КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/211/2025 Доповідач у суді апеляційної інстанції - Нежура В.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 березня 2025 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Нежура В.А.,

судді Верланов С.М., Невідома Т.О.,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка подана адвокатом Мельник Світланою Романівною, на рішення Печерського районного суду м. Києва від 16 травня 2023 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ боргових зобов`язань подружжя,

встановив:

В березні 2021 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом про поділ боргових зобов`язань подружжя.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що з 05.10.2003 по 15.08.2018 перебувала з ОСОБА_1 у зареєстрованому шлюбі.

У період шлюбу сторонами була придбана трикімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_1 загальною вартістю 1 025 500 грн. При цьому, 20% суми вартості квартири - 205 100 грн було сплачено за рахунок спільних коштів подружжя, а на решту коштів 820 400 грн подружжя взяло кредит.

Так, для купівлі житла нею було укладено кредитний договір № 101.8-01/174 із ПАТ «ВТБ Банк», у забезпечення якого між відповідачем і банком укладено договір поруки № 101.8-02/140 від 05 жовтня 2011.

У березні 2018 року відповідач звернувся до суду з позовом про поділ майна. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 19.08.2020 року визнано квартиру спільною власністю подружжя, за відповідачем визнано право власності на частину квартири.

Однак, вказаним рішенням суду при поділі майна подружжя не було враховано боргові зобов`язання за кредитним договором, які позивачка погасила за свої особисті кошти після фактичного припинення шлюбних відносин та ведення спільного господарства.

Посилаючись на те, що нею одноособово виконано зобов`язання за кредитним договором, за яким кошти одержані на придбання спільного з відповідачем майна, але спільні зобов`язання сторін розподілені не були, позивачка просила суд стягнути із відповідача на її користь 184 128,29 грн, тобто частину від суми сплаченого кредиту та частину понесених витрат на оплату нотаріальних послуг за припинення заборони відчуження та запису про іпотеку у розмірі 2000грн.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 16 травня 2023 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 кошти в розмірі 150 885,79 грн, судовий збір в розмірі 1508,85 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись із судовим рішенням, відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для вирішення справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення Печерського районного суду м. Києва від 16 травня 2023 року скасувати, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим що, що фактично припинили разом проживати з квітня 2015 року, але до серпня 2017 року відповідач сплачував кошти на погашення кредиту на загальну суму в розмірі 97 985 грн, які він просив зарахувати як зустрічні однорідні вимоги, однак, суд безпідставно відмовив у їх задоволенні.

Вказує, що позивачка почала сплачувати кредит з 20.11.2017 року. Однак, за період з листопада 2017 року по березень 2018 року нею пропущений строк позовної давності щодо стягнення коштів, сплачених у цей період.

Стверджує, що суд безпідставно задовольнив вимоги про стягнення коштів, сплачених внаслідок дострокового припинення зобов`язання, оскільки позивачка ухвалила рішення про укладення договору із ТОВ ФК «Фінілон» та сплатила кошти без погодження із відповідачем.

У відзиві на апеляційну скаргу представниця позивачки - адвокат Пухальська І.С. зазначає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим на підставі норм матеріального та процесуального права. Апеляційну скаргу вважає безпідставною та необґрунтованою, тому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

За правилами ч.1 ст.369 ЦПК України (в редакції, чинній на день подачі апеляційної скарги) апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, предметом позову є стягнення грошових коштів як частини боргових зобов`язань подружжя у розмірі 186 128,29 грн.

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Згідно зі ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення відповідає не в повній мірі.

Так, відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя. До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб.

Разом з тим, при поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов`язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя.

Встановлено, що з 05 жовтня 2003 року сторони перебували у шлюбі. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 15 серпня 2018 року шлюб між сторонами розірвано.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 19 серпня 2020 року поділено між сторонами майно, що є спільною сумісною власністю шляхом визнання права власності за кожним на частину трикімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Також встановлено, що квартира сторонами була придбана на підставі кредитного договору № 101.8-01/174 від 5 жовтня 2011 року із ПАТ «ВТБ Банк», відповідно до п. 3 якого ціна кредиту становить 820 400 грн зі строком повернення кредиту до 5 жовтня 2033 року.

Для забезпечення виконання зобов`язань відповідно до п. 3.7 п. 3 кредитного договору між відповідачем та банком було укладено договір поруки № 101.8-02/140 від 05 жовтня 2011, п 1.1 якого визначено, що поручитель поручається перед банком за виконання позичальником (позивачкою) зобов`язань, що виникли на підставі кредитного договору.

Відповідно до п. 2.1. п. 2 договору сторони договору визначають, що у випадку порушення позичальником взятих на себе зобов`язань за кредитним договором, поручитель і позичальник несуть солідарну відповідальність перед банком у повному обсязі зобов`язань позичальника за кредитним договором, включаючи повернення кредиту, сплату нарахованих процентів за користування кредитом, комісій, неустойки (пені, штрафів) та відшкодування збитків, пов`язаних з порушенням виконання зобов`язань позичальником за кредитним договором.

Підпункт 2.2. надає поручителю право самому виконувати зобов`язання за кредитним договором.

На підставі викладеного, рішенням суду від 19 серпня 2020 року здійснено поділ в рівних частках майна подружжя.

Разом з цим, за позивачкою та відповідачем залишились боргові зобов`язання за кредитним договором № 101.8-01/174 від 05 жовтня 2011 для придбання квартири.

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (частина перша статті 68 СК України). Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).

Статтею 65 СК України передбачено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Це означає, що дружина та чоловік незалежно від припинення шлюбу мають рівні права та обов`язки щодо спільно нажитого у шлюбі майна, оскільки розірвання шлюбу не звільняє подружжя від зобов`язань за кредитом.

Борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї, враховуються при поділі майна (пункти 23,24 Пленум Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»).

Внаслідок придбання подружжям квартири в кредит боргові зобов`язання перед позикодавцем несуть як чоловік, так і дружина, а не тільки той з подружжя, який підписав договір. Отже, при вирішенні спору про порядок виконання колишнім подружжям зобов`язань, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, якщо питання про поділ цих зобов`язань не було зі згоди кредитора вирішене при поділі спільного майна цього подружжя, суди повинні керуватися тим, що подружжя має відповідати за такими зобов`язаннями солідарно усім своїм майном.

Якщо один із колишнього подружжя в повному обсязі виконав зобов`язання, то він у порядку частини першої статті 544 ЦК України має право на зворотну вимогу (регрес) до іншого з подружжя у відповідній частині.

Виконання кредитних зобов`язань, які виникли у обох з подружжя, за рахунок коштів одного з них (у тому числі і частково) може бути підставою для вимог до іншого подружжя, в тому числі і за правилами статті 544 ЦК. Так, відповідно до ст. 544 ЦК України, боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього. Якщо один із солідарних боржників не сплатив частку, належну солідарному боржникові, який у повному обсязі виконав солідарний обов`язок, несплачене припадає на кожного з решти солідарних боржників у рівній частці. Зазначена компенсація може бути стягнута лише у разі погашення за особисті кошти кредитної заборгованості, що узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, викладеним у постанові від 07 вересня 2016 року у справі № 6-801цс16 та постанові Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі № 712/6574/16-ц (провадження № 61-17824св18).

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частин першої та другої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Встановлено, що між ТОВ ФК «Фінлайн» та ОСОБА_2 19.11.2020 було укладено договір про припинення зобов`язання за кредитним договором № 101.8-01/174 від 05 жовтня 2011 року.

Згідно з п.3.1. вказаного договору, загальний залишок заборгованості становить 230 400,94 грн, кредитором здійснено анулювання залишку боргу за кредитним договором в розмірі 59 904,24 грн.

ОСОБА_2 19.11.2020 сплатила заборгованість за кредитним договором в розмірі 170 496,70 грн в повному обсязі.

Колегія суддів погоджується із критичною оцінкою суду першої інстанції твердження відповідача, що позивачка самостійно ухвалила рішення щодо дострокового припинення зобов`язання, погодила всі умови такого припинення, прийнявши на себе зобов`язання, договір не укладався в інтересах сім`ї, оскільки відповідач також є власником частини квартири, поручителем за кредитним договором. Позивачка діяла в інтересах спільного майна подружжя, відповідачем договір не оспорювався.

Крім цього, із наданих ОСОБА_2 копій квитанцій та виписки по банківському рахунку встановлено, що після розірвання шлюбу з ОСОБА_1 , у період з 01 серпня 2018 року по 31 грудня 2018 року ОСОБА_2 на погашення кредиту сплатила 15 525,56 грн, протягом 2019 року - 32 798 грн, та 21 864 грн протягом 2020 року до остаточного погашення заборгованості у листопаді 2020 року.

На підставі викладеного апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення вказаних коштів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 .

Разом з цим, висновки суду першої інстанції про стягнення частини грошових коштів на відшкодування платежів, здійснених ОСОБА_2 з 2015 року по серпень 2018 року є помилковими, оскільки факт припинення спільного проживання сторін з 2015 року не підтверджується належними та допустимими доказами та не був встановлений судовими рішеннями щодо розірвання шлюбу та поділу майна подружжя.

За таких обставин відсутні підстави для стягнення коштів за вказаний період.

Відсутні також підстави для стягнення коштів, витрачених ОСОБА_2 на оплату послуг нотаріуса, оскільки ці кошти не є борговим зобов`язанням подружжя, що підлягає розподілу між ними.

Доводи апеляційної скарги щодо неврахування судом першої інстанції зустрічних однорідних вимог відповідача колегія суддів відхиляє, оскільки, обґрунтовуючи ці вимоги, ОСОБА_1 посилається на те, що сплачував кошти на погашення кредитного договору до 2017 року, тобто, ще під час перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 .

Відсутні у даній справі також підстави для застосування наслідків спливу строку позовної давності за період погашення кредиту з листопада 2017 року по березень 2018 року, на що посилається апелянт, оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову у цій частині у зв`язку з їх необґрунтованістю.

З огляду на вимоги закону та встановлені у справі обставини, апеляційний суд доходить висновку про наявність підстав для зміни рішення в частині визначення розміру суми, що підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 .

Апеляційний суд, розподіляючи витрати, понесені сторонами під час розгляду справи, враховує, що апеляційної скаргу відповідача слід частково задовольнити та ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позову.

Враховуючи, що суд задовольняє позов ОСОБА_2 на 65%, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню 1209,83 грн судового збору, в той час як з позивачки на користь відповідача належить стягнути 977,17 на відшкодування сплаченого судового збору.

Частиною 10 вказаної статті встановлено, що при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

За таких обставин, з огляду на передбачену законом можливість взаємного зарахування судових витрат, слід стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 232,65 грн.

Керуючись ст.ст.259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана адвокатом Мельник Світланою Романівною, задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 16 травня 2023 року в частині визначення розміру суми грошових коштів та судового збору змінити.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на відшкодування сплачених боргових зобов`язань подружжя 120 342 (сто двадцять тисяч триста сорок дві) гривні 13 копійок та судовий збір в розмірі 232 (двісті тридцять дві) гривні 65 копійок.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та, відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач: В.А. Нежура

Судді: С.М. Верланов

Т.О. Невідома