КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/4740/2025 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 березня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Гаврилко Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Подільського районного суду міста Києва від 02 жовтня 2024 року у справі за поданням приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Уманець Наталі Олегівни про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_1 , заінтересована особа - ОСОБА_2 ,

в с т а н о в и в:

У серпні 2024 року приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Уманець Н.О. звернулась до суду з поданням про тимчасове обмеження боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України без вилучення паспорту громадянина України для виїзду за кордон до повного виконання зобов`язань, покладених на нього виконавчими листами № 758/7820/23, виданими 14 листопада 2023 року Подільським районним судом м. Києва.

В обґрунтування подання зазначила, що у неї на виконанні перебуває зведене виконавче провадження № НОМЕР_1 (ВП № НОМЕР_2 та № НОМЕР_3) з примусового виконання виконавчих листів № 758/7820/23 від 14 листопада 2023 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 боргу в сумі 110 000 доларів США та судового збору в сумі 13 441,47 грн.

16 листопада 2023 року винесені постанови про відкриття виконавчого провадження та інші постанови, у тому числі про арешт коштів та майна боржника, копії яких направлялися на адресу останнього.

В рамках вказаноговиконавчого провадження було вжито низку заходів щодо примусового стягнення присудженої суми заборгованості, однак боржник ухиляється від добровільного виконання покладених на нього зобов`язань та не вчинив жодних дій спрямованих на повернення боргу та судового збору, хоча був обізнаний про свої обов`язки щодо виконання рішення суду і про наявність виконавчого провадження.

У боржника відсутнє будь-яке нерухоме чи рухоме майно, на яке можливо звернути стягнення в рахунок погашення заборгованості, джерел доходів не виявлено, достатня сума коштів на рахунках теж відсутня. Відтак, приватний виконавець вважає, що встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України буде спонукати боржника до вчинення дій щодо сплати суми боргу та в даному випадку є ефективним методом впливу з метою забезпечення фактичного виконання рішеннясуду, яке набрало законної сили.

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 02 жовтня 2024 року подання приватного виконавця Уманець Н.О. задоволено.

Тимчасово обмежено боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України без вилучення закордонного паспорту до повного виконання зобов`язань, покладених на нього виконавчими листами № 758/7820/23, виданими 14 листопада 2023 року Подільським районним судом м. Києва, у виконавчих провадженнях №№ НОМЕР_2, НОМЕР_3.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що боржник обізнаний про свої обов`язки щодо виконання рішення суду та про наявність виконавчого провадження, проте ним не здійснюється жодних дій, спрямованих на виконання рішення повністю або частково, що підтверджується матеріалами виконавчого провадження у їх сукупності. Оскільки боржник обізнаний про існування заборгованості, однак ухиляється від виконання протягом тривалого часу рішення суду про стягнення значної суми грошових коштів, маючи при цьому можливість здійснювати виїзди за межі України, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення подання приватного виконавця щодо тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Кудрицького Р.П. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального й порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні подання відмовити та стягнути з приватного виконавця судові витрати.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, посилається на те, що маючи відповідно до статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» право на відстрочку (наявність трьох дітей віком до 18 років), у зв`язку із початком повномасштабного вторгнення російської федерації на територію України, з метою збереження власного життя, а також забезпечення нормального життя та здоров`я для своїх дітей, 04 березня 2022 року він перетнув кордон України та до цього часу проживає у Швейцарській Конфедерації, а саме за адресою: АДРЕСА_1 .

Вважає, що суд першої інстанції неправильно дослідив обставини справи, що призвело до неправомірного застосування до нього тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Приватний виконавець не вказав на жодну обставину, яка б свідчила про ухилення боржника від виконання покладених на нього обов`язків, а відсутність майна чи коштів у боржника не свідчить про ухилення останнього від виконання рішення суду. Також виконавцем не доведено, яким чином застосування до боржника такого заходу, як тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, може позитивно вплинути на виконання судового рішення та допоможе стягнути з нього на користь стягувача відповідні кошти. Крім того, виконавець не зазначав і не доводив, що саме такий захід впливу буде ефективним для виконання судового рішення і не порушить право боржника на свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Судом не враховано, що постанови приватного виконавця про відкриття виконавчих проваджень не могли бути отримані боржником, оскільки він з березня 2022 року перебуває за межами України, а наявність самого лише зобов`язання не наділяє виконавця правом на звернення до суду з поданням про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за кордон, якщо не доведений факт ухилення останнього від виконання покладених на нього рішенням суду зобов`язань. У даному випадку виконавцем встановлено відсутність у боржника майна, за рахунок яких могло б бути виконано судове рішення у справі № 758/7820/23, що свідчить про те, що відсутні докази свідомого ухилення боржника від його виконання.

Виходячи з викладеного, боржник вказує, що задоволення судом подання з підстав, викладених приватним виконавцем, призвело до безпідставного обмеження його права на свободу пересування, яке передбачено та гарантовано Конституцією України, Протоколом № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Міжнародним пактом про громадянські та політичні права.

У відзиві на апеляційну скаргу приватний виконавець Уманець Н.О. просить вказану апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу - без змін, посилаючись на те, що доводи боржника є необґрунтованими, оскільки вказані у поданні факти та долучені до нього докази свідчать, що незважаючи на те, що ОСОБА_1 перебуває за кордоном, він та його представник - адвокат Кудрицький Р.П. були обізнані про наявність відкритих щодо боржника виконавчих проваджень.

Зазначає, що вжиті заходи примусового виконання протягом довгого часу виявились неефективними аби виконати рішення суду, а сума боргу є значною, тому виконавцем за ініціативи стягувача було ініційовано питання щодо тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України. Проживаючи з 2022 року у Швейцарській Конфедерації, в якій рівень життя є досить високим, боржник повинен на постійній основі мати не аби якуфінансову можливість. Водночас, навіть перебуваючи за кордоном, у боржника є всі можливості погашати заборгованість за рішенням суду, однак за рік відкритого виконавчого провадження ним не вчинено жодних дій, спрямованих на хоча б часткове погашення боргу. В такій бездіяльності при наявних фінансових можливостях у даному випадку і полягає факт ухилення боржника від виконання рішення суду. Натомість боржником залучається адвокат на платній основі для нібито захисту своїх інтересів, але насправді такі дії вчиняються з метою перешкоджання виконанню рішення суду, яке набрало законної сили.

Твердження представника боржника в апеляційній скарзі про те, що виконавець повинен довести яким саме чином обмеження у праві виїзду за межі України боржника забезпечить виконання рішення суду у даній справі приватний виконавець вважає передчасними, вказуючи, що до ухвалення рішення щодо обмеження боржника у праві виїзду за кордон ані сам боржник, ані жоден із його представників не заявляли про себе в рамках виконавчого провадження і не звертались до виконавця. Але коли судом постановлено ухвалу щодо обмеження боржника у праві виїзду за межі України, то відразу з`явився представник боржника з апеляційною скаргою. Отже, відповідні обмеження ОСОБА_1 , навіть під час його перебування за межами України, створюють йому певні незручності та спонукають до вчинення дій щодо погашення боргу за рішенням суду. Обмеження у праві виїзду за кордон ніяким чином не може порушувати права боржника, оскільки така міра є тимчасовою і дієвою юридичною санкцією, яка в такому випадку зумовить пришвидшення виконання рішення суду.

Стягувач ОСОБА_2 правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, натомість надіслав свої письмові пояснення, відповідно до яких просив апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду першої інстанції - без змін.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Кудрицький Р.П. в судовому засіданні суду апеляційної інстанції підтримав доводи апеляційної скарги та просив задовольнити її вимоги.

ОСОБА_2 в судовому засіданні заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення.

Приватний виконавець Уманець Н.О. надіслала клопотання про розгляд справи за її відсутності.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представника боржника і стягувача в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також заперечень відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Суд першої інстанції встановив, що на виконанні у приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Уманець Н.О. перебуває зведене виконавче провадження № НОМЕР_1, до складу якого входять:

виконавче провадження № НОМЕР_2 з примусового виконання виконавчого листа № 758/7820/23, виданого 14 листопада 2023 року Подільським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 боргу в сумі 110 000 доларів США;

виконавче провадження № НОМЕР_3 з примусового виконання виконавчого листа № 758/7820/23, виданого 14 листопада 2023 року Подільським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судового збору в сумі 13 441,47 грн.

16 листопада 2023 року приватним виконавцем винесено постанови про відкриття виконавчих проваджень, копії яких були направлені стягувачу до відома, а боржнику - до виконання рекомендованим поштовим відправленням відповідно до вимог статті 28 Закону України «Про виконавче провадження».

Постановами приватного виконавця від 16 листопада 2023 року накладено арешт на грошові кошти та рухоме майно боржника, а також оголошено в розшук транспортні засоби, що належать ОСОБА_1 .

З матеріалів зведеного виконавчого провадження № НОМЕР_1 вбачається, що приватним виконавцем було вжито низку заходів щодо примусового виконання виконавчих листів, у тому числі направлялись запити виконавця до реєстрів, державних органів та банківських установ щодо наявності у власності боржника майна (грошових коштів), на яке можливо звернути стягнення, проте бажаного результату це не принесло, нерухомого майна у боржника не виявлено, а зареєстровані за ОСОБА_1 транспортні засоби не розшукано, лише 26 липня 2024 року з рахунку боржника було списано наявні 19,25 грн, тобто сума боргу та судового збору залишилися непогашеними.

12 серпня 2024 року до приватного виконавця надійшла заява стягувача ОСОБА_2 про звернення до суду з поданням про тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України, до якої додано письмові докази обізнаності боржника через своїх представників про заочне рішення Подільського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2023 року у справі № 758/7820/23, а також про відкриті виконавчі провадження № НОМЕР_2 та № НОМЕР_3 на підставі виданих на виконання зазначеного рішення виконавчих листів.

За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

За змістом статті 441 ЦПК України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом. Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.

Закон України «Про порядок виїзду з України та в`їзду в Україну громадян України» регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв`язання спорів у цій сфері з урахуванням вимог Закону України «Про адміністративну процедуру».

У пункті 5 статті 6 вищевказаного Закону передбачено, що право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.

Згідно із пунктом 19 частини третьої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Таким чином, ухилення від виконання зобов`язань, покладених судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи), позначає з об`єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов`язків, у зв`язку з чим і здійснюється застосування до такої особи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Слід також врахувати, що статтею 2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на свободу пересування і свободу вибору місця проживання.

Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включаючи своєю власну.

На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Права, викладені в пункті 1, також можуть у певних місцевостях підлягати обмеженням, що встановлені згідно із законом і виправдані суспільними інтересами в демократичному суспільстві.

Передбачені у законі обмеження є заходами, які покладаються на боржника з метою заклику до його правосвідомості, якщо останній ухиляється від виконання свого обов`язку, або ж переслідують пасивне та незаборонене примушування боржника до вчинення ним активних дій, щоб якнайскоріше задовольнити інтереси кредитора та позбутися обмежувальних заходів.

У законодавстві України зазначені правовідносини регулюються статтею 313 ЦК України, відповідно до якої фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Це право віднесено у ЦК України до особистих немайнових прав фізичної особи, а саме до особистих немайнових прав, що забезпечують природне існування фізичної особи.

Отже, тимчасове обмеження боржника в праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише за наявності достатніх підстав вважати, що така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним судовим рішенням, має намір вибути і перебувати за межами України з метою невиконання цього рішення.

Зокрема, у справі «Гочев проти Болгарії» Європейський суд з прав людини підсумував принципи, що відносяться до оцінки необхідності заходів, яке обмежують свободу пересування наступним чином:

У відношенні пропорційності обмеження, встановленого у зв`язку з неоплаченими боргами, Європейський суд у пункті 49 цього рішення зазначив, що таке обмеження є виправданим лише остільки, оскільки сприяє досягненню переслідуваної мети гарантування повернення вказаних боргів (див. рішення Європейського суду з прав людини від 13 листопада 2003 року за справою «Напияло проти Хорватії» (Napijalo v. Croatia), скарга № 66485/01, §§ 78 - 82).

Окрім того, навіть якщо міра, що обмежує свободу пересування особи є початково обґрунтованою, вона може стати неспіврозмірною й порушити права особи, якщо автоматично продовжується протягом тривалого часу (див. рішення Європейського суду з прав людини за справою «Луордо проти Італії» (Luordo v. Italy), скарга № 32190/96, § 96, ECHR 2003-IX), рішення за справою «Фельдеш та Фельдешне Хайлік проти Угорщини» (Foldes and Foldesne Hajlik v. Hungary), скарга № 41463/02, § 35, ECHR 2006, рішення за справою «Рінер проти Болгарії», § 121).

Надалі у пункті 50 вказаного рішення Європейський суд з прав людини підкреслив, що у будь-якому випадку влада країни зобов`язана забезпечити те, що порушення права особи залишати його або її країну було від самого початку і протягом всієї тривалості - виправданим та пропорційним за будь-яких обставин.

Влада не може продовжувати на довготривалі строки заходи, що обмежують свободу пересування особи без регулярної перевірки їх обґрунтованості (див. згадуване вище рішення Європейського суду за справою «Рінер проти Болгарії», § 124 і згадуване вище рішення за справою «Фельдеш и Фельдешне Хайлік проти Угорщини», § 35). Така перевірка має, як правило, проводитися судами принаймні, в останній інстанції, оскільки вони забезпечують найкращі гарантії незалежності, неупередженості й законності процедури (див. рішення Європейського суду від 25 січня 2007 року за справою «Сіссаніс проти Румунії», скарга № 23468/02, § 70).

Охоплення судової перевірки має дозволити суду взяти до уваги всі фактори, що відносяться до справи, включаючи ті, що стосуються співмірності обмежувального заходу (див. з необхідним змінами рішення Європейського суду від 23 червня 1981 року за справою «Ле Конт, Ван Лейвен і Де Мейере проти Бельгії» (Le Compte, Van Leuven and De Meyere v. Belgium), Series A, № 43, § 60)...».

Тобто, застосовуючи статтю 2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, які є джерелом права в Україні, суд зобов`язаний забезпечити, щоб порушення права особи залишати країну було виправданим та пропорційним за будь-яких обставин.

Передбачені законом юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон можуть бути установлені судом не за наявність факту невиконання зобов`язання, установленого рішенням суду, а за ухилення від його виконання.

Разом з тим, чинне законодавство не містить визначення поняття «ухилення» і практика Конституційного Суду України щодо його офіційного тлумачення відсутня.

У сучасній українській мові слово «ухилення» тлумачиться так: - відступати, відхилятися, вивертатися; - намагатися не робити чого-небудь, не брати участі в чомусь; уникати; - навмисно не давати відповіді на запитання або говорити про щось інше.

Отже, з огляду на викладене, значення словосполучення «ухилення від виконання зобов`язань, покладених рішенням», означає з об`єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов`язків. У зв`язку з цим і здійснюється примусове виконання. Це також є підставою для звернення з поданням до суду щодо вирішення питання про застосування до такої особи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов`язків у виконавчому провадженні може свідчити невиконання ним своїх обов`язків, передбачених частиною шостою статті 12 Закону України «Про виконавче провадження», як то утримуватися від вчинення дій, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; надавати у строк, установлений державним виконавцем, достовірні відомості про свої доходи та майно, у тому числі про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах; своєчасно з`являтися за викликом державного виконавця; письмово повідомляти державному виконавцю про майно, що перебуває в заставі або в інших осіб, а також про кошти та майно, належні боржникові від інших осіб.

Законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов`язань, а за ухилення від їх виконання. У зв`язку з цим з метою всебічного і повного з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин, суду належить з`ясувати, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов`язання в повному обсязі або частково.

Ухилення боржника від виконання своїх зобов`язань є оціночним поняттям. Теоретично їх невиконання може бути зумовлене об`єктивними причинами, наприклад, внаслідок відсутності майна, роботи, незадовільного фінансового стану, тривалого відрядження, важкої хвороби тощо. Однак воно може мати й принципово інше походження, суб`єктивне, коли боржник свідомо ухиляється від виконання - має змогу виконати зобов`язання у повному обсязі або частково, але не робить цього без поважних причин.

Перевіривши надані приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Уманець Н.О. докази, колегія суддів визнає, що в розпорядженні суду першої інстанції були достатні дані, які свідчать про ухилення ОСОБА_1 від виконання фінансових зобов`язань, покладених на нього рішенням Подільського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2023 року у справі № 758/7820/23, на момент звернення виконавця з поданням факт такого свідомого ухилення боржника фактично вже відбувся, є об`єктивно наявним та вбачається з матеріалів зведеного виконавчого провадження № НОМЕР_1.

Так, достеменно знаючи про відкриті відносно нього виконавчі провадження, які були об`єднанні у зведене виконавчого провадження, боржник свідомо ухиляється від виконання покладених на нього обов`язків за вказаними вище виконавчими документами та Законом України «Про виконавче провадження», яке полягає, зокрема, у неподанні декларації про доходи та майно, в тому числі про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах тощо, невиконання вимог приватного виконавця, нез`явлення до нього і ненадання пояснень за фактом невиконання рішення суду, приховуванні зареєстрованих за ним транспортних засобів та своїх доходів, відсутності будь-яких дій щодо погашення заборгованості чи хоча б намагання вирішити це питання, що значно ускладнює здійснення виконавчого провадження та вказує на існування ймовірності повного ухилення боржника від виконання своїх зобов`язань.

Доказів на спростування наведеного, боржником та його представником не надано, в апеляційній скарзі здійснено посилання на формальні підстави, які не відображають реальних правовідносин сторін.

Отже, задовольняючи подання приватного виконавця, суд першої інстанції правильно виходив з того, що ОСОБА_1 , який був обізнаний про свої обов`язки щодо виконання рішення суду та про наявність виконавчого провадження, має боргове зобов`язання у значному розмірі і в добровільному порядку не сплачує кошти на виконання судового рішення, яке набрало законної сили, тим самим ухиляється від виконання зобов`язання за виконавчим документом, а тому його право виїзду за межі України підлягає обмеженню.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що причиною обмеження конституційних прав боржника на свободу пересування фактично стало його незадовільне матеріальне становище та неможливість навіть часткового погашення заборгованості не ґрунтуються на доказах, які наявні в матеріалах справи, та спростовуються тим, що останні три роки у боржника існує реальна фінансова можливість забезпечувати своє проживання на території Швейцарської Конфедерації.

При цьому сам по собі факт перебування ОСОБА_1 з березня 2022 року у Швейцарії не свідчить про те, що суд першої інстанції неправомірно застосував до нього неефективний захід впливу для виконання судового рішення у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, оскільки боржник вправі в будь-який час повернутися до України, а відповідні обмеження ОСОБА_1 будуть спонукати його до вчинення дій щодо погашення боргу перед стягувачем за рішенням суду, яке набрало законної сили.

Як правильно зазначила приватний виконавець, обмеження фізичної особи в її конституційних правах не є покаранням, а є виключним способом вжиття заходів щодо боржника, який має матеріальну можливість виконувати повністю чи хоча б частково своє зобов`язання, проте не бажає цього робити під різними приводами.

Доводи представника боржника про те, що постанови приватного виконавця про відкриття виконавчих проваджень не були отримані боржником, оскільки він з березня 2022 року перебуває за межами України, також не заслуговують на увагу.

За приписами частини п`ятої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

У частині першій статті 28 цього Закону визначено, що копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, постанов, передбачених пунктами 1-4 частини дев`ятої статті 71 цього Закону, які надсилаються рекомендованим поштовим відправленням. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Документи виконавчого провадження надсилаються стягувачу та боржнику за їхніми адресами, зазначеними у виконавчому документі. У разі зміни стороною місця проживання чи перебування або місцезнаходження документи виконавчого провадження надсилаються за адресою, зазначеною у відповідній заяві сторони виконавчого провадження.

Документи виконавчого провадження доводяться до відома або надсилаються адресатам не пізніше наступного робочого дня з дня їх винесення.

Виконавець не повинен пересвідчуватися в отриманні боржником копії постанови про відкриття виконавчого провадження, оскільки це суперечить положенню частини першої статті 28 Закону № 1404-VIII, згідно з якою копія постанови про відкриття виконавчого провадження направляється рекомендованим поштовим відправленням, а боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постановах Верховного Суду від 28 січня 2021 року у справі № 643/8028/15 (провадження № 61-10442св20), від 18 березня 2021 року у справі № 520/10954/15-ц (провадження № 61-7198св20).

У справі, яка переглядається, встановлено, що копії постанов про відкриття виконавчих проваджень від 16 листопада 2023 рокубули направлені приватним виконавцем Уманець Н.О.боржнику ОСОБА_1 рекомендованим поштовим відправленням № 726 на адресу, зазначену у виконавчих листах Подільського районного суду м. Києва № 758/7820/23від 14 листопада 2023 року, а саме: АДРЕСА_2 , проте поштовий конверт повернувся з відміткою відділення поштового зв`язку про причини повернення - «за закінченням терміну зберігання».

Отже, за правилом частини першої статті 28 Закону України «Про виконавче провадження» ОСОБА_1 був належно повідомлений про початок примусового виконання судового рішення, оскільки йому надіслано копії постанов про відкриття виконавчого провадження за адресою, яка зазначена у виконавчих документах та яка була повідомлена стягувачем приватному виконавцю.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, ухвала суду першої інстанції щодо задоволення подання про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України у даній справіпостановлена відповідно до вимог матеріального та процесуального законодавства і належних підстав для її скасування не вбачається.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У такому разі розподіл судових витрат у вигляді сплаченого боржником судового збору за подання апеляційної скарги не проводиться згідно зі статтями 141, 382, 452 ЦПК України.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Подільського районного суду міста Києва від 02 жовтня 2024 року у даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та відповідно до пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній