ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2025 року

м. Київ

справа № 127/12042/23

провадження № 61-3778св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Литвиненко І. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі:Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Бєлая Оксана Миколаївна, ОСОБА_2 ,

третя особа - ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 02 листопада 2024 року в складі судді Іщук Т. П. та постанову Вінницького апеляційного суду від 08 лютого 2024 року в складі колегії суддів: Копаничук С. Г., Медвецького С. К., Оніщука В. В. у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Бєлої Оксани Миколаївни, ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про визнання договору іпотеки припиненим, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Бєлої О. М., ОСОБА_2 , за участі третьої особи без самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - ОСОБА_3 , про визнання договору іпотеки припиненим, зобов`язання вчинити дії.

В обґрунтування своїх вимог, позивач зазначав, що 01 березня 2007 року між ним та ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого в свою чергу є АТ КБ «ПриватБанк» був укладений кредитний договір № VIHOGK02021219, відповідно до умов якого банк надав останньому кредит у розмірі 47 200,00 дол. США на термін до 01 березня 2027 року, а боржник зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами у строки та в порядку встановленому кредитним договором.

З метою забезпечення виконання кредитних зобов`язань цього ж дня сторони уклали договір іпотеки № VIHOGHK02021219, за яким ОСОБА_1 передав в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1 , що належала останньому на підставі договору купівлі-продажу від 01 березня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Терещенко В. В. та зареєстрованого в реєстрі за № 886.

Позивач зазначав, що протягом 2007-2015 року він добросовісно виконував умови кредитного договору та сплатив банку кошти у сумі 51 687,00 дол. США. Вважав, що станом на 01 червня 2015 року він повністю виконав взяті на себе зобов`язання за договором кредиту та договором іпотеки, а тому договір іпотеки з цієї дати є припиненим.

Крім цього, зазначав, що договір іпотеки, укладений ним на вкрай невигідних для нього умовах, оскільки за змістом зазначеного кредитного договору він мав повернути банку кошти у розмірі 140 000,00 дол. США, що свідчить про те, що він був укладений шляхом введення його в оману, за збігом тяжких обставин (відсутністю житла у м. Вінниці, важкими економічними умовами та народженням дитини).

Позивач звертався до банку з вимогою у досудовому порядку припинити договір іпотеки, повернути оригінали правовстановлюючих документів на спірну квартиру та виконати постанову Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 127/31897/18, якою визнано протиправним та скасованорішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 26 вересня 2016 року, індексний номер 31566007, прийняте приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Бєлою О. М., щодо реєстрації права власності на спірну квартиру за банком. Однак банк зазначені вимоги не виконав.

Також зазначав, що на час подання цього позову власниками спірної квартири є він та його дружина, їх частки є рівними. У цій квартирі також проживають їх діти. Звертав увагу на те, що постановою Верховного Суду від 24 лютого 2021 року в справі № 127/10609/18 у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» про виселення його та членів сім`ї зі спірної квартири відмовлено.

Посилаючись на викладене, з урахуванням заяви від 17 липня 2023 року про зміну предмета позову, ОСОБА_1 просив суд:

- визнати договір іпотеки від 01 березня 2007 року припиненим;

- зобов`язати ПАТ КБ «ПриватБанк» повернути оригінали правовстановлюючих документів;

- зобов`язати приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального Бєлую О. М. зняти заборони про державну реєстрацію та їх обтяжень від 21 вересня 2016 року, індексний номер 31566007 від 26 вересня 2016 року про реєстрацію права власності на спірну квартиру за АТ КБ «ПриватБанк», внесене приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Бєлою О. М., номер запису про право власності 16578590, номер розділу в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № 101.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Вінницький міський суд Вінницької області рішенням від 02 листопада 2023 року в задоволенні позовних вимог відмовив.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції керувався тим, що позивач не навів законних підстав для визнання договору іпотеки припиненим, що вказує на безпідставність заявлених позовних вимог. Крім того, суд звернув увагу на обраний позивачем спосіб захисту, вказавши про те, що право іпотекодавця, у разі його порушення, підлягає судовому захисту за його позовом шляхом визнання іпотеки такою, що припинена, а не шляхом припинення договору іпотеки чи шляхом припинення зобов`язання за договором.

