Справа №705/6730/23
2/705/382/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2025 року Уманський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючого судді Піньковського Р.В.

секретаря судового засідання Заповітряної Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Умань в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Відділу державної виконавчої служби у місті Умані Уманського району Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про зняття арешту з нерухомого майна,

У С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про зняття арешту з нерухомого майна, в обґрунтування зазначивши наступне.

Відповідно до постанови АМ № 5-1879 про арешт нерухомого майна від 24.01.2011 було накладено арешт на все майно бабусі позивача ОСОБА_2 .

Боржник по номеру обтяження 10759679 ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Мати позивача ОСОБА_3 постійно проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, тому вважається такою, що прийняла спадщину.

26.12.2019 мати позивача та, відповідно, правонаступник за постановою АМ № 501870 ОСОБА_3 померла. Позивач по справі є спадкоємцем своєї матері ОСОБА_3 .

Після того, як вона звернулася до нотаріуса з метою оформлення спадщини, приватний нотаріус Волошенюк Л.О. повідомила її про те, що на всю нерухомість її матері накладено 2 арешти.

При перевірці інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, їй стало відомо, що на нерухоме майно, власницею якого є її бабуся ОСОБА_2 , а саме на все рухоме майно, накладено арешт.

Підставою обтяження є постанова про арешт боржника та оголошення заборони на його відчуження АМ 501870, 24.01.2011, державного виконавця Горбатюк Н.Б. МВ ДВС Уманського МРУЮ, яка у встановленому порядку після закінчення виконавчого провадження скасована не була.

З метою зняття арешту з належної їй квартири, позивач 19.09.2023 звернулася до відділу ДВС м. Умань ЦМУ МЮ (м. Київ), де їй повідомили, що на виконанні у відділі перебувало виконавче провадження № 22890697, яке було відкрито на підставі судового наказу від 03.09.2010. Виконавчі провадження, що перебували на виконанні щодо стягнення з ОСОБА_2 на користь держави, фізичних чи юридичних осіб, були звершені згідно з п. 2 ст. 37 та п. 9 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» та знищені.

Вважає, що єдиним можливим варіантом вирішення питання щодо зняття арешту з майна є судовий, тому і звернулася до суду з вказаним позовом.

Просить скасувати арешт нерухомого майна, накладений постановою про арешт майна та заборон його відчуження АМ 501870, 24.01.2011, МВ ДВС Уманського МРУЮ, державним виконавцем Горбатюк Н.Б. на все нерухоме майно ОСОБА_2 , реєстраційний номер обтяження 10759679.

Відповідачем до суду направлено відзив на позовну заяву, у якому зазначили про те, що на виконанні у відділі державної виконавчої служби у місті Умані Уманського району Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), перебувало виконавче провадження № 22890697, яке було відкрито на підставі судового наказу від 03.09.2010 № 2н-186, виданого Уманським міськрайонним судом про стягнення з ОСОБА_2 на користь КП «Уманьводоканал» боргу в сумі 837 гривень 30 копійок. 26.11.2010 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 22890697.

Для забезпечення виконання рішення та керуючись Законом України «Про виконавче провадження» 24.01.2011 винесено постанову про арешт майна боржника та оголошено заборону на його відчуження АМ № 501870.

24.01.2011 вищевказане виконавче провадження завершено керуючись п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» та знищене у відповідності до п. 9.10-9.15 Порядку роботи про вилучення виконавчих проваджень для знищення.

Станом на 05.02.2024 відсутня будь-яка інформація щодо погашення боргу, виконавчого збору та витрат виконавчого провадження по вищевказаному провадженню. Статтею 40 Закону України «Про виконавче провадження» не передбачено, що у разі повернення виконавчого документу стягувачу з підстав передбачених п. 2, п. 5, п. 7 ст. 47 ЗУ ПВП (старої редакції), п. 2, п. 5, п. 7 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» арешт з майна повинен бути знятий.

ЗУ «Про виконавче провадження» визначено перелік справ, у межах яких арешт з майна може бути знятий виконавцем, а у інших випадках, не зазначених у такому переліку, арешт скасовується рішенням суду.

Оскільки боржник не виконав судове рішення, то при поверненні виконавчого листа державний виконавець не мав підстав для зняття арешту, оскільки повернення виконавчого документу стягувачу без виконання не є підставою для закінчення виконавчого провадження та зняття арешту.

Позивач ОСОБА_1 в судове засіданні не з`явилася, на адресу суду подала письмову заяву, у якій просила суд розгляд справи проводити у її відсутність, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлені у встановленому порядку, про причини неявки суд не повідомляли.

Суд, дослідивши матеріали справи, та врахувавши позицію сторін, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно з ч.1 ст.15, ч.1 ст.16 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до приписів ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Судом встановлено, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо фізичної особи ОСОБА_2 , сформованої 23.08.2023 за № 343844460, наявний запис про обтяження, а саме арешт нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження 10759679, зареєстрований 27.01.2011 за № 10759679 Черкаською філією державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, на підставі постанови про арешт майна боржника та заборона його відчуження, АМ № 501870, 24.01.2011, МВ ДВС Уманського МРУЮ, держвиконавець ОСОБА_4 , на все нерухоме майно ОСОБА_2 .

Згідно відповіді начальника відділу ДВС у місті Умані Уманського району Черкаської області від 19.16.2023 за № 74457/26.8-30/9 на запит позивача ОСОБА_1 , повідомлено про те, що державним виконавцем знято арешт з усього майна боржника ОСОБА_3 , згідно постанови державного виконавця № 6362314 від 22.10.2008 про повернення виконавчого документу стягувачу, який був накладений відповідно до постанови б/н від 15.02.2008 про арешт нерухомого майна ОСОБА_3 , за номером обтяження № 6736010.

Щодо боржника ОСОБА_2 , на виконанні у відділі перебувало виконавче провадження № 22890697, яке було відкрито на підставі судового наказу від 03.09.2010 № 2-н-186 виданого Уманським міськрайонним судом міськрайонним судом про стягнення з ОСОБА_2 на користь КП «Уманьводоканал» боргу в сумі 837 грн. 30 коп. 26.11.2010 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 22890697. Для забезпечення виконання рішення та керуючись ЗУ «Про виконавче провадження» 24.01.2011 винесено постанову про арешт майна боржника та оголошено заборону на його відчуження АМ № 501870. 24.01.2011 вищевказане провадження завершено керуючись п. 2 ч. 1 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження». Виконавче провадження знищене. Станом на 18.10.2023 відсутня будь-яка інформація щодо порушення боргів по вищевказаному виконавчому провадженню.

Згідно свідоцтва про смерть НОМЕР_1 , виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Умані Уманського міськрайонного управління юстиції у Черкаській області, ОСОБА_2 , померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , актовий запис про смерть № 311.

Також, згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , виданого Уманським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , актовий запис про смерть 960.

Згідно свідоцтва про народження ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , серії НОМЕР_3 , матір`ю ОСОБА_5 записана ОСОБА_2 .

У відповідності до довідки про склад спадкоємців, виданої приватним нотаріусом Уманського районного нотаріального округу Черкаської області Волошенюк Л.О. 02.08.2022 за № 139/02-14, на запит позивача по справі, нотаріусом зазначено, що згідно з матеріалами заведеної 18.05.2020 спадкової справи № 8/2020, номер спадкової справи у Спадковому реєстрі 65836613, станом на 02 серпня 2022 року спадкоємцями ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , є ОСОБА_1 та ОСОБА_6 . Інформація про наявність інших спадкоємців відсутня.

Будь-яких інших доказів матеріали справи не містять та позивачем не ставилося питання щодо витребування таких під час розгляду справи.

Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 643/3614/17 (провадження № 14-479цс19), вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою (постанова Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі № 904/1017/20).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини 2 статті 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Суд наголошує, що за правовою позицією Верховного Суду, викладеної у постанові від 01 листопада 2023 року у справі № 462/2056/20 засадничі принципи цивільного судочинства змагальність та диспозитивність покладають на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог. Саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції. Отже, позивач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість. Згідно з цивільним процесуальним законом тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача; за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків.

Відсутність (недоведеність) порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин (постанова Верховного суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2040/20).

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Так, позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги про скасування арешту майна зазначає, що вона є спадкоємцем за законом після смерті матері ОСОБА_3 . При цьому, у відповідності до довідки нотаріуса, після смерті спадкодавця також є інший спадкоємець ОСОБА_6 , який позивачем не залучений до участі у розгляді справи.

Також позивач зазначає, що підставою для звернення до суду з цим позовом стало те, що на спадкове майно накладений арешт, в підтвердження додаючи інформаційну довідку з єдиного реєстру речових прав, яка стосується іншої особи ОСОБА_2 , а також довідку державної виконавчої служби про те, що арешт з майна ОСОБА_3 знято, а дійсно наявний арешт на майно ОСОБА_2 , накладений державним виконавцем в ході примусового виконання судового рішення, яке не виконано, а виконавчий документ повернутий стягувачу.

Крім того, позивач у позові посилається на те, що ОСОБА_2 є її рідною бабкою, але документів, які б підтвердили їх родинні стосунки позивачем до суду не надано.

Згідно ч.1 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

У спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини, тому такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до частини першої, абзацу першого частини другої, частин четвертої, п`ятої статті 59 Закону особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини.

Підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону.

У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 905/386/18 (провадження № 12-85гс19) зазначено, що відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна. При цьому орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може залучатися судом до участі у справах як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

Таким чином, позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами у справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів (орган фіскальної служби), банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення.

Аналогічний висновок щодо застосування норм права викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2019 року (провадження № 11-680апп19) та у постановах Верховного Суду від 06 грудня 2021 року у справі № 554/5912/19-ц (провадження № 61-12594св21), від 08 грудня 2022 року у справі № 331/1383/20 (провадження № 61-7109св22).

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17.07.1997р. №475/97-ВР, зокрема ст.1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Окрім цього, за статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції» визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Відповідно до ст.1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст.1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Статтею 1218 ЦК України, передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно норм ч. 5 ст.1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Крім того, з аналізу ч.3 ст.1296 ЦК України слідує, що відсутність свідоцтва про право па спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

В розумінні ч.1 ст.1282 ЦК України спадкоємці несуть відповідальність за зобов`язаннями спадкодавця в межах дійсної вартості спадкового майна, що перейшло до них.

Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з приписами ч.ч.1, 2 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Нормами статті 391 ЦК України, передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ч.1 ст.1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року за №7, свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину, вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Верховний Суд у постанові від 03.05.2023 року по справі № 463/3251/22 прийшов до висновку, що виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, а також, що для зняття арешту із спадкового майна, спадкоємець має звертатися в порядку позовного провадження шляхом подання позову про визнання права власності на спадкове майно і зняття із нього арешту.

З вищевикладеного вбачається, що нескасування арешту із майна боржника та не звільнення майна з-під арешту, перешкоджає реалізації спадкоємцем своїх прав та інтересів.

Разом з цим, позивачем всупереч частини 3 ст.12, ч. 1 ст.81 ЦПК України не було надано до суду беззаперечних доказів того, що померла ОСОБА_2 є її рідною бабкою, та, в свою чергу, є рідною матір`ю, матері позивача ОСОБА_3 . Також позивачем не надано доказів того, що після смерті ОСОБА_2 було відкрито спадкову справу, інформації коло спадкоємців чи їх відсутність тощо. Не надано підтвердження, що дійсно ОСОБА_3 успадкувала після смерті своєї матері ОСОБА_2 будь-яке майно, спадкоємцем якого є позивач.

За вказаних обставин, суд не вбачає підстав для задоволення позову ОСОБА_1 до Відділу державної виконавчої служби у місті Умані Уманського району Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про зняття арешту з нерухомого майна, у зв`язку з його необґрунтованістю та недоведеністю.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 16, 316, 317, 321 ЦК України, ст. ст. 12, 13, 76-89, 258, 263-265, 354 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Черкаського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення складене 28.02.2025.

Суддя: Р. В. Піньковський