Провадження № 2/202/1073/2025
ІНДУСТРІАЛЬНИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(з а о ч н е)

12 березня 2025 року місто Дніпро

Індустріальний районний суд міста Дніпропетровська в складі головуючого судді Марченко Н.Ю., за участю секретаря судового засідання Шульги А.О., позивача ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання особи такою, що втратила право користування частиною житлового приміщення, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2024 року позивач звернулася до суду з позовом, в якому зазначила, що з відповідачем перебувала у шлюбі з 30.04.1980.

Рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 27.11.2020 шлюб між ними розірваний.

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого 22 грудня 1999 року на підставі розпорядження органу приватизації Дніпропетровської міської ради за № 3/2297-99 від 22 грудня 1999 року, їй, відповідачу, їх дітям ОСОБА_5 та ОСОБА_6 та її матері ОСОБА_7 належала квартира АДРЕСА_1 .

Після смерті матері 19.03.2015 вона успадкувала належну їй 1/5 частину квартири, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину, виданим 19.08.2016 Шостою дніпропетровською державною нотаріальною конторою.

21 січня 2018 року колишній чоловік ОСОБА_2 на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Швецовою Н.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 974, подарував їй належну йому 1/5 частину вищевказаної квартири.

Відповідач з 2013 року не проживає у цій квартирі, його речі відсутні, однак через реєстрацію місця проживання відповідача в квартирі вона вимушена сплачувати комунальні послуги в більшому розмірі, не має можливості оформити субсидію.

За цих підстав позивач просить усунути їй перешкоди у праві користування належними їй 3/5 частинами квартири шляхом визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування жилим приміщенням належною їй часткою квартири АДРЕСА_1 .

Ухвалою суду від 29 листопада 2024 року у справі було відкрите загальне позовне провадження та призначене підготовче засідання.

Ухвалою суду від 23 грудня 2024 року підготовче провадження у справі закрито та справу призначено до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні позивач свій позов підтримала.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, повідомлявся судом про час і місце розгляду справи за своїм зареєстрованим місцем проживання, а також шляхом розміщення оголошення про виклик до суду на офіційному веб-порталі "Судова влада", відзив на позов не надав.

У зв`язку з неявкою відповідача в судове засідання і не поданням ним відзиву на позов, судом проведений заочний розгляд справи, яка вирішується на підставі наявних у справі даних та доказів.

Представник третьої особи - Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про розгляд справи був повідомлений, явку свого представника в судове засідання не забезпечив.

Треті особи ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в судове засідання також не з`явилися, свою позицію щодо позову не висловили.

Суд, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає з огляду на наступне:

Судом установлено, що сторони перебували у шлюбі з 30 квітня 1980 року.

Рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 27.11.2020 шлюб між сторонами розірваний.

На підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 22 грудня 1999 року виконкомом міської Ради народних депутатів згідно з розпорядженням (наказом) № 3/2297-99 ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 належала на праві спільної сумісної власності квартира АДРЕСА_1 .

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 19 серпня 2016 року після смерті ОСОБА_7 позивач успадкувала належну останній частину квартири АДРЕСА_1 .

Крім того, 21 червня 2018 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 був укладений нотаріально посвідчений договір дарування, відповідно до якого відповідач подарував позивачу належну йому 1/5 частину вищевказаної квартири.

Отже, на цей час позивач разом із дітьми, які досягли повноліття, є співвласниками квартири АДРЕСА_1 .

Позивачем заявлені позовні вимоги про визнання відповідача такими, що втратив право користування належною їй часткою квартири, посилаючись на те, що відповідач залишається зареєстрованим у квартирі, що порушує її права як співвласника житла. При цьому позивачем зазначено, що визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом необхідно для зняття його з реєстрації місця проживання за цією адресою.

При вирішенні спору про визнання відповідача такими, що втратив право користування належною позивачу частиною житла, суд виходить із того, що відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Водночас статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Тож, гарантуючи захист права власності, закон надає саме власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунень свого порушеного права від будь-яких осіб шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

Отже, в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження майном, що перебуває у приватній власності, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі звернутися до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, або шляхом виселення (негаторний позов).

Поряд із цим, відповідно до статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом.

Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Згідно з частиною 1 статті 356 ЦК України спільною частковою власністю є власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності.

Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності (частини 2-3 статті 358 ЦК України).

Співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності (ч. 1 ст. 364 ЦК України).

Частиною 1 статті 368 ЦК України визначено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Відповідно до статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

Отже, володіння та користування співвласниками майном, що є у спільній власності, здійснюється ними спільно. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві власності.

При цьому статтею 405 ЦК України визначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Суд враховує, що відповідач був зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1 як член сім`ї позивача.

Після розірвання шлюбу з позивачем та розпорядження відповідачем своєю частиною квартири, співвласниками цієї квартири є не лише позивач, а й треті особи (повнолітні діти сторін) ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , які самостійних вимог про визнання відповідача таким, що втратив право користування цим житлом не заявляли.

В свою чергу, частка позивача у спільному майні в натурі не визначена, порядок користування спільним майном також не визначений, що не заперечувала позивач у судовому засіданні.

За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання відповідача таким, що втратив право користування належними їй 3/5 частинами квартири АДРЕСА_1 , задоволенню не підлягають.

Суд вважає, що відповідач не може бути визнаний таким, що втратив право користування належними позивачу частинами квартири, оскільки таке рішення буде невиконуваним з огляду на те, що частки позивача у спільному майні в натурі не визначені. Також співвласниками не визначений порядок користування спільним майном.

Після розірвання шлюбу з позивачем та розпорядження своєю часткою в спільному майні відповідач залишається членом сім`ї інших співвласників повнолітніх дітей.

Тому визнання відповідача таким, що втратив право користування частиною квартири, що належить позивачу і яка не визначена в натурі, є неефективним способом захисту прав позивача, так як не може бути підставою для зняття з реєстрації місця проживання відповідача, який має право користування житлом як член сім`ї інших співвласників, які не заявляли вимог про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Враховуючи вищенаведене, в задоволенні позову ОСОБА_1 необхідно відмовити.

Відповідно до статті 141 ЦПК України у зв`язку з відмовою в позові понесені судові витрати позивачам не відшкодовуються.

Керуючись ст. ст. 258-259, 263-265, 280-282 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання особи такою, що втратила право користування частиною житлового приміщення, відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його складення.

Відповідач, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Позивач, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити рішення суду в апеляційному порядку повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом встановлених строків не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя Наталія Марченко