РІШЕННЯ

іменем України

17 березня 2025 року

Ленінський районний суд м.Дніпропетровська в складі головуючого судді Остапенко Н.Г., за участю секретаря судового засідання Вороніної М.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі цивільну справу №205/11061/24 за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Головного управління Національної поліції у Дніпропетровської області, треті особи: Головне Управління Державної казначейської служби України, Дніпропетровська обласна прокуратура, про відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

27.08.2024 року до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Головного управління Національної поліції у Дніпропетровській області, третя особа: Головне управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області, про відшкодування моральної шкоди.

Позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 є потерпілою в кримінальному провадженні, відомості про яке було внесено за її заявою до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР) за № 0002776 від 02.12.2016 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України.

У своїй заяві про вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_1 зазначила, що 13.08.2016 року в неї було викрадено виплатну картку ПАТ КБ «ПриватБанк». Оскільки грошових коштів на ній не було, найближчі дні зарахування не очікувались, картка була заблокована пізніше, а замість неї випущена інша. Однак через місяць виявилося, що 13.08.2016 року о 16 год. 43 хв. на вкрадену картку ПАТ «А-Банк» видав кредит у сумі 27 497,50 грн., і цю суму було знято, за даними оператора «гарячої лінії» ПАТ «А-Банк», через банкомати ПАТ КБ «ПриватБанк»:13.08.2016 року - 8 000 грн., 14.08.2016 року - 4 000 грн., 3 000 грн., 3 000 грн. і 4 000 гн. Гроші знято в банкоматах, що розташовані на лівому березі Дніпра, але позивач мешкає на правому, тому не могла їх зняти фізично. Після звернення до банку, позивач дізналася, що на викрадену банківську картку у вихідний день на підставі заяви, яку ОСОБА_1 не підписувала.

Все це стало для позивача потрясінням, від якого позивач не може оговтатися, оскільки виховувала малолітню дитину, існувала на маленьку заробітну плату медичної сестри.

Більшим потрясінням для позивача стала кричуща бездіяльність співробітників поліції, яка почалася з дня подання заяви про кримінальне правопорушення, оскільки відомості за її заявою не було внесено до ЄРДР, тому позивач була змушена звернутися зі скаргою на бездіяльність співробітників поліції до слідчого судді. На підставі ухвали слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25.11.2016 року внесено відомості до ЄРДР. Однак це далося позивачу ціною нечуваних страждань, адже вона витрачала час та зусилля для звернення до Першого дніпропетровського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги, де їй призначили адвоката для надання допомоги як потерпілій у кримінальному провадженні.

У подальшому слідчий СВ Індустріального ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області надала доручення відповідним співробітникам про проведення слідчих (розшукових) дій, зокрема, встановлення та допит свідків та очевидців скоєння злочину, відпрацювання осіб, які раніше були засуджені за аналогічні злочини, та перевірку щодо причетності до даного злочину, встановлення наявності на місці вчинення злочину камери відеоспостереження, у разі наявності - витребувати відеозапис. Але незважаючи на невиконання доручення, 30.06.2017 року постановою слідчого закрито кримінальне провадження.

Позивач зазначила, що від цього вона втратила сон і спокій, що не дозволяло їй нормально спілкуватися з людьми і працювати. Оскільки на кредитні кошти нараховувалися відсотки, позивач була змушена повернути кошти з нарахованими відсотками.

Постанова про закриття кримінального провадження була скасована за скаргою позивача ухвалою слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26.06.2018 року. У ухвалі слідчого судді встановлено, що будь-яких слідчих дій, спрямованих на з`ясування обставин, на котрих зауважував заявник, здійснено не було, зокрема, слідчим не встановлено осіб, на яких вказувала потерпіла, які можливо причетні до вчинення кримінального правопорушення, не витребувано у банківської установи інформації з камер відео спостереження банкоматів, з котрих знімалися грошові кошти потерпілої, що могли зафіксувати особу, яка знімала кошти, а також слідчим не відібрано пояснення у відповідальних осіб банку щодо оформлення у вихідний день кредиту, не було проведено інших слідчих дій, спрямованих на з`ясування всіх обставин кримінального провадження.

Після скасування постанови про закриття кримінального провадження слідчим було скеровано щодо проведення слідчих дій, які виконані не були, а провадження постановою слідчого від 28.09.2018 року закрито.

За скаргою позивача ухвалою слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27.01.2020 року постанову про закриття провадження скасовано.

Після цього слідчий розглянув клопотання представника ОСОБА_1 та задовольнив, але вимоги клопотання виконано не було, жодної слідчої дії не вчинено, а 26.06.2020 року винесено постанову про закриття кримінального провадження.

За скаргою позивача ухвалою слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15.12.2020 року постанову про закриття провадження скасовано. Але в подальшому ухвала так і не була виконана, досудове розслідування не відновлено.

У позові зазначено, що безвідповідальність відповідача є відвертим знущанням над нею, оскільки жодних труднощів з розкриттям даного кримінального правопорушення не існувало, а позивач до останнього вірила, що поліція виконує свої обов`язки належним чином.

Позивач зазначає, що зазнала приниження її честі, гідності, нечуваних моральних переживань у зв`язку з численними і безрезультатними відвідуваннями поліції, судових засідань, написанням численних скарг, внаслідок чого порушено її нормальні життєві зв`язки через неможливість продовження активного суспільного життя, порушення стосунків з оточуючими. Через бездіяльність відповідача позивача постійно супроводжує відчуття відчаю, страху, сорому, приниження ще й від того, що вже спливли процесуальні строки, визначені для притягнення до кримінальної відповідальності винної особи, визначені ч. 1 ст. 190 КК України.

З дати внесення відомостей про кримінальне правопорушення спливло майже 7 років. При цьому крім допитів позивача та її неповнолітньої доньки, ніякі слідчі (процесуальні) дії не проводилися, незважаючи на багаточисленні вказівки прокурорів і судів.

На підставі викладеного позивач просить стягнути на її користь з Головного управління державної казначейської служби України у Дніпропетровській області за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку в рахунок відшкодування моральної шкоди 200 000 грн.

Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 04.10.2024 року прийнято позов до розгляду та відкрито провадження по справі.

30.10.2024 року від представника Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області Котелович О.В. надійшов відзив на позов, в якому заперечувала проти позову. Заперечення обґрунтовано тим, що виникнення моральної шкоди тісно пов`язане і з обставинами справи, і з самою особою, оскільки різні протиправні дії чи бездіяльність тягнуть за собою неоднакові негативні наслідки емоційного психологічного характеру для різних потерпілих залежно від їхнього темпераменту, психологічних особливостей тощо. Наявність моральної шкоди є фактом конкретного випадку. Отже, вчинення лише протиправного діяння стосовно особи свідчить про можливість, але не обов`язковість виникнення моральної шкоди. Також представник зауважила, що оскільки підставою для відшкодування шкоди є надмірна тривалість досудового розслідування, то спеціальні норми, передбачені ч.1 ст.1176 ЦК України, застосуванню не підлягають.Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди за статтями 1173,1174 ЦК України є неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, що є предметом доказування по справі. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що внаслідок неправомірних дій щодо неї, це спричинило їй страждання, відчуття приниження честі та гідності, втрату сні та спокою, порушення її нормальних життєвих зав`язків через неможливість продовження активного суспільного життя, порушення стосунків з оточуючими людьми. Позивач вказує, що через бездіяльність ГУНП її постійно супроводжує відчуття страху, сорому, приниження. Позивачем не надано доказів того, що саме надмірна тривалість досудового розслідування могла вплинути на важкість виконання нею повсякденних обов`язків, погіршення її відносин з оточуючими. Зниження та нестійкість настрою, нервозність, стан тривоги та дратівливість відносяться до психоемоційного стану людини, та пов`язується виключно з її темпераментом та притаманними рисами її характеру. Натомість, жодних доказів звернення з вказаною проблемою до спеціаліста, встановлення причин психоемоційної напруги, вразливості, призначення лікування, отримання лікування до суду позивачем не надано. Щодо душевних, психологічних та фізичних страждань, переживання, приниження честі та гідності, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, в чому саме полягає приниження честі та гідності слідчими ГУНП під час досудового розслідування. Позивачем доказів наявності підстав, зазначених у ч.2 ст.1167 ЦК України суду не надано. Наявність ухвал суду, не може бути підставою для задоволення позову, оскільки вказаними вище ухвалами суду не встановлюється безумовна доведеність усіх обов`язкових складових цивільно-правової відповідальності заподіяння моральної шкоди. ОСОБА_1 не надала до суду жодного доказу спричинення їй моральної шкоди та причинно-наслідкового зв`язку між встановленим порушенням та заявленою моральною шкодою в розмірі 200000 грн., як і не обґрунтувала розмір моральної шкоди, а позовна заява містить формальний перелік моральних страждань, без посилання на конкретні факти та докази, зокрема кримінальне провадження на теперішній час. На підставі викладеного, представник просить відмовити в задоволенні позову.

15.11.2024 року від представника Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області Тараненко М.С. надійшли пояснення. У поясненнях зазначено, що позивач просить стягнути шкоду з Головного управління державної казначейської служби України у Дніпропетровській області за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку. Але відповідно до практики Верховного Суду резулятивна частина рішення не повинна містити відомості про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення прав позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, однак не в резолютивній частині рішення. Також представник, посилаючись на постанови Верховного Суду вказала, що жодна шкода не є очевидною для суду, наявність недоліків у діяльності органів державної влади саме по собі не може бути підставою для безумовного відшкодування моральної шкоди. Причинно-наслідковий зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без будь-яких додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Заподіювач шкоди відповідає за фактом настання шкоди, втім не будь-якої, а тільки тієї, що є наслідком його дій.Стягнення моральної шкоди з Головного управління за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку - не є належним способом захисту прав позивача, не відповідає нормам законодавства та судовій практиці та, окрім зазначеного, не доведене з огляду на норми цивільного законодавства щодо доказування. Реалізація позивачем свого процесуального права на оскарження рішень, дій та бездіяльності органів державної влади не є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди, а є способом захисту та відновлення порушених прав. Тож, на думку Казначейства, позивачем не надано суду доказів на підтвердження наслідків настання моральної шкоди, що є її процесуальним обов`язком. З огляду на зазначене, Головне управління вважає позов таким, що не підлягає задоволенню та просить відмовити в його задоволенні у повному обсязі.

Ухвалою суду від 23.12.2024 року залучено до участі у справі в якості третьої особи Дніпропетровську обласну прокуратуру.

24.01.2025 року від представника Дніпропетровської обласної прокуратури Алексєєнка М.І. надійшли пояснення по справі. У поясненнях зазначено, що остання постанова слідчого СВ Індустріального ВП Дніпровського ВП ГУНП в Дніпропетровській області від 26.06.2020 про закриття кримінального провадження скасована ухвалою Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 15.12.2020 у справі № 202/3353/18. Однак, першим заступником керівника окружної прокуратури 12.12.2024 скасовано постанову слідчого СВ Індустріального ВП Дніпровського ВП ГУНП в області від 26.06.2020 про закриття вказаного кримінального провадження, та 15.01.2025 поновлено досудове розслідування. Здійснення подальшого досудового розслідування доручено СД ДРУП №2 ГУНП в Дніпропетровській області. На даний час досудове розслідування у вищевказаному кримінальному провадженні триває, проводяться необхідні слідчі (розшукові) дії, направлені на встановлення обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.Позивачем у даному позові не наведено жодної правової підстави, визначеної ст. ст. 1167, 1176 ЦК України, та не надано відповідних доказів, які б надавали йому право на відшкодування моральної шкоди.Відсутні документальні докази підтвердження розміру спричинених їй моральних страждань, окрім вимоги щодо відшкодування моральної шкоди з Державного бюджету України в розмірі 200 000 грн та у самій позовній заяві та долучених до неї доказах відсутні дані, що підтверджують причинний зв`язок між діями відповідача та спричиненою, на думку ОСОБА_1 , моральною шкодою. При цьому шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Отже, причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. ОСОБА_1 , окрім викладених у позовній заяві фактичних обставин справи, інших доводів та доказів заподіяння їй моральних чи фізичних страждань, втрати немайнового характеру та необхідності вжиття додаткових зусиль для нормалізації життєвих зв`язків, доказів погіршення стану здоров`я внаслідок досудового розслідування у кримінальному провадженні №0002776 не навела. Натомість, як вбачається зі змісту позовної заяви та доданих до неї копій документів, єдиною підставою для позовних вимог ОСОБА_1 стала її незгода з окремими процесуальними рішеннями органів досудового слідства, які нею ж оскаржувались у порядку судового контролю, передбаченого положеннями КПК України. Сам факт винесення слідчим суддею процесуальної ухвали, якою за результатами розгляду скарги позивача зобов`язано відповідача вчинити певні процесуальні дії, не тягне наслідок цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідача заподіяли позивачу моральну шкоду. Судовий контроль на стадії досудового розслідування, внаслідок якого постановлені ухвали слідчих суддів, не є достатньою підставою для висновку про протиправність дій відповідачів і притягнення їх до відповідальності. На підставі викладеного, враховуючи недоведеність позивачем факту заподіяння їй шкоди, причинного зв`язку з процесуальними діями та настанням тих негативних наслідків, на які вона вказує, просить відмовити в задоволені позову.

У судовому засіданні представник позивача адвокат Довгаль С.М. позов підтримав, просив, задовольнити.

У судовому засіданні представник Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області Котелович О.В. проти позовних вимог заперечувала, просила в задоволенні позову відмовити.

У судовому засіданніпредставник Дніпропетровської обласної прокуратури Запорожська Д.Є. проти позову заперечувала, просила в його задоволенні відмовити.

У судовому засіданні 12.02.2025 року представник Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області Тараненко М.С. проти позову заперечувала, просила в задоволенні позову відмовити. У судове засідання 17.03.2025 року не з`явилася, про час, дату та місце розгляду справи повідомлена належним чином, однак, про причини неявки суд не повідомила.

Суд, заслухавши учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, доходить висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог з огляду на таке.

У ході судового розгляду встановлено, що 21.11.2016 року позивач звернулася до Індустріального РВ ДМУ ГУ поліції в Дніпропетровській області з заявою про вчинення кримінального правопорушення.

Згідно з заявою ОСОБА_1 13.08.2016 року в неї викрадено картку ПАТ КБ «ПриватБанк», яка в подальшому була заблокована. Але через місяць виявилося, що 13.08.2016 року на вкрадену картку ПАТ «А-Банк» видав кредит у сумі 27 467,50 грн.. 22 000 грн. із вказаної суми в подальшому було знято через банкомати ПАТ КБ «ПриватБанк»: 13.08.2016 року - 8 000 грн., 14.08.2016 року у різний час 4 000 грн., 3 000 грн., 3 000 грн. і 4 000 грн. Після звернення до банку ОСОБА_1 дізналася, що кошти на карту зараховано на підставі заяви, написаної від її імені, при цьому її підпис на заяві відсутній (а.с.7).

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернулася до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська зі скаргою на бездіяльність співробітників поліції щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР.

Згідно з витягом з ЄРДР 02.12.2016 року Індустріальним ВП Дніпровського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області за заявою ОСОБА_1 про вчинення кримінального правопорушення, поданою 21.11.2016 року, внесено відомості до ЄРДР за № 0002776 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України.

Слідчим СВ Індустріального ДВП в Дніпропетровській області надано доручення на проведення слідчих (розшукових) дій.

Постановою слідчого СВ Індустріального ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області Побежимової О.С. від 30.06.2017 року закрито кримінальне провадження.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Довгаль С.М. звернувся до слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська зі скаргою на вищевказану постанову. За результатом розгляду скарги слідчим суддею постанову скасовано. В ухвалі слідчого судді зазначено: «Будь-яких слідчих дій, спрямованих на з`ясування обставин, на котрих зауважував заявник, здійснено не було, зокрема, слідчим не встановлено осіб, на яких вказувала потерпіла, які можливо причетні до вчинення кримінального правопорушення, не витребувано у банківської установи інформації з камер відео спостереження банкоматів, з котрих знімалися грошові кошти потерпілої, що могли зафіксувати особу, яка знімала кошти, а також слідчим не відібрано пояснення у відповідальних осіб банку щодо оформлення у вихідний день кредиту, не було проведено інших слідчих дій, спрямованих на з`ясування всіх обставин кримінального провадження.»

Після скасування постанови про закриття кримінального провадження, слідчим надано доручення на проведення слідчих (розшукових) дій, а у подальшому 28.09.2018 року винесено постанову про закриття кримінального провадження. Представник ОСОБА_1 - адвокат Довгаль С.М. звернувся до слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська зі скаргою на вищевказану постанову. За результатом розгляду скарги ухвалою слідчого судді від 27.01.2020 року постанову слідчого скасовано.

Після скасування постанови слідчого представник Довгаль С.М. звернувся до слідчого з клопотанням у кримінальному провадженні. Постановою слідчого СВ Індустріального ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області Чикаліної Н.А. від 23.03.2020 року клопотання представника Довгаля С.М. задоволено. Постановою слідчого від 26.06.2020 року кримінальне провадження закрито.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Довгаль С.М. звернувся до слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська зі скаргою на вищевказану постанову. За результатом розгляду скарги ухвалою слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15.12.2020 року постанову слідчого скасовано.

З пояснень представника Дніпропетровської обласної прокуратури вбачається, що ухвала слідчого судді від 15.12.2020 року виконана не була, а 12.12.2024 року перший заступник керівника окружної прокуратури скасував постанову слідчого СВ Індустріального ВП Дніпровського ВП ГУНП в області від 26.06.2020 року про закриття кримінального провадження, 15.01.2025 року досудове розслідування поновлено.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Статтею 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частин другої-п`ятої цієї статті моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

За загальним правилом підставою виникнення зобов`язання з компенсації моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до яких моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статями 1173 та 1174 ЦК України відповідно.

Згідно зі статтею 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.01.2025 року по справі №335/6977/22 зробила такі висновки, що спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органами державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України та деталізовані у Законі № 266/94-ВР. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у виді арешту чи виправних робіт.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто з огляду на загальні правила про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Отже, в даному випадку не застосовується норма ст. 1176 ЦК України, а підлягають застосуванню положення ст.ст. 1173 - 1174 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування або посадової або службової особи таких органів незалежно від вини цієї особи.

Під час розгляду справ про відшкодування моральної шкоди суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та на яких міркуваннях він у цьому базується, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Позивач, звертаючись з позовом, обґрунтовує завдання їй моральної шкоди тим, що органи досудового розслідування внесли відомості про кримінальне правопорушення за її заявою тільки після розгляду слідчим суддею скарги на невнесення таких відомостей, а також тим, що орган досудового розслідування, не вчинивши слідчих дій, тричі закривав кримінальне провадження № 0002776, а ухвалою слідчого судді такі постанови були скасовані.

Верховний Суд у складі Касаційного господарського суду у постановах від 20.03.2019 року у справі № 918/203/18, від 28.10.2020 року у справі № 904/3667/19 дійшов висновку про те, що у справах про відшкодування шкоди доведення обґрунтованості вимог покладається на позивача, який має надати суду докази наявності шкоди, протиправності поведінки того, хто завдав шкоду, а також причинно-наслідковий зв`язок такої поведінки із завданою шкодою.

Саме лише задоволення скарги щодо неправомірності дій працівників правоохоронного органу не є безумовною підставою для висновку про наявність причинного зв`язку між діями працівників (посадових осіб) такого органу та завданою шкодою. Причинний зв`язок, як обов`язковий елемент цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди, між протиправною поведінкою та шкодою виражається у тому, що шкода, повинна бути об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди.

Сам по собі факт винесення слідчим суддею процесуальних ухвал, якими за результатами розгляду скарг позивача зобов`язано відповідача вчинити певні процесуальні дії, не тягне наслідок цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідачів заподіяли позивачу моральної шкоди. Судовий контроль на стадії досудового розслідування, внаслідок якого постановлені ухвали слідчих суддів, не є достатньою підставою для висновку про протиправність дій відповідачів і притягнення їх до відповідальності (див. постанови Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 686/27967/19 (провадження № 61-14451св20), від 31 травня 2024 року у справі № 463/9819/21 (провадження № 61-13921св23)).

З огляду на загальні засади доказування у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і яким є розмір її відшкодування.

Вирішувати такі спори потрібно з урахуванням того, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (статті 3, 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (Постанова Велика Палата Верховного Суду від 22.01.2025 року по справі №335/6977/22).

Обґрунтовуючи наявність моральної шкоди, позивач зазначила, що зазнала нечуваних страждань, адже вона витрачала час та зусилля для звернення до Першого дніпропетровського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги, де їй призначили адвоката для надання допомоги як потерпілій у кримінальному провадженні, а також зазнала приниження її честі, гідності, нечуваних моральних переживань у зв`язку з численними і безрезультатними відвідуваннями поліції, судових засідань, написанням численних скарг, внаслідок чого порушено її нормальні життєві зв`язки через неможливість продовження активного суспільного життя, порушення стосунків з оточуючими. Вказувала, що через бездіяльність відповідача її постійно супроводжує відчуття відчаю, страху, сорому, приниження.Також, що вона втратила сон і спокій, що не дозволяло їй нормально спілкуватися з людьми і працювати.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (пункт 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.12.2020 року у справі № 752/17832/14-ц).

На думку суду, звернення позивача за отриманням безоплатної правової допомоги та призначення їй адвоката не є доказом наявності в неї моральної шкоди, а є забезпеченням державою її прав на отримання правової допомоги під час досудового розслідування. Обґрунтування способу та доказів приниження органами досудового розслідування честі та гідності позивача в матеріалах справи не міститься. Позивач зазначила, що зазнала нечуваних моральних переживань у зв`язку з численними і безрезультатними відвідуваннями поліції, судових засідань, але зазначене твердження жодним чином не підтверджено. Окрім того, з ухвал слідчих суддів, які розглядали скарги на постанови про закриття кримінального провадження вбачається, що скарги подавав і брав участь у засіданнях представник ОСОБА_1 - адвокат Довгаль С.М., який діяв на підставі доручення центру надання безоплатної вторинної допомоги. При цьому позов не містить обґрунтування, як саме бездіяльність органу досудового розслідування вплинула на виникнення у позивача таких відчуттів як страх, сором, приниження та відчай, а також на втрату сну і спокою, нормальне спілкування з людьми і працю.

Отже, позивачем жодним чином не обґрунтовано та не наведено переконливих доводів щодо завдання їй моральної шкоди органом досудового розслідування Головного управління Національної поліції у Дніпропетровській області, наявності причинно-наслідкового зв`язку між обставинами дій органу та наслідків свого стану, який описує позивач, а також обґрунтування розміру такої шкоди.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про недоведеність позовних вимог та відсутність правових підстав для задоволення позову.

З урахуванням того, що позивач звільнена від сплати судового збору, судовий збір слід віднести на рахунок держави.

На підставі викладеного, керуючись статтями 19, 56 Конституції України, ст. ст. 15-16, 1073-1074 ЦК України, ст. ст. 4, 6, 10, 12, 13, 81-83, 141, 259, 263-264, 265, 268, 354 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Головного управління Національної поліції у Дніпропетровській області, треті особи: Головне Управління Державної казначейської служби України, Дніпропетровська обласна прокуратура, про відшкодування моральної шкоди-відмовити.

Судовий збір віднести на рахунок держави.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Н.Г. Остапенко