КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/968/2025
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2025 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Ящук Т.І.

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою представника Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» - адвоката Кобзар Юлії Богданівни на рішення Печерського районного суду міста Києва від 25 березня 2024 року (суддя Матійчук Г.О.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фініліон» про захист прав споживача, стягнення коштів та штрафних санкцій,

встановив:

у листопаді 2023 року позивач звернувся до суду з позовом, у якому просив стягнути з АТ КБ «Приватбанк» залишок коштів на рахунку № НОМЕР_1 у розмірі 3 835,87 доларів США та 552,85грн пені, нарахованої на підставі Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» за період з 24 листопада 2023 року по 27 листопада 2023 року, а також судові витрати по справі.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що він є клієнтом АТ КБ «Приватбанк». Навесні 2014 року його рахунок № НОМЕР_1 , відкритий на території АР Крим, був безпідставно заблокований банком. На момент блокування на вказаному рахунку перебували грошові кошти у розмірі 3 835,87 доларів США, на його звернення розблокувати рахунок та повернути належні йому кошти, банк відмовив.

Позивач посилався на те, що 26 жовтня 2023 року направив банку заяву про розірвання договору та повернення грошових коштів, яку банк отримав 21 листопада 2023 року, однак вимоги виконані не були.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 25 березня 2024 року, у якому виправлені описки ухвалою суду від 4 квітня 2024 року, позов задоволено. Стягнуто з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 3 835,87 доларів США (залишок коштів на рахунку № НОМЕР_1 ) та 552,85грн пені на підставі Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» (за період із 24 листопада 2023 року по 27 листопада 2023 року). У поданій апеляційній скарзі представник АТ КБ «Приватбанк» - адвокат Кобзар Ю.Б. просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Також представник відповідача просить змінити мотивувальну частину рішення суду шляхом виключення з неї фраз: «Виходячи з цього очевидним стає те, що договір переведення боргу б/н від 17.11.2014 року, укладений між АТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «Фінансова компанія «ФІНІЛОН», є нікчемним, бо при його укладанні банком була

порушена встановлена Законом процедура його укладання.

Будь-які усні чи мовчазні зміни до письмового договору банківського вкладу є нікчемними. З врахуванням вищезазначеного очевидним стає, що «Договір про переведення боргу б/н від 17.11.2014 року», укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «Фінансова компанія «ФІНІЛОН», шляхом використання мовчазної згоди без письмової згоди позивача, який є стороною письмового договору банківського вкладу, - є нікчемним в силу положень ч. 1 ст. 520, ч. 1 ст. 654, ч. 2 ст. 1059 ЦК України, без необхідності додаткового підтвердження його нікчемності ще й за ст. 228 ЦК України.

Відтак, для заміни боржника у зобов`язанні необхідна воля кредитора щодо відсутності заперечень проти покладення обов`язку первісного боржника на іншу особу та така воля повинна бути виказана недвозначно та цей факт повинно бути відповідним чином зафіксовано. Договір про переведення боргу є недійсним в силу закону, тобто нікчемним, у разі, якщо кредитором не було надано згоди на заміну боржника. Саме такий правовий висновок викладено в Постанові ВГСУ по справі № 922/1029/16 від 26.04.2019 року.

Таким чином Договір про переведення боргу б/н від 17.11.2014 року є нікчемним, оскільки ОСОБА_1 не було надано згоди на заміну боржника.»

Представник відповідача зазначає, що суд першої інстанції не прийняв до уваги правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, де зазначено, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

Представник відповідача вважає, що належним відповідачем у даній справі є ТОВ «Фінансова компанія «Фінілон» у зв`язку із переведенням боргу за депозитними договорами на підставі договору від 17 листопада 2014 року і тому АТ КБ «ПриватБанк» не є належним відповідачем за вимогами позивача.

Представник відповідача стверджує, що суд безпідставно застосував положення частини другої статті 1059 ЦК України до правовідносин, що виникли в результаті укладення договору про переведення боргу б/н від 17 листопада 2014 року, укладеного між АТ КБ «Приватбанк» та ТОВ «Фінансова компанія «Фінілон», оскільки дані правовідносини виникли із договору банківського вкладу, а не банківського рахунка.

Також представник відповідача вважає, що відсутність згоди кредитора на переведення боргу не зумовлює нікчемності договору про переведення боргу між новим та первісним боржниками, при цьому, 30 січня 2015 року АТ КБ «Приватбанк» розмістив на своєму офіційному веб-сайті повідомлення про зміни у відповідному розділі Умов та Правил, з встановленням для клієнтів строку до 15 лютого 2015 року для подання письмових заперечень (незгоди) щодо переведення боргу (грошових коштів відповідного клієнта/кредитора) на рахунки ТОВ «Фінансова компанія «Фінілон». Таким чином АТ КБ «Приватбанк» отримало «мовчазну згоду» від позивача по відношенню до вказаного правочину.

Крім цього, представник відповідача, зазначає, що оскільки АТ КБ «Приватбанк» не є належним відповідачем у даній справі, відсутні підстави для стягнення з нього пені за прострочення виконання зобов`язання.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 - адвокат Дугінов Д.А. просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, рішення суду залишити без змін, посилаючись на те, що відмова у позові фактично позбавить позивача майна, що суперечитиме практиці ЄСПЛ, а також постанові Верховного Суду від 5 грудня 2018 року у справі № 201/10374/14-ц.

Представник позивача зазначає, що позивач своєї згоди на заміну боржника у зобов`язанні, шляхом укладення договору про переведення боргу від 17 листопада 2024 року між АТ КБ «Приватбанк» та ТОВ «Фінансова компанія «Фінілон» не надавав,

належні та допустимі докази перерахування коштів на рахунки ТОВ «Фінансова компанія «Фінілон» в матеріалах справи відсутні, що свідчить про те, що АТ КБ «Приватбанк» фактично привласнив грошові кошти, що перебували на рахунку позивача.

Відповідно до положень частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційна скарга розглядається без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приватбанк» був укладений договір банківського обслуговування № SAMDNFF21 та позивачу була видана картка № НОМЕР_1 , на якій станом на 17 листопада 2014 року знаходилося 3 835,87 доларів США.

26 жовтня 2023 року ОСОБА_1 направив АТ КБ «Приватбанк» заяву про розірвання договору банківського рахунка та повернення грошових коштів у сумі 3 835,87 доларів США (с.с.8).

Заява отримана банком 21 листопада 2023 року (с.с.9).

Матеріали справи не містять відомостей про надання відповіді на заяву позивача.

17 листопада 2014 року між ПАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк», та ТОВ «Фінансова компанія «Фінілон» укладений договір про переведення боргу (с.с.40).

Згідно з довідкою АТ КБ «ПриватБанк» від 25 грудня 2023 року, банк підтвердив факт виконання ним у повному обсязі зобов`язань щодо перерахування на рахунок ТОВ «Фінансова компанія «Фінілон» грошових коштів ОСОБА_1 (с.с.41).

Відповідно до витягу з електронного додатку «Додаток 1 (реєстр кредиторів) до договору переведення боргу від 17 листопада 2014 року», на рахунку ОСОБА_1 перебувало 3 835,87 доларів США (с.с.42).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не був ознайомлений зі змістом пунктів 1.1.7.58 та 1.1.7.59 Умов та правил надання банківських послуг (в редакції від 1 червня 2014 року) та не надавав своєї згоди на передання зобов`язань до ТОВ «Фінансова компанія «Фінілон», що свідчить про порушення встановленої законом процедури укладення договору про переведення боргу б/н від 17 листопада 2014 року, а відтак договір, укладений між АТ КБ «Приватбанк» та ТОВ «Фінансова компанія «Фінілон» про переведення боргу, є нікчемним.

Суд першої інстанції зазначив, що відповідач не виконав свій обов`язок по поверненню грошових коштів на вимогу позивача, тому вони підлягають примусовому стягненню, а також стягненню підлягає пеня, розмір якої визначений Законом України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні».

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про наступне.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частини перша, друга статті 2 ЦПК України).

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше

сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У частині першій статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до частини першої статті 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Договір банківського рахунка укладається для відкриття клієнтові або визначеній ним особі рахунка у банку на умовах, погоджених сторонами. Банк зобов`язаний укласти договір банківського рахунка з клієнтом, який звернувся з пропозицією відкрити рахунок на оголошених банком умовах, що відповідають закону та банківським правилам (стаття 1067 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до частини першої статті 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на рахунку, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму та фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, замороження активів, що пов`язані з тероризмом та його фінансуванням, розповсюдженням зброї масового знищення та його фінансуванням, передбачених законом. Банк не має права встановлювати заборону на встановлення обтяження, але може встановлювати розумну винагороду.

Згідно з частинами першою, третьою статті 1075 ЦК України договір банківського рахунка розривається за заявою клієнта у будь-який час. Банк не має права за заявою клієнта розривати договір банківського рахунка чи вчиняти інші дії, що мають наслідком припинення договору, у разі якщо грошові кошти, що знаходяться на відповідному рахунку, заморожені відповідно до Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення». Клієнт не має права без згоди обтяжувача за домовленістю з банком чи односторонньо, у тому числі шляхом односторонньої відмови від виконання зобов`язання, розривати договір банківського рахунка чи вчиняти інші дії, що мають наслідком припинення договору, у разі якщо майнові права на грошові кошти, що знаходяться на відповідному рахунку, є предметом обтяження, якщо інше не передбачено умовами обтяження. Правочини, вчинені з порушенням цієї вимоги, є нікчемними.

У статті 629 ЦК України закріплено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 ЦК України).

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина перша статті 612 ЦК України).

У постанові Верховного Суду від 22 лютого 2023 року у справі № 757/1623/20-ц зазначено, що відмова банку виконати розпорядження клієнта з видачі належних йому за договором банківського вкладу сум свідчить про невиконання банком своїх зобов`язань та має наслідком настання відповідальності, передбаченої законом.

З матеріалів справи вбачається, що на заяву позивача про розірвання договору банківського обслуговування та повернення грошових коштів, які обліковувалися на рахунку, відповідач відповіді не надав та грошові кошти не повернув, тому суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку про задоволення позовної вимоги про стягнення з відповідача грошових коштів, які перебували на рахунку позивача.

Доводи апеляційної скарги, що АТ КБ «Приватбанк» не є належним відповідачем за вимогами ОСОБА_1 у зв`язку із укладенням 17 листопада 2014 року з ТОВ «ФК «Фінілон» договору переведення боргу, колегія суддів вважає необґрунтованими з таких підстав.

Відповідно до статті 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.

Згідно зі статтею 521 ЦК України форма правочину щодо заміни боржника у зобов`язанні визначається відповідно до положень статті 513 цього Кодексу.

Частиною першою статті 513 ЦК України передбачено, що правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 не надавав згоди на переведення боргу від АТ КБ «ПриватБанк» до ТОВ «ФК «Фінілон» за договором банківського раухнку відповідно до статті 520 ЦК України.

Отже, боржник у договорі банківського рахунка - АТ КБ «ПриватБанк» був замінений на ТОВ «ФК «Фінілон» без згоди позивача.

Як свідчить тлумачення статей 520, 521 ЦК України при заміні боржника первісний боржник вибуває із зобов`язання і замінюється новим боржником.

Для породження переведенням боргу правових наслідків необхідним є існування двох складових: по-перше, вчинення договору (двостороннього правочину) між новим та первісним боржниками, причому такий правочин має вчинятися у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання; по-друге, надання кредитором згоди на переведення боргу.

Відсутність згоди кредитора на переведення боргу не зумовлює нікчемності договору про переведення боргу між новим та первісним боржниками. Відсутність згоди кредитора на переведення боргу свідчить, що договір про переведення боргу між новим та первісним боржниками не породив правових наслідків для кредитора, тобто не відбулося переведення боргу.

Аналогічні висновки Верховний Суд зробив у постановах від 20 січня 2021 року у справі № 729/887/19 та від 24 травня 2023 року у справі № 756/420/17.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 квітня 2023 року у справі № 199/3152/20 зазначено, що «відповідно до статті 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом. Оскільки позивачі - фізичні особи не надавали згоди на переведення боргу від АТ КБ «ПриватБанк» до ТОВ «ФК «Фінілон» за договорами депозитних вкладів відповідно до статті 520 ЦК України, договір про переведення боргу від 17 листопада 2014 року, укладений між банком та ТОВ «ФК «Фінілон» шляхом використання принципу мовчазної згоди вкладників банку, не створює правових наслідків для позивачів. За таких обставин суди першої та апеляційної інстанцій зробили правильний висновок, що саме АТ КБ «ПриватБанк», а не ТОВ «ФК «Фінілон» є

належним відповідачем у справі».

Верховний Суд у численних подібних справах за участю АТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «ФК «Фінілон», надаючи оцінку такому ж договору про переведення боргу, сформував послідовну позицію, відповідно до якої відсутність згоди кредитора на переведення боргу свідчить, що договір про переведення боргу між новим та первісним боржниками не породив правових наслідків для кредитора, тобто не відбулося переведення боргу.

Наведені висновки застосовуються незалежно від того, дійсним чи недійсним є відповідний договір, та чи визнаний він судом недійсним.

До подібних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20.

Отже, оскільки не відбулося переведення боргу, тому саме відповідач зобов`язаний повернути позивачу грошові кошти, які обліковувалися на рахунку позивача.

Разом з цим, доводи апеляційної скарги про неправомірність висновку суду першої інстанції щодо нікчемності правочину про переведення боргу, який був укладений 17 листопада 2014 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ТОВ «ФК «Фінілон», є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Відповідно до частин першої, третьої статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Заявляючи вимоги про стягнення пені, позивач посилався на положення п. 32.2. ст. 32 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" та розрахував пеню за період з 24 листопада 2023 року по 27 листопада 2023 року.

Разом з цим, Закон України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" втратив чинність з 1 серпня 2022 року на підставі Закону України «Про платіжні послуги» від 30 червня 2021 року.

За таких обставин, правових підстав для стягнення пені на підставі норм Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" суд першої інстанції не мав.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про стягнення коштів, які обліковувалися на рахунку позивача, правильно застосував норми матеріального права, тому підстав для скасування рішення суду в цій частині колегія суддів не встановила.

Однак, суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права в частині вирішенні позовних вимог про стягнення пені на підставі Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні", тому рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог.

Колегія суддів вважає, що рішення суду підлягає зміні в мотивувальній частині, з якої підлягає виключенню висновок суду першої інстанції про нікчемність правочину про переведення боргу, який був укладений 17 листопада 2014 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ТОВ «ФК «Фінілон», з підстав, викладених у даній постанові.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції в частині визначення розміру судового збору, який підлягає стягненню з відповідача, підлягає зміні, а розмір судового збору зменшенню до 1 382грн 45коп.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 376, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» - адвоката Кобзар Юлії Богданівни задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 25 березня 2024 року в частині задоволення позовних вимог про стягнення пені у розмірі 552,85грн на підставі Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» (за період з 24 листопада 2023 року по 27 листопада 2023 року) скасувати, ухваливши в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 25 березня 2024 року змінити, виключивши з мотивувальної частини рішення висновок про нікчемність правочину про переведення боргу, який був укладений 17 листопада 2014 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ТОВ «ФК «Фінілон».

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 25 березня 2024 року змінити в частині визначення розміру судового збору, який підлягає стягненню з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на користь держави, зменшивши його з 1 387грн 97 коп. до 1 382грн 45коп.

В іншій частині рішення Печерського районного суду міста Києва від 25 березня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, зазначених у п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.І. Ящук