Справа № 2-2141/06 Головуючий у 1 інстанції: Гринь О. М.
Провадження № 22-ц/802/182/25 Доповідач: Данилюк В. А.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 березня 2025 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Данилюк В. А.,

суддів Киці С. І., Шевчук Л. Я.,

секретаря Черняк О. В.,

з участю:

заявника ОСОБА_1 ,

представника заявника ОСОБА_2 ,

представника ДВС ОСОБА_3 ,

представника стягувача ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за скаргою боржника ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця Луцького відділу державної виконавчої служби в Луцькому районі Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України під час примусового виконання виконавчого листа виданого 30 червня 2006 року на виконання рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області у справі № 2-2141/06р. про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 аліментів на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/3 частини від його заробітної плати, щомісячно починаючи з 10 березня 2006 року і до досягнення дитиною повноліття, але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та скасування постанов, за апеляційною скаргою боржника ОСОБА_1 на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 грудня 2024 року,

В С Т А Н О В И В:

24 жовтня 2024 року боржник ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на бездіяльність державного виконавця Луцького відділу державної виконавчої служби в Луцькому районі Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України.

Скарга мотивована тим, що в ході примусового виконання виконавчого листа, виданого 30 червня 2006 року на виконання рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області у справі № 2-2141/06р. про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 аліментів на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/3 частини від його заробітної плати, щомісячно починаючи з 10 березня 2006 року і до досягнення дитиною повноліття, але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, державним виконавцем були винесена постанова від 05 серпня 2024 року про накладення на ОСОБА_1 штрафу у зв`язку з наявною заборгованістю зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три роки, у розмірі 50% від суми заборгованості зі сплати аліменти, що складає 141 042,88 грн.

Також була винесена постанова від 05 серпня 2024 року про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, де зазначено суму заборгованості у розмірі 451 489 грн. 11 коп.

Боржник не погоджується із накладеним штрафом на нього, а також із визначеною державним виконавцем сумою заборгованості. Вважає, що саме бездіяльність державного виконавця, який після повторного пред`явлення виконавчого листа до виконання не звернув стягнення на його заробітну плату, не повідомив його про відкриття виконавчого провадження, внаслідок чого йому не було відомо ані про виконавче провадження, ані про заборгованість за аліментами.

У зв`язку з вищенаведеним просить суд:

1) визнати протиправною бездіяльність державних виконавців Луцького відділу державної виконавчої служби в Луцькому районі Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, (43000 м. Луцьк, вул. Винниченка,27а) у виконавчому провадженні N? 62219468 під час виконання виконавчого листа виданого 30.06.2006р. на виконання рішення Луцького міськрайонного суду в справі N?2-2141/06р. про стягнення з гр. ОСОБА_1 на користь гр. ОСОБА_7 аліментів на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі 1/3 частини від його заробітної плати , щомісячно починаючи з 10.03.2006 року і до досягнення дитиною повноліття але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

2) скасувати постанову від 05.08.2024р. винесену у виконавчому провадженні №62219468 про накладення на ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 РНОКПП НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 ) у зв?язку із наявною заборгованістю зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три роки, штрафу на користь стягувача у розмірі 50 % суми заборгованості зі сплати аліментів, що складає 141 042.88 гривень.

3) скасувати в частині визначення суми заборгованості за виконавчим провадженням в тому числі виконавчого збору, штрафу та витрат пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника від 05.08.2024р.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 грудня 2024 року в задоволенні скарги ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця Луцького відділу державної виконавчої служби в Луцькому районі Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України під час примусового виконання виконавчого листа виданого 30 червня 2006 року на виконання рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області у справі № 2-2141/06р. про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 аліментів на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/3частини від його заробітної плати, щомісячно починаючи з 10 березня 2006 року і до досягнення дитиною повноліття, але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, скасування постанови від 05 серпня 2024 року винесеної у виконавчому провадженні № 62219468 про накладення на ОСОБА_1 у зв`язку із наявною заборгованістю зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три роки, штрафу на користь стягувача у розмірі 50 % суми заборгованості зі сплати аліментів, що складає 141 042,88 грн та постанови про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію стипендію та інші доходи боржника від 05 серпня 2024 року відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою суду, боржник ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій вказує, що висновки суду про заборгованість зі сплати аліментів, яка утворилася не через небажання боржника сплачувати щомісячні платежі, а виключно через бездіяльність державного виконавця, який не тільки не повідомив боржника про відкриття виконавчого провадження чим позбавив його можливості добровільно виконувати аліментні зобов`язання, а й достеменно знаючи про те, що боржник офіційно працює і отримує дохід, всупереч вимогам статті 68 Закону України «Про виконавче провадження», своєчасно не звернув стягнення на заробітну плату боржника. Також судом проігноровано той факт, що при винесенні безпідставної постанови про накладення штрафу державний виконавець також порушив вимоги ст. 58 Конституції України. Просить скасувати ухвалу та постановити нове рішення, яким скасувати ухвалу, задовольнити скаргу ОСОБА_1 на дії державного виконавця Луцького відділу державної виконавчої служби в Луцькому районі Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, про визнання протиправною бездіяльності, скасування постанови від 05.08.2024р. про накладення штрафу, винесеної у виконавчому провадженні №62219468 та скасування постанови від 05.08.2024 року про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника в частині визначення суми заборгованості за виконавчим провадженням, в тому числі виконавчого збору, штрафу та витрат пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій.

У відзиві на апеляційну скаргу представник стягувача ОСОБА_8 адвокат Булат Ю. В. вважає ухвалу законною і обґрунтованою, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення.

В судовому засіданні заявник ОСОБА_1 та представник заявника ОСОБА_2 , апеляційну скаргу підтримали, представник ДВС Самчук О. П. та представник стягувача ОСОБА_4 заперечили проти задоволення апеляційної скарги.

Заслухавши пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали, а також доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення частково.

Судом встановлено, що згідно рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 червня 2006 року у цивільній справі №2-2141/06 р. стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 аліментів на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/3частини від його заробітної плати, щомісячно починаючи з 10 березня 2006 року і до досягнення дитиною повноліття, але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

На виконання цього рішення суду був виданий виконавчий лист від 30 червня 2006 року.

Згідно відміток на виконавчому листі, деякий час він перебував на примусовому виконанні, але 26 жовтня 2011 року виконавче провадження було закінчено на підставі п.1 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 № 606-XIV (визнання судом відмови стягувача від примусового виконання рішення суду).

Боржник стверджує, що стягувач у той час забрала виконавчий лист з примусового виконання, оскільки вони досягли взаєморозуміння, деякий час жили разом, у зв`язку з цим необхідності у примусовому виконанні рішення суду не було. Ці обставини не заперечувалися стороною стягувача, у зв`язку з чим суд вважає їх встановленими.

01 червня 2020 року стягувач повторно пред`явила виконавчий документ до примусового виконання і постановою державного виконавця від 03 червня 2020 року ВП №62219468 було відкрито виконавче провадження за ним.

03 червня 2020 року боржник внесений до Єдиного реєстру боржників із сумою заборгованості за аліментами в розмірі 162 803,29 грн.

03 червня 2020 року винесені постанови про арешт майна боржника, про визначення мінімальних витрат виконавчого провадження, у сумі 151,92 грн.

В подальшому, 14 грудня 2020 року стосовно боржника були винесені постанови про встановлення тимчасового обмеження у праві керування транспортними засобами, у праві виїзду за межі України.

04 лютого 2021 року державним виконавцем винесені постанови про арешт коштів боржника та про розшук майна боржника.

24 червня 2021 року виконавче провадження було передано з одного відділу ДВС до іншого у зв`язку з проживанням боржника у Луцькому районі Волинської області.

Постановою начальника Луцького відділу державного виконавчої служби у Луцькому районі Волинської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 05 серпня 2024 року у зв`язку з наявною станом на 10 грудня 2022 року заборгованістю за аліментами у розмірі 282 085,75 грн, на підставі ч. 14 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» накладено на боржника ОСОБА_1 штраф у розмірі 50% суми заборгованості, що становить 141 042,88 грн.

Постановою начальника Луцького відділу державного виконавчої служби у Луцькому районі Волинської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 05 серпня 2024 року звернуто стягнення на доходи боржника ОСОБА_1 , які він отримує у ТОВ «ДС ОІЛ» за заборгованістю 451 489,11 грн.

З матеріалів справи слідує, що постановою судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 листопада 2023 року №161/19973/23 провадження у справі відносно ОСОБА_1 за ч. 3 ст. 126 КУпАП закрито за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

Згідно тексту постанови слідує, що ОСОБА_1 інкримінувалося працівниками поліції, що 07 листопада 2023 року о 23:10 у Волинській області на АД Н-17 124 км с. Гірка Полонка водій ОСОБА_1 керував тз Volkswagen Golf днз НОМЕР_2 будучи особою, стосовно якої встановлено тимчасове обмеження у праві керування т.з. постановою державного виконавця Поліщук А. В. другого відділу ДВС у м. Луцьк від 14 грудня 2020 року № ВП 62219468 на підставі ст.71 п.9 ч.2 ЗУ «Про виконавче провадження» чим допустив порушення вимог ст. 15 ЗУ «Про дорожній рух», відповідальність за що передбачена ч. 3 ст. 126 КУпАП.

ОСОБА_1 був безпосередньо присутній під час розгляду цих адміністративних матеріалів та пояснив, що не знав про відкрите виконавче провадження, у зв`язку з чим суддя і закрив провадження у справі на підставі п.1 ст. 247 КУпАП.

З наведеного слідує, що починаючи з 07 листопада 2023 року боржник ОСОБА_1 був обізнаний про наявність стосовно нього виконавчого провадження ВП №62219468, в якому наявна заборгованість за аліментами, у зв`язку з чим до нього були застосовані тимчасове обмеження правом керування транспортними засобами.

Відмовляючи у задоволенні скарги про скасування постанови про накладення на ОСОБА_1 штрафу у зв`язку з наявною заборгованістю зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три роки, у розмірі 50% від суми заборгованості зі сплати аліментів, що складає 141 042,88 грн, суд зробив висновок, що, оскільки боржник протягом тривалого проміжку часу, а саме починаючи принаймні з листопада 2023 року, знав про наявну у нього заборгованість за аліментами та про відкрите виконавче провадження, але не вжив жодних заходів для погашення цієї заборгованості, суд дійшов висновку, що накладений на нього штраф, згідно ч.14 ст.71 Закону України «Про виконавче провадження» є обґрунтованим та правомірним, а у задоволенні скарги в цій частині слід відмовити.

Апеляційний суд не погоджується з таким висновком суду, оскільки він не відповідає встановленим обставинам справи та нормам матеріального права.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Згідно з частинами першою та другою статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з частиною першою статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Так, у статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи (стаття 447 ЦПК України).

У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника) (частина третя статті 451 ЦПК України).

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги (частина третя статті 451 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі №904/7326/17 (провадження №12-197гс18) вказано, що право сторони виконавчого провадження на звернення зі скаргою до суду на підставі статті 339 ГПК України пов`язане з порушенням прав такої сторони під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2020 року в справі №641/7824/18 (провадження №61-10355св19) зазначено, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В порядку судового контролю за виконанням судових рішень такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси сторони виконавчого провадження порушені, а скаржник використовує цивільне судочинство для такого захисту. По своїй суті ініціювання справи щодо судового контролю за виконанням судових рішень не для захисту прав та інтересів є недопустимим.

У частинах 1 та 2 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний: 1) здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; 2) надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; 3) розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання; 4) заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; 5) роз`яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов`язки.

Спори щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом (частина восьма статті 71 Закону України «Про виконавче провадження»).

Частиною першою та третьою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що порядок стягнення аліментів визначається законом. Визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частки від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому СК України.

Статтею 71 Закону України «Про виконавче провадження», частиною 14 цієї статті передбачено накладення на боржника штрафу у разі наявності заборгованості зі сплати аліментів, а саме:

за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за один рік, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 20 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів.

за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за два роки, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 30 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів.

за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три роки, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 50 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів.

У подальшому постанова про накладення штрафу у розмірі, визначеному абзацом першим цієї частини, виноситься виконавцем у разі збільшення розміру заборгованості боржника на суму, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за один рік.

Таким чином положення абзацу 3 частини чотирнадцятої статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» передбачають накладення штрафу у разі наявності заборгованості зі сплати аліментів у певному розмірі, який дорівнює сумі відповідних платежів за три роки. Тобто, зазначена норма права містить вказівку на суму заборгованості, на момент винесення постанови про накладення штрафу, за якої виникають підстави для його накладення на боржника, а не на період її виникнення.

Суми штрафів, передбачених цією частиною, стягуються з боржника у порядку, передбаченому цим Законом, і перераховуються стягувачу.

Статтею 71 Закону України про виконавче провадження передбачено, що виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості із сплати аліментів щомісяця, а також проводити індексацію розміру аліментів відповідно до частини першої цієї статті. Виконавець зобов`язаний повідомити про розрахунок заборгованості стягувачу і боржнику у разі: надходження виконавчого документа на виконання від стягувача подання заяви стягувачем або боржником;

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Штраф - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Його завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки.

Підставами накладення штрафу є протиправна поведінка (дії чи бездіяльності) особи, вина особи.

Відповідно до ст. 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

За змістом пункту 4 розділу XVI Інструкції №512/5 виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості зі сплати аліментів щомісяця та у випадках, передбачених частиною четвертою статті 71 Закону №1404-VIII, повідомляти про розрахунок заборгованості стягувача і боржника. Розрахунок заборгованості обчислюється в автоматизованій системі виконавчого провадження на підставі відомостей, отриманих із: звіту про здійснені відрахування та виплати; квитанцій (або їх копій) про перерахування аліментів, наданих стягувачем чи боржником; заяв та (або) розписок стягувача; інформації про середню заробітну плату працівника для цієї місцевості; інших документів, що відображають отримання боржником доходу або сплату ним аліментів. Сума заборгованості зі сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому статтею 195 СК України.

Як зазначено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі №2610/27695/2012, дата виникнення заборгованості зі сплати аліментів не впливає на можливість застосування штрафу до боржника. Визначальним для вирішення справи є встановлення наявності такої заборгованості на час винесення постанови про накладення штрафу та її сума, з якою пов`язано визначення розміру штрафу.

Отже, положенням ч. 14 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що державний виконавець має право накласти на боржника штраф виключно за наявності двох обставин: по-перше - наявність заборгованості у розмірі, що зумовлює накладення штрафу (розмір, що перевищує суму аліментних платежів за один рік), по-друге, наявність такої заборгованості на момент винесення постанови про накладення арешту.

Як убачається з постанови начальника відділу Луцького відділу державної виконавчої служби у Луцькому районі про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника від 05.08.2024 року, загальну суму заборгованості за аліментами у боржника ОСОБА_1 визначено у розмірі 451 489 грн, в тому числі виконавчий збір, штраф та витрати, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій (а.с.38).

Згідно з постановою про накладення штрафу від 05.08.2024 року (а.с. 36) станом на 10.12.2022 року заборгованість становить 282 085, 75 грн, при цьому в матеріалах справи містяться розрахунки такої заборгованості, починаючи з 01.11.2011 року.

Погоджуючись із діями виконавця щодо визначення заборгованості та накладення штрафу у зв`язку з наявною заборгованістю, суд першої інстанції не врахував усіх обставин справи та норм чинного законодавства, які регулюють зазначене питання.

Так, з матеріалів виконавчого провадження, оглянутого в судовому засіданні, встановлено, що 26.11.2011 року виконавче провадження зі стягнення аліментів з ОСОБА_1 було закінчено на підставі п. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» у редакції на дату винесення постанови, а саме: у зв`язку з визнанням судом відмови стягувача від примусового виконання рішення.

Після повторного пред`явлення виконавчого листа до виконання 03.06.2020 року було повторно відкрито виконавче провадження щодо стягнення аліментів на користь ОСОБА_5 з ОСОБА_1 на утримання дочки ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до ст. 28 Закону України Закону України «Про виконавче провадження» копії постанов виконавця про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувану, повідомлення стягувану про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, надсилаються рекомендованим поштовим відправленням.

Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

З наявної в матеріалах справи відповіді на адвокатський запит за вих. № 102955 від 11.10.2024р. убачається, що в матеріалах виконавчого провадження відсутні відомості про надсилання боржнику постанови про відкриття виконавчого провадження.

Отже, доводи ОСОБА_1 про те, що він не був належним чином повідомлений про відкриття виконавчого провадження, підтверджуються матеріалами справи, зокрема, і постановою суду від 23 листопада 2023 року №161/19973/23, що безперечно сприяло виникненню заборгованості за аліментами, але при цьому дані обставини свідчать про відсутність умисних дій відповідача щодо ухилення від сплати аліментів.

Таким чином, слід зазначити, що примусове виконання рішення було припинено з ініціативи стягувача і не залежало від волі боржника. Стягувач ОСОБА_8 не зазначила та не довела поважність причин припинення примусового стягнення аліментів з ОСОБА_1 , тоді як боржник повідомив, що припинення мало місце у зв`язку з примиренням сторін і спільним проживанням їх.

Окрім того, зміни у законодавстві від 03.07.2018 року, якими передбачено накладення штрафу у зв`язку з заборгованістю зі сплати аліментів, визначені у ч. 14 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження», набрали чинності 28 серпня 2018 року, тому не можуть бути застосовані до правовідносин, що виникли до 28.08.2018 року, тобто заборгованість не може стосуватися періоду до набрання законом чинності.

Повноліття дочки боржника ОСОБА_10 настало ІНФОРМАЦІЯ_4 , тобто, заборгованість слід рахувати за період, починаючи з дня повторного пред`явлення виконавчого документа до виконання, з 03 червня 2020 року і до повноліття, що не перевищує три роки.

Зважаючи на зазначене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції не було враховано встановлених обставин справи, суд не звернув увагу, що у зв`язку з зазначеними обставинами державним виконавцем було неправильно визначено заборгованість за аліментами скаржнику, а тому постанови про звернення стягнення на заробітну плату, де зазначено розмір заборгованості, яка не відповідає дійсності, та постанову про накладення штрафу не можна вважати законними та обґрунтованими.

Таким чином, у цій частині висновки суду не відповідають обставинам справи та нормам матеріального права

Відповідно до статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки висновки суду першої інстанції зроблені без належного з`ясування дійсних обставин справи, дослідження та оцінки наданих сторонами доказів, то згідно зі статтею 376 ЦПК України це є підставою для скасування рішення.

Разом з тим, відмовляючи у задоволенні скарги на бездіяльність державного виконавця, суд першої інстанції виходив з того, що можлива бездіяльність стосовно несвоєчасного звернення стягнення на доходи боржника може порушувати лише права та законні інтереси стягувача, натомість боржник зобов`язаний добровільно сплачувати аліменти, а не лише шляхом примусу до нього.

Крім того, саме боржник в силу положень п. п.3,4 ч. 5 ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження» зобов`язаний за рішенням суду подати виконавцю протягом п`яти робочих днів з дня відкриття виконавчого провадження декларацію про доходи та майно боржника, тобто повідомляти про свої доходи. Починаючи з листопада 2023 року, коли ОСОБА_1 дізнався про повторне звернення виконавчого листа до виконання, боржник ОСОБА_1 не сплачував аліментів, не повідомляв про наявне у нього майно та доходи, лише 31.05.2024 року за ініціативою боржника було зроблено адвокатський запит щодо наявного виконавчого провадження. Заявником ОСОБА_1 не спростовано факту, що починаючи від дня, коли він дізнався про наявність виконавчого листа на виконанні та заборгованості за аліментами, ним було вчинено дії щодо урегулювання цього питання.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що ухвала суду в частині відмови у задоволенні скарги ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця є обґрунтованою, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду у цій частині вирішення скарги.

Отже, апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, ухвала суду в частині скасування постанов про накладення штрафу та звернення стягнення на заробітну плату підлягає до скасування з постановленням нового судового рішення про задоволення скарги у цій частині. В решті ухвалу суду слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 375, 382,384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу боржника ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 грудня 2024 року в частині вимог щодо накладення штрафу та визначення суми заборгованості скасувати.

Скаргу боржника ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця Луцького відділу державної виконавчої служби в Луцькому районі Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України під час примусового виконання виконавчого листа виданого 30 червня 2006 року на виконання рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області у справі № 2-2141/06р. про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 аліментів на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_6 та скасування постанов задовольнити частково.

Скасувати постанову начальника Луцького відділу державної виконавчої служби в Луцькому районі Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 05 серпня 2024 року про накладення штрафу у зв`язку з наявною заборгованістю по аліментах на боржника ОСОБА_1 .

Скасувати постанову начальника Луцького відділу державної виконавчої служби в Луцькому районі Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 05 серпня 2024 року в частині визначення суми заборгованості у розмірі 451489 гривень 11 копійок.

В решті ухвалу залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 24 березня 2025 року.

Головуючий

Судді :