квартири з виплатою останньому грошової компенсації та визнати право власності на квартиру за позивачем.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судових справ між суддями, від 20 березня 2024 року справу передано на розгляд судді Бебешко М.М.

Ухвалою суду від 25 березня 2024 року позовну заяву залишено без руху для усунення її недоліків.

15 квітня 2024 року на адресу суду надійшло клопотання від представника позивача адвоката Сологуб А.М. про усунення недоліків позовної заяви та долучення позовної заяви в новій редакції, згідно з якою позивач просить суд: 1) Визначити частки у спільній сумісній власності подружжя на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , у розмірі 2/3 за позивачем та 1/3 за відповідачем; 2) Припинити право власності відповідача на 1/3 частку у спільній сумісній власності подружжя на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , з виплатою йому компенсації вартості 1/3 частини квартири в розмірі 634446,67 грн., які внесені на депозитний рахунок суду ОСОБА_3 ; 3) Визнати за ОСОБА_3 право особистої приватної власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовної заяви у зміненій редакції, позивач зазначила, що відповідач не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, не виділяв кошти на утримання дітей, чинить перешкоди позивачці в користуванні квартирою, не пускаючи її до неї, через що вона вважає за доцільне відступити від засад рівності часток подружжя у спільному майні при його поділі та вважає за доречне визнати з нею право власності на 2є3 частки спірної квартири, а за відповідачем на 1/3 частки. Через неможливість спільного користування квартирою та виділення її частки в натурі, позивач вважає за доцільне припинити право власності відповідача у спільному майні з виплатою йому компенсації вартості його частки та визнати право власності на всю квартиру за собою. Ринкова вартість квартири становить 1 903 340,00 грн., тому вартість 1/3 частик квартири становить 634 446,00 грн. Позивач не може надати суду підтвердження внесення грошових коштів на депозит з причин, що не залежать від неї, так як додатковий час для врегулювання даного питання з банківською установою. Тому позивач просить встановити додатковий строк для подання доказу відповідно до статті 83 ЦПК України.

Ухвалою суду від 18 квітня 2024 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено справу до підготовчого засідання на 16 травня 2024 року.

23 травня 2024 року на адресу суду від представника відповідача - адвоката Поліщук Р.А. надійшов відзив на позовну заяву, згідно з якою останній просить суд: 1) Залишити квартиру за адресою: АДРЕСА_1 у спільній сумісній власності ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ; 2) Відмовити у задоволенні позовних вимог.

Відзив обґрунтовано тим, що позивачем не надано доказів можливості виділу її 2/3 частки квартири; між сторонами немає спору щодо користування квартирою так як вони мають власні, відокремлені кімнати у них відсутній спір щодо користування місцями загального користування., що свідчить про відсутність підстав для поділу квартини на частки. Відповідач не бажає отримувати компенсацію вартості частки квартири, оскільки це спричинить шкоди його інтересам. Позивачем не доведено неможливості поділу квартири.

За клопотанням представник відповідача, судом відкладено підготовче засідання у справі з 16 травня 2024 року на 31 травня 2024 року.

Через неявку відповідача в підготовче засідання, призначене на 31 травня 2024 року, останнє судом відкладено та повторно призначено на 01 липня 2024 року.

01 липня 2024 року на адресу суду від представника позивача надійшла заяв про зміну предмету позову, згідно з яким останній просить суд: 1) Визначити частки у спільній сумісній власності подружжя на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , у розмірі 1/2 частки за ОСОБА_4 та у розмірі 1/2 частки за ОСОБА_2 ; 2) Поділити квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом виділення її в особисту приватну власність ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та стягнення з нього на користь ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , грошової компенсації у розмірі 951 670,00 грн. замість її 1/2 частки у праві спільної сумісної власності на цю квартиру та стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати у справі.

01 липня 2024 року на адресу суду від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Ухвалою суду від 01 липня 2024 року прийнято заяву про зміну предмету позову та відкладено підготовче засідання на 24 липня 2024 року.

23 липня 2024 року на адресу суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, згідно з яким останній просив суд залишити квартиру за адресою: АДРЕСА_1 у спільній сумісній власності ОСОБА_4 та ОСОБА_2 .

Відзив обґрунтовано тим, що позивачем не доведено ту обставину, що відповідач має фінансову можливість сплатити грошову компенсацію в розмірі 951 670,00 грн. Звіт про орієнтовну вартість обкат оцінки від 08 квітня 2024 року щодо вартості квартири 1 903 340,00 грн. не відповідає критеріям об`єктивності та дійсності, так як квартира була придбана позивачем 30 січня 2021 року за ціною 399 600,00 грн. відповідно до оцінки її вартості тим же суб`єктом оціночної діяльності, а саме ПП «М.С.Консалтинг».

В підготовчому засіданні 24 липня 2024 року за клопотанням представника позивача відкладено засідання на 11 вересня 2024 року для надання можливості підготувати відповідь на відзив.

14 серпня 2024 року на адресу суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив, згідно з якою відповідач чинить перешкоди позивачці у користуванні спільним майном, не пускаючи її до спірної квартири, через що остання не може нею користуватися. Судовою практикою Великої палати Верховного Суду не передбачено згоду відповідача на присудження позивачці грошової компенсації замість частки останньої у праві власності. Підтвердження платоспроможності відповідача законодавство не вимагає. Доводи відповідача про необґрунтованість орієнтовної вартості спірної квартири, визначеної суб`єктом оціночної діяльності, не можна брати до уваги так як відповідач не надає своїх доказів актуальної ринкової вартості спірної квартири.

09 вересня 2924 року на адресу суду від представника позивача надійшло клопотання про призначення судової експертизи.

09 вересня 2924 року на адресу суду від представника позивача надійшла заява про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 66,6 кв.м., житловою площею 39,6 кв.м. (реєстраційний номер об`єкту нерухомості 103).

Ухвалою суду від 10 вересня 2024 року задоволено заяву позивача ОСОБА_4 та накладено арешт на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 66,6 кв.м., житловою площею 39,6 кв.м. (реєстраційний номер об`єкту нерухомості 103).

Ухвалою суду від 11 вересня 2024 року задоволено клопотання представника позивача та призначено у справі комплексну будівельно-технічну та оціночно-будівельну експертизу, виконання якої доручено експертам Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України. Провадження у справі зупинено.

За клопотанням судових експертів та представника позивача ухвалою суду від 21 листопада 2024 року витребувано додаткові докази від відповідача.

02 січня 2025 року на адресу суду від Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України. Надійшло повідомлення про неможливість проведення судової експертизи.

Ухвалою суду від 08 січня 2025 року поновлено провадження у справі та призначено підготовче засідання на 07 лютого 2025 року.

07 лютого 2025 року на адресу суду від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення судового засідання, призначеного на 07 лютого 2025 року.

Ухвалою суду від 07 лютого 2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначено судовий розгляд по суті на 06 березня 2025 року.

06 березня 2025 року на адресу суду від відповідача та його представника надійшла заява про розгляд справи за відсутності сторони відповідача. У даній заяві відповідач та його представник заперечували проти задоволення позову та просили відмовити в його задоволенні, з урахуванням раніше поданих стороною відповідача письмових заперечень, наявних при матеріалах справи.

06 березня 2025 року на адресу суду надійшла заява від позивача ОСОБА_4 про відкладення судового розгляду справи через відсутність її адвоката.

За клопотанням позивача судовий розгляд у справі судом відкладено з 06 березня 2025 року на 27 березня 2025 року на 11.00 год.

26 березня 2025 року на адресу суду від представника відповідача адвоката Поліщука Р.А. надійшло клопотання про відкладення судового розгляду, призначеного на 27 березня 2025 року у зв`язку з прийняттям участі в Рокитнянському районному суді Київської області у цивільній справі № 375/1514/24 у цивільній справі, яка була призначена 26 лютого 2025 року.

При вирішенні клопотання про відкладення судового розгляду суд виходить з наступного:

Відповідно до ч.1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення) ч.4 ст. 223 ЦПК України.

Приймаючи до уваги те, що представник відповідача адвокат Поліщук Р.А. отримав в електронному суді ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 07 лютого 2025 року про закриття підготовчого провадження у справі та призначення справи до судового розгляду по суті на 06 березня 2025 року з визначенням другого (додаткового) судового засідання у справі на 27 березня 2025 року на 11.00 год, а 06 березня 2025 року звернувся до суду з клопотанням про розгляд справи за відсутності відповідача та його представника, у якому висловив свою правову позицію щодо заперечення проти позову, з урахуванням раніше поданих письмових заперечень, наявних в матеріалах справи, суд вважає за доцільне, з метою забезпечення строків розгляду справи в суді ухвалити рішення на підставі наявних у матеріалах справи доказів відповідно до ч.4 ст. 223 ЦПК України.

З урахуванням поданих до суду представником відповідача відзивів на позовні заяви з урахуванням зміни предмету позову, суд приходить до висновку про можливість вирішення справи за відсутності сторони відповідача. Крім цього, рішення суду не може бути заочним у зв`язку з тим, що відповідач ОСОБА_2 виклав свою правову позицію щодо вирішення спору у поданих до суду відзивах, просивши суд відмовити в його задоволенні.

В судовому засіданні позивач та її представник адвокат Сологуб А.М. підтримали свої змінені позовні вимоги частково, в межах визначення часток у спільній сумісній власності подружжя на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , у розмірі 1/2 частки за ОСОБА_4 та у розмірі 1/2 частки за ОСОБА_2 та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 судові витрати, понесені у зв`язку із розглядом даної справи. Додатково, представник позивача повідомив, що на протязі 5 днів з дня ухвалення рішення суду подать заяву про ухвалення додаткового рішення в частині стягнення витрат на правничу допомогу.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_4 та її представник адвокат Сологуб А.М. звернулися до суду із усною заявою, у якій відмовилися від позовних вимог в частині поділу квартири за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом виділення її у особисту приватну власність ОСОБА_2 та стягнення з нього на користь ОСОБА_4 грошової компенсації у розмірі 951 670,00 грн замість її 1/2 частки у праві спільної сумісної власності на цю квартиру.

Суд ухвалою від 27 березня 2025 закрив провадження у справі в частині позовних вимог щодо поділу квартири за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом виділення її у особисту приватну власність ОСОБА_2 та стягнення з нього на користь ОСОБА_4 грошової компенсації у розмірі 951 670,00 грн замість її 1/2 частки у праві спільної сумісної власності на цю квартиру у зв`язку з відмовою позивача від позову та прийняття даної відмови судом.

Дослідивши матеріали справи судом встановлено наступне:

Сторони перебували у шлюбі між собою з 14 вересня 2013 року до 22 січня 2024 року.

Від спільного проживання у сторін народилося двоє дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

За час перебування у шлюбі ОСОБА_2 , діючи за згодою дружини, ОСОБА_3 , 30 січня 2021 року, шляхом укладення договору купівлі-продажу, придбав у власність квартиру АДРЕСА_2 . Вказана квартира складається з трьох житлових кімнат, загальною площею 66,60 кв.м., житловою площею 39,60 кв.м. Вартість квартири визначена в розмірі 399 600,00 грн.

Позивач визначено ринкову вартість квартири, яка станом на 08 квітня 2024 року, становить 1 903 340,00 грн.

Позивачем долучено до матеріалів справи копію постанови про закриття провадження у справі про вчинення адміністративного правопорушення від 13 лютого 2024 року за відсутності складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 173-2 КУпАП та копію рішення суду від 21 грудня 2023 року про стягнення з відповідача на користь позивач аліментів на утримання неповнолітніх дітей в розмірі 1/3 частки з усіх видів доходу (заробітку) відповідача.

04 червня 2024 року відповідачка одружилася та змінила прізвище на ОСОБА_7 .

Позивач працевлаштований в ТОВ «Укрюг» та його сукупний дохід за період січня-червня 2024 року, з урахуванням утриманих коштів, становить 89 139,13 грн.

При вирішенні справи суд виходить з наступного:

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23)).

У частині першій статті 60 СК України зазначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Схожий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17. Аналогічний висновок підтверджений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у справі № 756/8056/19 (провадження № 14-94цс21).

У постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-801цс16 викладена правова позиція, що «у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя».

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що поділ майна подружжя здійснюється таким чином: по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (стаття 70 СК України); по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (стаття 71 СК України). При цьому не виключається звернення одного із подружжя, при наявності спору, з позовом про визнання права на частку в праві спільної власності без вимог щодо поділу майна в натурі.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2023 року у справі № 707/2516/18 (провадження № 61-5919сво22) вказано, що «спільна часткова власність є специфічною конструкцією, оскільки, існує: (а) множинність суб`єктів. Для права власності характерна наявність одного суб`єкта, якому належить відповідне майно (наприклад, один будинок - один власник). Навпаки, спільна часткова власність завжди відзначається множинністю суб`єктів (наприклад, один будинок - два співвласники); (б) єдність об`єкта. Декільком учасникам спільної часткової власності завжди належить певна сукупність майна. Частка в праві спільної часткової власності, що належить кожному з співвласників, виступає не як частина речі й не як право на частину речі, а як частина права на всю річ як єдине ціле. Тобто право спільної часткової власності поширюється на все спільне майно, а частка в праві спільної часткової власності не стосується частки майна».

Поділ спільного майна відрізняється від виділу частки співвласника або припинення його права на частку у спільному майні однією суттєвою ознакою - у разі поділу майна право спільної часткової власності на нього припиняється (див. постанову Верховного Суду від 22 січня 2020 року в справі № 243/6275/16-ц (провадження № 61-42813св18)).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21), на яку посилався й заявник у касаційній скарзі, вказано, що коли особа звернулася до суду за захистом її порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або інтересу, а суд позов задовольнив, виконання його рішення має настільки, наскільки це можливо, відновити стан позивача, який існував до порушення його права та інтересу, чи не допустити таке порушення. Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них подальшого вчинення узгоджених дій для вичерпання конфлікту. Крім того, спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58)). Велика Палата Верховного Суду зауважувала, що найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, зокрема й неподільне.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України). Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання.

Найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, зокрема й неподільне. Це відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82)). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63)).

Велика Палата Верховного Суду зауважувала, що приписи частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України і статті 365 ЦК України з урахуванням принципу розумності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК Украйни) треба розуміти так: (а) правила про необхідність попереднього внесення коштів на депозитний рахунок суду стосуються тих випадків, коли позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) згідно зі статтею 365 ЦК України заявив вимогу про припинення права відповідача на частку у спільній власності (такі кошти забезпечують отримання відповідачем грошової компенсації); (б) якщо позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) таку вимогу не заявив (а вимагає, наприклад, поділити неподільну річ шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на цю річ), то підстави для внесення ним відповідної суми коштів на депозитний рахунок суду відсутні.

При вирішенні спору про поділ майна, суд може не погодитися із запропонованим варіантом поділу такого майна та провести його поділ у інший спосіб, враховуючи інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставин, що мають істотне значення. Таким чином, обрання судом при вирішенні спору варіанту поділу майна подружжя, при наявності вимоги про його поділ, відмінного від того, про який просив позивач, не може бути розцінене як вихід судом за межі позовних вимог, оскільки позовна вимога - це поділ майна подружжя і вона є незмінною при будь-якому варіанті його поділу.

Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 615/1364/16-ц, провадження № 61-6575св19, від 17 серпня 2022 року у справі № 522/8676/20, провадження № 61-1714св22, від 17 січня 2024 рокуу справі № 522/17831/20 (провадження № 61-7951св23).

Суд зазначає про те, що спірне нерухоме майно набуто сторонами за час шлюбу, відповідачем не спростована презумпція права спільної сумісної власності подружжя на майно, воно є спільним сумісним майном подружжя.

Відповідач в судовому засіданні заперечував проти сплати грошової компенсації за залишення за ним частки дружини у спільній сумісній власності з посиланням на фінансову непроможність сплатити грошову компенсацію через низький рівень доходу.

Суд зазначає, що у разі, коли один із подружжя (позивач) не вчинив передбачених частиною п`ятою статті 71 СК України дій з попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можна реально поділити між сторонами відповідно до їхніх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя у цьому майні без його реального поділу та залишає майно у спільній частковій власності.

Схожий висновок викладено і у пункті 53.3 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21).

Зважаючи на вищевикладене, суд дійшов висновку про наявність в даному випадку підстав для визнання ідеальних часток подружжя у спірному майні без його реального поділу та залишення майна у спільній частковій власності.

Право спільної сумісної влсності при поділі спільного сумісного майна припяняється внасліок його поділу між співвласниками.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду у п.58 постанови від 12 липня 2023 року у справі № 757/31372/18-ц вказала, що у кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо суд має встановити, якого саме результату позивач хоче досягнути унаслідок вирішення спору. Суд розглядає справи у межах заявлених вимог (частина перша статті 13 ЦПК України), але, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим кодексом (пункт 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України). Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально (див., наприклад, постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 9901/172/20 (пункти 1, 80-81, 83), від 1 липня 2021 року у справі № 9901/381/20 (пункти 1, 43-47), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункти 6, 20-26, 101, 102), від 1 лютого 2022 року у справі № 750/3192/14 (пункти 4, 26, 47), від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц (пункти 4, 36), від 4 липня 2023 року у справі № 233/4365/18 (пункт 31)).

Так як позивач звернулася до суду із позовними вимогами про визначення часток у спільній сумісній власності та припинення права спільної сумісної власності, посилаючись на положення ст.372 ЦК України, якою регламентовано поділ спільної сумісної власності, суд вважає за доцільне позовні вимоги, уточнені в судовому засіданні 27 березня 2025 року, задоволити повністю та визнати в порядку поділу спільного майна подружжя, право власності на 1/2 частку квартири за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 , залишивши у власності ОСОБА_2 1/2 частку квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Суд не бере до уваги посилання відповідача про необ`єктивність звіту про ринкову вартість квартири, так як останнім свого звіту до суду не надано, відповідачем клопотання про призначення експертизи у справі не заявлено. Експертиза, заявлена стороною позивача у справі, не виконана, через ненадання сторонами додаткових доказів судовим експертам.

Суд не бере до уваги доводи відповідача про доцільність залишення спірної квартири у спільній сумісній власності, так як позивачкою укладено інший шлюб і залишення вказаної квартири у спільній сумісній власності колишнього подружжя буде суперечити правам та інтересам позивачки.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За таких обставин, з урахуванням часткового задоволення позовних вимог, суд вважає за доцільне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у справі в сумі

Приймаючи до уваги доцільність задоволення в повному обсязі позовних вимог позивача, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати у справі в сумі 10 122,30 грн, у тому числі, пов`язані зі сплатою позивачем судового збору за подання позову до суду від 14.04.2024 в розмірі 9 516,70 грн. та за подання заяви про забезпечення позову від 07.09.2024 в сумі 605,60 грн.

У разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи ч. 7 ст. 158 ЦПК України.

За таких обставин, заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою суду від 10 вересня 2024 року у вигляді накладення арешту на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 66,6 кв.м., житловою площею 39,6 кв.м. (реєстраційний номер об`єкту нерухомості 103) продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи.

На підставі викладеного, керуючись ст. 4, 12, 13, 81, 141, 258, 259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, змінений в судовому засіданні, - задоволити повністю.

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку квартири, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку квартири розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у справі за сплату судового збору в сумі 10 122,30 грн.

Заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою суду від 10 вересня 2024 року у вигляді накладення арешту на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 66,6 кв.м., житловою площею 39,6 кв.м. (реєстраційний номер об`єкту нерухомості 103) продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_3 . РНОКПП: НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_3 . РНОКПП: НОМЕР_2 .

Суддя М. М. Бебешко