Щодо вимоги позивача про зобов`язання АТ КБ «ПриватБанк» повернути оригінали правовстановлюючих документів, суд першої інстанції, врахувавши пункт 18.11 договору іпотеки, а також те, що станом на час розгляду справи кредитні зобов`язання, які забезпечувались іпотекою не виконанні, іпотека не припинена, кредитний та іпотечний договори є чинними, правомірними та не визнані в установленому законом порядку недійсними, дійшов висновку про відсутність підстав для повернення позивачу правовстановлюючих документів.

Також суд першої інстанції не вбачав підстав для задоволення позовних вимог, пред`явлених до ОСОБА_2 , зазначивши про те, що остання є неналежним відповідачем, оскільки як кредитний договір, так і договір іпотеки укладений позивачем із ЗАТ «ПриватБанк». ОСОБА_2 як керівник бізнесу «Іпотечне кредитування» та представник банку на час укладення цих договорів, діяла від імені та в інтересах юридичної особи, яка є відповідачем у справі.

Також суд не вбачав підстав для задоволення позовних вимог про зняття заборони на відчуження спірної квартири, оскільки на час розгляду справи кредитні зобов`язання, які забезпечувались іпотекою, не виконанні, іпотека не визнана припиненою, кредитний та іпотечний договори є чинними та не визнані в установленому законом порядку недійсними.

Вінницький апеляційний суд постановою від 08 лютого 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 02 листопада 2023 року - без змін.

Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог, зазначивши про те, що матеріали справи не містять допустимих, достовірних і достатніх доказів на підтвердження наявності підстав для припинення іпотеки відповідно до статті 17 Закону України «Про іпотеку», зокрема належного виконання ОСОБА_1 усіх умов кредитного договору та відсутності заборгованості за цим договором.

Крім цього, суд врахував рішення Вінницького міського суду від 29 вересня 2016 року в справі № 127/10203/16, яке набрало законної сили, та яким стягнено солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_5 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 01 березня 2007 року № VIH0GK02021219 у розмірі 38 717,99 дол. США, що за офіційним курсом НБУ станом на день ухвалення судом рішення еквівалентно 1 002 408,76 грн, яке позивач не виконав.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

10 березня 2024 року ОСОБА_1 через засоби поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 02 листопада 2024 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 08 лютого 2024 року та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

У касаційній скарзі заявник посилається на підставу касаційного оскарження, визначену пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України. Зазначає, що суди неправильно застосували норм матеріального права та порушили норм процесуального права, неповно з`ясували обставини, що мають значення для справи, а також суди застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року в справі № 711/4556/16, постановах Верховного Суду від 18 вересня 2019 року в справі № 695/3790/15.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що суди не врахували те, що позивач укладав договори іпотеки та кредитний договір із приватною юридичною особою ЗАТ «ПриватБанк», яка ліквідована, тому дія договору іпотеки припинилася. АТ КБ «ПриватБанк» як державна юридична особа у спірних правовідносинах є особою, яка не наділена правами та обов`язками, не набула статусу учасника договірних правовідносин.

Також зазначає, що суди не врахували, що він фактично виконав кредитний договір та сплатив банку 51 687,00 дол. США, не завдавши збитків останньому. Заочним рішенням суду було безпідставно стягнено збільшений борг, що підлягає стягненню з нього, та замінено кредитора у зобов`язанні. Також позивач вважає, що заочне рішення суду не може бути прийняте як доказ у цій справі, оскільки воно ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права та суперечить статті 57 Конституції України.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою від 20 травня 2024 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував матеріали справи із Вінницького міського суду Вінницької області.

Справу передано до Верховного Суду у червні 2024 року.

Фактичні обставини, з`ясовані судами

01 березня 2007 між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «ПриватБанк» укладений кредитний договір № VIH0GK02021219, за умовами якого банк зобов`язався надати позичальникові кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу на строк до 01 березня 2027 року включно, у вигляді не поновлювальної лінії у розмірі 47 200,00 дол. США на наступні цілі: купівля нерухомості у сумі 40 000,00 дол. США, а також на сплату страхових платежів у розмірі 7 200,00 дол. США у випадках та в порядку, передбачених пунктами 2.1.3, 2.2.7 цього договору, зі сплатою за користування кредитом - 1 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту - 0,75 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, 0,2 % від суми виданого кредиту щомісяця у період сплати, відсотків за дострокове погашення кредиту згідно з пунктом 3.11 цього договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно з пунктом 6.2 цього договору. Щомісяця у період сплати (з «3» до «8» число кожного місяця) позичальник повинен надати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 525,09 дол. США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості за кредитом, відсотками, винагороди (т. 1, а. с.16-20).

01 березня 2007 року ОСОБА_1 придбав спірну квартиру на підставі договору купівлі-продажу від 01 березня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Терещенко В. В. та зареєстрованого в реєстрі за № 886 (т. 1, а. с. 21).

Відповідно до реєстраційного посвідчення, виданого Вінницьким обласним об`єднаним бюро технічної інвентаризації від 01 липня 2007 року, спірна квартира станом на 01 березня 2007 року була зареєстрована за ОСОБА_1 (т. 1, а. с. 22, 23).

01 березня 2007 року на забезпечення виконання зобов`язань за зазначеним кредитним договором між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір іпотеки спірної квартири, згідно з умовами якого у забезпечення виконання ним грошових зобов`язань за кредитним договором позивач передав у іпотеку нерухоме майно - спірну квартиру (т. 1, а. с. 13-15).

Станом на 15 листопада 2019 року у спірній квартирі зареєстрований ОСОБА_1 та проживають без реєстрації ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 (т. 1, а. с. 24).

Відповідно до виписки про погашення кредиту від 25 червня 2015 року № 2420219 ОСОБА_1 із 2007 року до 2015 року сплатив банку кошти на виконання умов зазначеного кредитного договору від 01 березня 2007 року в загальному розмірі 58 119,74 дол. США (т. 1, а. с. 182-184).

Рішенням від 29 вересня 2016 року Вінницький міський суд Вінницької області, залишеним без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 27 лютого 2024 року, в справі № 127/10203/16 позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 про стягнення заборгованості задовольнив частково, стягнув солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_5 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 01 березня 2007 року № VIH0GK02021219 у розмірі 38 717,99 дол. США, що за офіційним курсом НБУ станом на день ухвалення судом рішення еквівалентно 1 002 408,76 грн, з яких: 31 490,71 дол. США - заборгованість за кредитом, 3 763,33 дол. США - заборгованість зі сплати процентів за користування кредитом, 800,00 дол. США - заборгованість зі сплати комісії за користуванням кредитом, 901,25 дол. США - пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань, 1 762,70 дол. США - штраф (процентна складова) (т. 1, а. с. 100-104).

Виконавчий лист перебуває на примусовому виконанні, ВП НОМЕР_1 (т. 1, а. с. 222).

21 вересня 2016 року приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Бєлая О. М. до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесла запис № 16578590 про право власності ПАТ КБ «ПриватБанк» на спірну квартиру на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 26 вересня 2016 року, індексний номер 31566007. Зазначене рішення прийнято на підставі договору іпотеки від 01 березня 2007 року, укладеного між банком та ОСОБА_1 (т. 2, а. с. 7-33).

Постановою від 02 грудня 2020 року Верховний Суд у справі № 127/31897/18 позов ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк», приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Бєлої О. М., третя особа - Служба у справах дітей Вінницької міської ради, про визнання протиправним та скасування рішень про державну реєстрацію та зобов`язання вчинити дії задовольнив частково. Визнав протиправним та скасував рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 21 вересня 2016 року, індексний номер 31566007 від 26 вересня 2016 року про реєстрацію права власності на спірну квартиру за ПАТ КБ «ПриватБанк», прийняте приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Бєлою О. М., номер запису про право власності 16578590, номер розділу в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 101. Визнав протиправним та скасував рішення про державну реєстрацію та їх обтяжень, індексний номер 31566007 від 26 вересня 2016 року, прийняте приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Бєлою О. М., номер запису про право власності на нерухоме майно 101. У решті позову відмовив (т. 1, а. с. 43-50).

ОСОБА_1 звертався до суду з позовом до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання оспорюваного договору іпотеки розірваним, визнання договору про надання споживчого кредиту виконаним і розірваним з 01 липня 2015 року (справа № 127/14214/19 ). За результатами розгляду справи 11 листопада 2019 року суд першої інстанції ухвалив рішення про відмову у задоволенні позову (т. 1, а. с. 105-107).

Також встановлено, що постановою від 24 лютого 2021 року Верховний Суд у справі № 127/10609/18 позов АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про виселення залишив без задоволення (т. 1, а. с. 33-42).

Постановою від 26 жовтня 2022 року Верховний Суд у справі № 127/28130/20 скасував постанову Вінницького апеляційного суду від 11 листопада 2021 року та залишив без змін рішення Вінницького міського суду від 25 червня 2021 року, яким визнано право власності за ОСОБА_3 на 1/2 (ідеальну) частку спірної квартири, а решту залишив у власності ОСОБА_1 (т. 1, а. с. 52-63).

26 грудня 2022 року ОСОБА_1 звертався до банку із заявою про визнання кредитного договору виконаним, а договору іпотеки припиненим, а також просив виконати постанову Верховного Суду від 02 грудня 2020 року в справі № 127/31897/18, якою було скасовано право власності на спірну квартиру за банком, а також просив зняти обмеження зі спірної квартири, а також повернути йому правовстановлюючі документи (т. 1, а. с. 64-70).

У відповіді на звернення 30 грудня 2022 року за № 20.1.0.0.0/7-221229/7717 банк повідомив позивачу загальні умови виконання зобов`язань за кредитним договором та вказав на заборону банкам встановлювати окремій особі більш сприятливі умови, відмовив у задоволенні запиту про повернення правовстановлюючих документів, а також запропонував позивачу звернутися до Державної виконавчої служби із рішенням суду, що набрало законної сили (т. 1, а. с. 71, 72).

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

У частині першій статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій відповідають вказаним вимогам закону.

Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваних судових рішень, обговоривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з огляду на таке.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

У частині першій статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої, абзацу дванадцятого частини другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

За змістом положень указаних норм права суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права й охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються. Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Установивши наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту їх порушення або оспорення і, відповідно, ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу в захисті, встановивши безпідставність та (або) необґрунтованість заявлених вимог.

З урахуванням викладеного для вирішення спору, який виник на підставі звернення до суду позивача, який вважає порушеними, невизнаними або оспореними свої, зокрема майнові права, суду необхідно встановити наявність у позивача такого права, факт його порушення і у зв`язку із зазначеним з`ясувати, чи правильний спосіб захисту свого права обрано позивачем при зверненні до суду.

Відповідно до статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Як передбачено частиною першою статті 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності.

За правилами статті 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, а також в інших випадках, встановлених законом, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (частина перша статті 575 ЦК України).

Поняття іпотеки деталізує абзац третій статті 1 Закону України «Про іпотеку», який визначає, що іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3, абзаци другий і сьомий частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку», пункт 1 частини першої і речення друге цієї частини статті 593 ЦК України).

Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК України).

Однією з таких підстав, встановлених законом, є виконання, проведене належним чином (стаття 599 ЦК України).

Оскільки у статті 599 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином, а тому з часу зарахування на банківський рахунок сум, стягнутих за рішенням суду або добровільно сплачених позичальником на вимогу про дострокове повернення позики, ці зобов`язання вважаються припиненими.

Отже, за належного виконання у повному обсязі забезпеченого іпотекою основного зобов`язання за кредитним договором припиняється як це зобов`язання, так і зобов`язання за договором іпотеки, які є похідними від основного зобов`язання.

При цьому законодавство не вимагає від іпотекодавця будь-яких дій, пов`язаних з припиненням іпотеки оскільки іпотека, за відсутності іншої обґрунтованої заборгованості припиняється за фактом припинення виконанням основного зобов`язання.

Отже, за відсутності обґрунтованої заборгованості позичальника та вимог кредитора на момент виконання рішення суду про дострокове стягнення заборгованості та припинення у зв`язку із цим основного зобов`язання іпотека припиняється.

Схожі висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року в справі № 711/4556/16, від 17 квітня 2018 року в справі № 522/407/15 та постановах Верховного Суду від 26 січня 2022 року в справі № 127/26402/20, від 29 січня 2024 року в справі № 688/2994/22.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно із частинами першою, другою статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини справи, які за законом мають підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У справі, яка переглядається, суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що рішенням від 29 вересня 2016 року Вінницький міський суд Вінницької області у справі № 127/10203/16 позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 про стягнення заборгованості задовольнив частково, стягнув солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_5 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 01 березня 2007 року № VIH0GK02021219 у розмірі 38 717,99 дол. США, що за офіційним курсом НБУ станом на день ухвалення судом рішення еквівалентно 1 002 408,76 грн. Зазначене рішення суду залишене без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 27 лютого 2024 року та постановою Верховного Суду від 20 січня 2025 року.

Доказів виконання зазначеного рішення суду позивач не надав.

Тому, встановивши, що основне зобов`язання за кредитним договором не виконане належним чином, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про те, що відсутні підстави для припинення правовідносин за договором іпотеки, який забезпечує основне зобов`язання.

Колегія суддів погоджується з такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони прийняті з правильним застосуванням норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального права.

Доводи касаційної скарги про те, що суди не врахували, що кредит було в повному обсязі повернуто боржником банку ще до 01 червня 2015 року, що підтверджується сплаченими ним коштами у сумі 51 687,00 дол. США, є безпідставними та спростовується встановленими судами обставинами. Суди надали оцінку зазначеним доводам позивача та правильно зазначили, що вказані платежі були враховані судом під час визначення розміру заборгованості та ухвалення рішення від 29 вересня 2016 року в справі № 127/10203/16, яке залишене без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 27 лютого 2024 року та постановою Верховного Суду від 20 січня 2025 року.

У зв`язку з чим, колегія суддів погоджується з висновками судів, що заявник не довів виконання основного зобов`язання за кредитним договором, що було його процесуальним обов`язком відповідно до статей 12, 81 ЦПК України, не надав доказів сплати грошових коштів у повному обсязі, тому відсутні передбачені законом підстави вважати припиненою іпотеку за іпотечним договором від 01 березня 2007 року.

Не заслуговують на увагу посилання заявника на те, що суди не врахували, що позивач укладав кредитний договір та договір іпотеки із приватною юридичною особою ЗАТ «ПриватБанк», яка ліквідована, тому дія договору іпотеки припинилася. Колегія суддів звертає увагу на те, що такі доводи позивача є помилковими, оскільки у даному випадку припинення юридичної особи ЗАТ «ПриватБанк» не відбулося, відбулася лише зміна типу акціонерного товариства. Так правонаступником всіх прав та обов`язків ЗАТ КБ «ПриватБанк» є ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого, в свою чергу, є АТ КБ «ПриватБанк».

Подібного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 18 вересня 2019 року в справі № 303/4128/17 та від 20 січня 2025 року в справі № 127/10203/16.

Інші доводи касаційної скарги не можуть бути підставами для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони не відповідають матеріалам справи та встановленим судами обставинам, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального та процесуального права й зводяться до необхідності переоцінки судом доказів, що відповідно до вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження у судах першої та апеляційної інстанцій з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах закону, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Посилання в касаційній скарзі на неврахування судами відповідних висновків Верховного Судуне можуть бути прийнятті колегією суддів до уваги, оскільки у зазначених заявником справах інші правовідносини та встановлені інші фактичні обставини справи.

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення - без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість їх судових рішень не впливають, то колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 02 листопада 2024 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 08 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді Є. В. Петров

А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко