Справа № 372/4636/23
Провадження № 2/761/1910/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2025 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Фролової І. В.,

секретаря судового засідання - Бордусенка Б. С.,

за участю:

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - ОСОБА_2 ,

відповідача - ОСОБА_3 ,

представника відповідача - ОСОБА_4 ,

третьої особи - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Шевченківського районного суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: Державний нотаріус Української державної нотаріальної контори Обухівського району Київської області Антонченко Олександра Владиславівна, ОСОБА_5 , Обухівський відділ державної реєстрації актів цивільного стану в Обухівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) про встановлення батьківства із померлим,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 про встановлення факту батьківства із померлим, у якому просив суд:

1) Визнати ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_1 .

2) Зобов?язати Обухівський відділ державної реєстрації актів цивільного стану в Обухівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) внести зміни в актовий запис № 81 від 24 жовтня 2000 року, вчинений Українською міською радою Обухівського району Київської області про народження ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_1 , який народився у місті Українка Обухівського району Київської області, громадянина України, а саме, включити відомості про ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, як батька дитини.

Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що у 1999 році мати позивача познайомилась із батьком позивача. Спадкодавець ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_4 в період із 1999 року по 2001 рік проживали подружжям без реєстрації шлюбу. Від цих відносин у подружжя народився син ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_3 . Оскільки батьки ОСОБА_1 не зареєстрували шлюб, працівники РАЦС внесли запис про народження у відповідності до ст.135 СК України.

Таким чином покійний ОСОБА_6 визнавав себе батьком дитини та постійно приймав участь у житті позивача, виховував, забезпечував та проводив із ним сімейні свята.

Після його смерті відкрилась спадщина.

Постановою нотаріуса від 04.09.2023 року заявнику було також роз`яснено що у видачі і свідоцтва про право на спадщину за батьком йому буде відмовлено у зв`язку із відсутністю документів які підтверджують родинний зв`язок із спадкодавцем.

Через те, що запис про батька позивача здійснений зі слів матері, позивач не може реалізувати свої спадкові права, а встановити відповідний факт можна лише в судовому порядку.

Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 16 жовтня 2023 року було відкрито провадження у справі, призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 20 листопада 2023 року матеріали цивільної справи було передано за підсудністю до Шевченківського районного суду м. Києва.

23 листопада 2021 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого відповідач заперечував щодо задоволення позовних вимог.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 08 лютого 2024 року справу було прийнято у провадження судді Фролової І.В.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 30 січня 2025 року було витребувано у:

1) ФОП ОСОБА_8 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ):

- підтвердження надання послуг ФОП ОСОБА_8 у зв?язку із похованням померлого ОСОБА_6 ОСОБА_1 або ОСОБА_5 ;

- підтвердження отримання оплати (бухгалтерські та розрахункові документи) за актом виконаних робіт від 14.03.2023 року ФОП ОСОБА_8 , оформленим у зв?язку із похованням померлого ОСОБА_6 на суму 23 050,00 грн.

2) КП КОР РС «Лілея» (09200, Київська обл., Кагарлицький р-н, м. Кагарлик, вул. 97 Стрілецької дивізії, буд. 4, ):

- підтвердження надання послуг КП КОР РС «Лілея» ОСОБА_3 у зв?язку із похованням померлого ОСОБА_6 , у дату 12.03.2023 року;

- підтвердження отримання оплати (бухгалтерські та розрахункові документи) КП КОР РС «Лілея» у зв?язку із замовленням зі сторони ОСОБА_3 ритуальних послуг для похованням померлого ОСОБА_6 ;

- надати інформацію чи КП КОР РС «Лілея» передоручало ФОП ОСОБА_8 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) будь-яку частину робіт та послуг у зв?язку із організацією ритуальних послуг за замовленням ОСОБА_3 .

Також ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 30 січня 2025 року було закрито підготовче провадження у справі, призначено до розгляду по суті.

Позивач зі своїм представником у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі.

Відповідач зі своїм представником у судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог заперечували, просили віідмовити.

Третя особа ( ОСОБА_5 ) у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі.

Треті особи (Державний нотаріус Антонченко О.В. та Обухівський ДРАЦС ЦМУЮ (м.Київ)) у судове засідання не прибули, подали клопотання про розгляд справи без їх учатсі.

Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч. 1 ст. 223 ЦПК України).

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86).

Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»).

За таких підстав судом визнано за можливе розглядати справу на підставі доказів, наявних у матеріалах справі, та за погодженням сторін, третіх осіб й згідно поданих ними заяв.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору суд по суті встановив.

За змістом ч.ч.1, 2, 3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України).

Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України.

Дослідивши матеріали справи, судом було встановлено наступне.

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про смерть №185 від 13.03.2023 року видане Обухівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану в Обухівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).

Після його смерті відкрилась спадщина, 04.09.2023 року ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса Обухівського нотаріального округу Київської області Хафусової Владислави В?ячеславівни із заявою про прийняття спадщини.

Постановою приватного нотаріуса Обухівського нотаріального округу Київської області Хафусової Владислави В?ячеславівни від 04.09.2023 року вих. №45/01-16 заявнику було відмовлено у прийнятті заяви оскільки на момент звернення вже була відкрита спадкова справа №39/2023 (номер у нотаріуса 70448127) у державного нотаріуса Української нотаріальної контори Антонченко О.В., що підтверджується довідкою із спадкового реєстру №73805064 від 04.09.2023 року додана до постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії.

Відтак заявник звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини протягом терміну встановленого ст. 1269 ЦК України.

Постановою нотаріуса від 04.09.2023 року вих.№45/01-16 заявнику було також роз?яснено що у видачі і свідоцтва про право на спадщину за батьком йому буде відмовлено у зв?язку із відсутністю документів які підтверджують родинний зв?язок із спадкодавцем.

Мати заявника ОСОБА_5 в період із 13 липня 1988 року по 17 жовтня 1994 року перебувала в зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_9 .

У 1999 році мати позивача познайомилась із ОСОБА_6 .

Як стверджував Спадкодавець ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_4 в період із 1999 року по 2001 рік проживали подружжям без реєстрації шлюбу.

Оскільки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не перебували у зареєстрованому шлюбі, працівники РАЦС внесли запис про народження ОСОБА_1 у відповідності до ст.135 СК України.

Стороною позивача було долучено до матеріалів справи численні спільні фотографії.

Також на підтвердження відповідного факту позивач надав суду квитанції на підтвердження переказів грошових коштів на його банківський рахунок від померлого ОСОБА_6 .

Позаяк цього суд звертає увагу на те, що Позивач мав безперешкодний доступ до квартири у якій проживав ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_2 .

Саме позивач прибувши за вказаною адресою довідався про смерть ОСОБА_6 , у зв`язку з чим викликав на місце події швидку медичну допомогу та працівників поліції.

Також заслуговує на увагу те, що в матеріалів справи міститься заява ОСОБА_3 (брат покійного ОСОБА_6 ) про виключення його із членів гаражного кооперативу №1 м. Українка у зв`язку з переоформленням гаражу № НОМЕР_3 на його племінника ОСОБА_1 .

У судовому засіданні було допитано ряд свідків: ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_9 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , які повідомили суду відомі їм обставини щодо знайомства ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

Під час допиту вказаних свідків було з`ясовано та підтверджено обставини, що відображені на долучених спільних фотографіях.

Свідки підтвердили, що покійний ОСОБА_6 приймав участь у житті позивача, виховував, забезпечував та проводив із ним сімейні свята. До своєї смерті надавав фінансову допомогу.

Щодо позовних вимог, суд дійшов наступних висновків.

Згідно ст. 121 СК України, права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

За положеннями ст. 125 СК України, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від матері визначається на підставі документа закладу охорони здоров`я про народження нею дитини. Якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: 1) за заявою матері та батька дитини; 3) за рішенням суду.

За змістом ст. 126 СК України, походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану.

Статтею 128 СК України встановлено, що за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу.

Як роз`яснено у п.п., 7, 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», у разі смерті чоловіка, який не перебував у шлюбі з матір`ю дитини, або смерті жінки, котра вважалась матір`ю останньої, факт їхнього батьківства (материнства) може бути встановлено за рішенням суду в окремому провадженні. Заяви про встановлення факту як батьківства, так і материнства суд приймає до розгляду, якщо запис про батька (матір) дитини в Книзі реєстрації народжень учинено згідно зі ст. 135 СК України. Із заявою про встановлення факту батьківства до суду мають право звернутися матір, опікун (піклувальник) дитини, особа, яка її утримує та виховує, а також сама дитина, котра досягла повноліття, а факту материнства - батько й інші перелічені особи. Відповідно до статей 213, 215 ЦПК України рішення щодо визнання батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них. Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це.

Згідно п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику про справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995 року, суд розглядає заяви про встановлення факту батьківства в разі смерті особи, яку заявник вважає батьком дитини. Заяви про встановлення фактів батьківства чи визнання батьківства розглядаються судом, якщо у свідоцтві про народження певна особа не вказана батьком дитини.

Заяви про встановлення фактів батьківства чи визнання батьківства розглядаються судом, якщо у свідоцтві про народження певна особа не вказана батьком дитини, коли відповідно до ч. 2 ст. 55 СК України про батька дитини проведено за вказівкою матері, яка не перебувала у шлюбі, або ж такий запис зовсім відсутній, і можуть бути подані матір`ю, опікуном чи піклувальником дитини чи самою дитиною після досягнення повноліття.

Таким чином, закон розрізняє порядок визначення походження дитини від батька шляхом визнання батьківства - про що позов заявляється до особи, яка вважається батьком дитини, або нею самою, та шляхом встановлення факту батьківства у разі смерті особи, яку заявник вважає батьком дитини.

Як роз`яснено у п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», оскільки підстави для визнання батьківства за рішенням суду, зазначені у ст. 128 СК (2947-14), істотно відрізняються від підстав його встановлення, передбачених у ст. 53 КпШС (2006-07), суди, вирішуючи питання про те, якою нормою слід керуватися при розгляді справ цієї категорії, повинні виходити з дати народження дитини. Так, при розгляді справ про встановлення батьківства щодо дитини, яка народилася до 1 січня 2004 р., необхідно застосовувати відповідні норми КпШС (2006-07), беручи до уваги всі докази, що достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства, в їх сукупності, зокрема, спільне проживання й ведення спільного господарства відповідачем та матір`ю дитини до її народження, спільне виховання або утримання ними дитини.

Згідно ст. 51 КпШС України , взаємні права та обов`язки батьків і дітей ґрунтуються на походженні дітей, засвідченому у встановленому законом порядку.

Відповідно до ст. 53 КпШС України , Походження дитини від батьків, які не перебувають між собою в шлюбі, встановлюється шляхом подачі спільної заяви батьком і матір`ю дитини в державні органи реєстрації актів громадянського стану. В разі народження дитини у батьків, які не перебувають у шлюбі, при відсутності спільної заяви батьків батьківство може бути встановлене в судовому порядку за заявою одного з батьків або опікуна (піклувальника) дитини, особи, на утриманні якої знаходиться дитина, а також самої дитини після досягнення нею повноліття. При встановленні батьківства суд бере до уваги спільне проживання та ведення спільного господарства матір`ю дитини і відповідачем до народження дитини, або спільне виховання чи утримання ними дитини, або докази, що з достовірністю підтверджують визнання відповідачем батьківства.

За змістом ст. 55 КпШС України, якщо батьки не перебувають у шлюбі між собою, запис про матір дитини провадиться за заявою матері, а запис про батька дитини - за спільною заявою батька і матері дитини, або батько записується згідно з рішенням суду. При народженні дитини у матері, яка не перебуває в шлюбі, якщо немає спільної заяви батьків і рішення суду про встановлення батьківства, запис про батька дитини в книзі записів народжень провадиться за прізвищем матері, ім`ям, по батькові та національність батька дитини записуються за її вказівкою.

У пункті 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» роз`яснено, що суд розглядає заяви про встановлення факту батьківства в разі смерті особи, яку заявник вважає батьком дитини, і вирішує їх з урахуванням обставин, передбачених ст.53 Кодексу про шлюб та сім`ю України. Заяви про встановлення фактів батьківства чи визнання батьківства розглядаються судом, якщо у свідоцтві про народження певна особа не вказана батьком дитини (наприклад, відповідно до ч.2 ст.55 Кодексу про шлюб та сім`ю запис про батька дитини проведено за вказівкою матері, яка не перебувала у шлюбі, або ж такий запис зовсім відсутній) і можуть бути подані матір`ю, опікуном чи піклувальником дитини чи самою дитиною після досягнення повноліття.

У своїй постанові від 17.02.2021 року в справі №373/2257/18 Верховний Суд зазначив, що доказами визнання батьківства можуть бути листи, заяви, анкети, інші документи, а також показання свідків, пояснення самих сторін, які достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства.

У своїй постанові від 16.05.2018 року в справі №591/6441/14-ц Верховний Суд вказав, що доказами у такій справі можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, показань свідків, письмових або речових доказів, висновків експертів. Тобто при вирішенні спору про визнання батьківства мають враховуватись усі передбачені законом докази в їх сукупності. Керуючись цим загальним правилом, встановлення батьківства на підставі частини другої статті 128 СК України можливо за наявності належних і обґрунтованих доказів (відомостей), які засвідчують походження дитини від певної особи. Для встановлення батьківства правове значення мають фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері і батька дитини, ведення ними спільного господарства до народження дитини або спільне її виховання чи утримання, а також докази, що підтверджують визнання особою батьківства.

Суд оцінивши всі надані письмові докази, покази свідків, урахувавши також визнання відповідачем позову, дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення.

Суд ураховує надані позивачем фото світлини, а також квитанції про грошові перекази та інші докази, що в сукупності свідчать про те, що за життя ОСОБА_6 визнавав позивача своїм рідним сином.

Крім того, суд надавши оцінку показам свідків приймає їх як належні докази у справі.

Позаяк цього, вирішальним, на переконання суду також є те, що підставою для категоричного висновку для визнання батьківства в судовому порядку може бути результат судово-генетичної експертизи.

Європейський суд з прав людини, рішення якого є джерелом права згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», зауважив, що «на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства» (Калачова проти Російської Федерації № 3451/05, § 34, від 07 травня 2009 року).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16.05.2018 у справі №591/6441/14-ц (провадження №61-6030св18) зазначено, що підставою для категоричного висновку для визнання батьківства в судовому порядку може бути висновок судово-генетичної або судово-імунологічної експертизи.

В даній судовій справі відповідач заперечував щодо проведення судової молекулярно-генетичної експертизи, посилаючись на те, що висновки експертизи не зможуть надати достовірну відповідь щодо встановлення рівня спорідненості між сторонами, проте суд визнає такі твердження неспроможними, оскільки доказова цінність ДНК-тесту суттєво переважає будь-який інший доказ, а відтак вказане породжує розумні сумніви щодо поведінки відповідача в частині ухилення від проведення такої експертизи.

З матеріалів справи слідує, що у листопаді 2023 року представником позивача було подано клопотання про призначення у справі судової молекулярно-генетичної експертизи, на вирішення якої було винесено наступні питання:

1) Чи є біологічна спорідненість між позивачем ОСОБА_17 та ОСОБА_3 ?

2) Чи є ОСОБА_3 біологічним батьком ОСОБА_1 ?

3) Чи є ОСОБА_3 біологічним дядьком ОСОБА_1 ?

Суд зауважує, що молекулярно-генетична експертиза є одним із видів біологічної експертизи, до завдань якої віднесено встановлення спорідненості (родинних зв`язків). Порядок проведення експертизи встановлений Інструкцією про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень та Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 08.10.1998 № 53/5 зі змінами.

Заперечуючи проти призначення такої експертизи сторона відповідача посилаючись на висновки Верховного Суду у постанові від 12.11.2020 у справі № 705/5862/18, зауважили що у відповідності до доказів, що містяться в матеріалах справи, померлий був кремований, а отже, відсутній його біологічний матеріал для аналізу ДНК. Проведення експертизи без можливості прямого дослідження ДНК померлого робить її результати недостатньо надійними для встановлення юридично значимого факту.

Вказані твердження було відхилено судом, оскільки дане суперечить завданням судової молекулярно-генетичної експертизи, яка за свою доказовою цінністю є єдиним достовірним доказом на підтвердження такого факту.

Вирішальним є те, що батька позивача було кремовано, що унеможливлює відібрання його біологічних зразків, а тому саме відповідач, як прямий біологічний родич померлого міг посприяти у вирішення вказаного судового спору, шляхом надання біологічних зразків на предмет дослідження ядерної ДНК (ДНК, розташована в ядрі клітини).

Водночас, вирішуючи питання про призначення судової експертизи судом було враховано те, що відповідачем у судовому засідання було у критичній формі виражено свою незгоду щодо надання таких біологічних зразків.

З урахуванням викладеного, судом було зазначено, що відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Ніхто не може бути підданий катуванню, жорстокому, нелюдському або такому, що принижує його гідність, поводженню чи покаранню. Жодна людина без її вільної згоди не може бути піддана медичним, науковим чи іншим дослідам (ст. 28 Конституції України). Право на особисту (тілесну) недоторканність - найважливіше демократичне право, яке отримало правове визнання не тільки на рівні конституції, а й у міжнародних актах, зокрема, у Загальній декларації прав людини, Міжнародному пакті про громадянські та політичні права, Європейській конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, Декларації про захист всіх осіб від тортур та інших жорстоких, нелюдських чи таких, що принижують гідність видів поводження чи покарання, тощо. Визнання, дотримання і захист прав і свобод людини і громадянина - обов`язок держави та її органів, у тому числі органів досудового розслідування, прокуратури і суду. Обмеження прав людини може бути здійснено виключно за рішенням суду і тільки на підставах і в порядку, встановлених законом (ст. 29 Конституції України).

Європейський суд з прав людини в своєму рішенні від 25.12.1993 у справі «Функе проти Франції» зазначив, що не можливо здійснення по відношенню до особи будь - якого примусу з метою надання цією особою доказів, які згодом буде покладено в основу її обвинувачення.

За практикою Європейського суду з прав людини фізична недоторканість особи охоплюється поняттям «приватне жаття», що охороняється статтею 8 Конвенції (рішення від 26.03.1985 у справі «X та У проти Нідерландів») і стосується найбільш інтимних аспектів приватного життя, а обов`язкове медичне втручання, навіть незначне, становить втручання у це право.

З огляду на викладене, судом під час розгляду справи було застосовано принцип процесуальної економії.

Згідно з позицією, висловленою в ухвалі Верховного Суду від 24 травня 2021 року у справі №9901/20/21, принцип процесуальної економії спрямований, у першу чергу, на пришвидшення розгляду справи (вирішення спору) та зменшення судових витрат.

В контексті вказаної судової справи очевидним є те, що у разі призначення судом судової молекулярно-генетичної експертизи, виникла б необхідність отримання біологічних зразків відповідача, проте останній заперечував щодо надання таких зразків, що в розрізі ст. 3 Конституції України призвело до того, що клопотання судового експерта не було неможливо виконати, а відтак і провести таку судову експертизу.

Вказане, на переконання суду, суперечить принципу розумності строків розгляду справи, а тому судова експертиза не була призначена задля розгляду справу в цілому в розумні строки, запобіганню зловживанню сторонами своїми процесуальними правами, а також гарантувало бережне ставлення до ресурсів всіх учасників справи.

Водночас вказані обставини дозволяють суду застосувати положення ст. 109 ЦПК України, а саме у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Інші доводи сторін, які наведені у позові, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини.

Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).

В сукупності усі наявні в справі письмові докази, покази свідків та пояснення сторін у справі, свідчать про наявність достатніх підстав для встановлення факту батьківства померлого ОСОБА_6 відносно позивача, що вказує на необхідність задоволення позовних вимог про встановлення відповідного юридичного факту.

Щодо внесення змін в актовий запис, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ст. 134 СК України на підставі рішення суду орган державної реєстрації актів цивільного стану вносить відповідні зміни до актового запису про народження, складеного органами державної реєстрації актів цивільного стану України, та видає нове Свідоцтво про народження.

Згідно з абз. 9 п. 20 глави 1 розділу ІІІ Правил реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18 жовтня 2000 року № 52/5 при вирішенні судом спорів про визнання батьківства, материнства, оспорювання батьківства чи материнства, встановлення фактів батьківства та материнства зміни до актових записів про народження вносяться відповідно до Положення про внесення змін, доповнень, поновлення та анулювання актових записів цивільного стану.

Відповідно до п.2.13.1 Правил внесення змін в актовий запис цивільного стану, їх поновлення та анулювання затверджених наказом Міністерства юстиції України № 96/5від 12.01.2011 року підставою для внесення змін в актові записи цивільного стану зокрема є: рішення суду про визнання батьківства (материнства), усиновлення (удочеріння), про скасування раніше винесеного рішення суду про визнання батьківства, виключення відомостей про батька (матір) дитини з актового запису про народження, скасування або визнання усиновлення (удочеріння) недійсним, про визнання шлюбу недійсним, установлення неправильності в актовому записі цивільного стану та інші, у яких зазначено про внесення конкретних змін в актові записи цивільного стану.

Згідно з п. 2.16.4. Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затверджених Наказом Міністерства юстиції України від 12 січня 2011 року № 96/5, на підставі рішення суду про визнання батьківства (материнства) в актовому записі про народження змінюються відомості про батька та вносяться пов`язані з цим інші зміни згідно із зазначеними в рішенні суду.

Отже, суд вважає за можливе внести зміни в актовий запис № 81 від 24 жовтня 2000 року, вчинений Українською міською радою Обухівського району Київської області про народження ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_1 , який народився у місті Українка Обухівського району Київської області, громадянина України, а саме, включити відомості про ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, як батька дитини.

Щодо судових витрат суд дійшов наступних висновків.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1 ст. 141 ЦПК України).

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.2 ст. 141 ЦПК України).

Оскільки позовні вимоги задоволено, суд відповідно до ст.88 ЦПК України стягує з відповідача на користь позивача документально підтверджені судові витрати пропорційно розміру задоволених вимог.

Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ст. 141 ЦПК України й судові витрати (судовий збір) у сумі 2 422 гривень 40 копійок за одну позовну вимогу немайнового характеру стягнути з відповідача на користь позивача.

На підставі ст. 55, 121, 125, 126, 128, 134 СК України, з урахуванням положень Правил реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України, керуючись ст. 3, 4, 5, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 17, 43, 49, 55, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 258, 262, 264, 265, 268, 273, 352 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: Державний нотаріус Української державної нотаріальної контори Обухівського району Київської області Антонченко Олександра Владиславівна, ОСОБА_5 , Обухівський відділ державної реєстрації актів цивільного стану в Обухівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) про встановлення батьківства із померлим - задовольнити у повному обсязі.

Визнати ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_1 .

Зобов?язати Обухівський відділ державної реєстрації актів цивільного стану в Обухівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) внести зміни в актовий запис № 81 від 24 жовтня 2000 року, вчинений Українською міською радою Обухівського району Київської області про народження ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_1 , який народився у місті Українка Обухівського району Київської області, громадянина України, а саме, включити відомості про ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, як батька дитини.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 2 422 гривень 40 копійок.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги до або через Шевченківський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було проголошено лише вступну і резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, цей строк обчислюється з дня складання повного тексту судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Реквізити учасників справи:

ОСОБА_1 , адреса місця проживання - АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_4 ,

ОСОБА_3 , адреса місця проживання - АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_5 ,

Державний нотаріус Української державної нотаріальної контори Обухівського району Київської області Антонченко Олександра Владиславівна, адреса місцезнаходження - Київська обл., Обухівський р-н., м. Українка, вул. Шевченко, буд. 1,

ОСОБА_5 , адреса місця проживання - АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_6 ,

Обухівський відділ державної реєстрації актів цивільного стану в Обухівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), адреса місцезнаходження - Київська обл., м. Обухів, вул. Київська , буд. 2.

Повний текст рішення виготовлений 20 березня 2025 року.

Суддя: