печерський районний суд міста києва
пр. № 2-3696/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2025 року Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді Литвинової І. В.,

за участю секретаря судового засідання - Когут Н. В.,

позивача ОСОБА_1 , представника відповідача Лазаренко В. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення недоплаченої частки заробітньої плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

УСТАНОВИВ:

І. Позиція сторін у справі.

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просив стягнути з відповідача АТ «Українська залізниця» на його користь невиплачену матеріальну допомогу на оздоровлення за 2022 рік в сумі 145 000, 00 грн, невиплачену матеріальну допомогу на оздоровлення за 2023 рік в сумі 145 000, 00 грн, невиплачену матеріальну допомогу на оздоровлення за 2024 рік в сумі 145 000, 00 грн, суму доплат за вчену ступінь кандидата наук у розмірі 15% за період з вересня 2023 року по липень 2024 року, що становить 217 500, 00 грн; стягнути з АТ «Українська залізниця» на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 09 липня 2024 року по день винесення судом рішення, виходячи з розміру 6 744,18 грн середньоденного заробітку.

Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що сторони перебували у трудових відносинах, на підставі трудового договору № 157-2020 від 08 липня 2020 року, умови якого неодноразово продовжувалися до 08 липня 2024 року включно, до звільнення позивача з посади. Разом з тим, при звільненні з роботи роботодавець не у повному обсязі виплатив позивачеві належні до виплати суми заробітної плати, а саме: матеріальну допомогу на оздоровлення за 2022-2024 роки, яку він повинен був отримати під час вибуття в чергові щорічні відпустки у вказані роки, а також доплати за вчену ступінь кандидата наук у розмірі 15 % за період з вересня 2023 року по липень 2024 року, що є порушенням права позивача на належне матеріальне забезпечення. Матеріальна допомога на оздоровлення і доплата за вчену ступінь кандидата наук у розмірі 15 % від посадового окладу, позивачу виплачені відповідачем не бу¬ли, з посиланням на рішення правління АТ »Укрзалізниця» від 14 березня 2022 року № Ц-54/31 (яким призупинено виплати за колективними договорами) та на статтю 11 Закону України «Про ор¬ганізацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (№ 2136-ІХ від 15 березня 2022 року), як за час перебування у трудових відносинах, так і після звільнення.

Відповідач не визнав позов, у відзиві представник відповідача вказала, що пунктом 3.5 Трудового договору № 157-2020 від 08 липня 2020 року і пункту 2 Додаткової угоди № 2 від 31 травня 2022 року до Трудового договору № 157-2020 передбачено, що працівнику не встановлюються, не нараховуються і не проводяться виплати доплат та надбавок, інших заохочувальних та компенсаційних витрат, передбачених колективними договорами Товариства, Галузевою угодою, окрім надання працівнику при вході у відпустку (тривалість якої не менше 14 календарних днів) матеріальної допомоги на оздоровлення у розмірі посадового окладу один раз на рік та доплати за вчену ступінь кандидата наук у розмірі 15 %. У період дії трудового договору між сторонами позивачеві надавалася щорічна відпустка на 14 календарних днів з наданням матеріальної допомоги на оздоровлення, виплату якої провести після окремого рішення правління. Позивачеві у липні 2022 року, лютому 2023 року і лютому 2024 року матеріальна допомога на оздоровлення не нараховувалася та не виплачувалася. Також не нараховувалися і не виплачувалися доплати за вчену ступінь кандидата наук у розмірі 15 % посадового окладу у період з 01 вересня 2023 року до 08 липня 2024 року. Протоколом № Ц-54/31 ком.т. засідання правління АТ «Укрзалізниця» від 14 березня 2022 року, прийнято рішення, що на період дії правового режиму воєнного стану в Україні призупинено виплати, передбачені Галузевою угодою, колективними договорами, зокрема у пункті 1.1.4 вказано, що додаткові виплати, що передбачені Галузевою угодою, колективними договорами структурних підрозділів, зокрема матеріальної допомоги, призупинити. Виняток складає матеріальна допомога на лікування та на поховання, а також інші види матеріальної допомоги згідно з рішеннями правління, роз`яснення щодо нарахування та виплата яких буде надано додатково директором з управління персоналом та соціальної політики. Тож законом передбачено право роботодавця зупиняти дії окремих положень колективного договору на період дії правового режиму воєнного стану, що узгоджується із положеннями ст. 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». Рішення правління АТ «Укрзалізниця» (протокол № Ц-54/31 Ком.т) від 14 березня 2022 року є локальним актом АТ «Укрзалізниця», який стосується діяльності товариства та врегульовує питання оплати праці всіх працівників Укрзалізниці на період дії правового режиму воєнного стану. Це рішення чинне, не змінене, не скасоване і не визнано таким, що суперечить чинному законодавству. Вимога позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є похідною від вимоги про стягнення матеріальної допомоги на оздоровлення та суми доплат за вчену ступінь кандидата наук. Тому відсутні підстави для задоволення позову.

У відповіді на відзив представник позивача зауважила, що у разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений статтями 47, 116 КЗпП України строк виплатити не оспорювану ним суму. Відтак зупинення дії окремих положень колективного договору за ініціативою роботодавця згідно статті 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» не дає підстав для не проведення розрахунку в повному обсязі із працівником, що звільняється. У правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, виснувано, що відповідно до ст. 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать, в разі невиконання обов`язку - наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність.

ІІ. Процесуальні дії і рішення суду.

23 вересня 2024 року вказана позовна заява надійшла до Печерського районного суду м. Києва, для розгляду якої визначено суддю та передано 26 вересня 2024 року, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями.

27 вересня 2024 року ухвалою судді позовну заяву залишено без руху, на виконання якої 30 вересня 2024 року представник позивача подала заяву про усунення недоліків /а. с. 87-88/.

01 жовтня 2024 року ухвалою судді у справі відкрито провадження, для розгляду у загальному позовному провадженні /а. с. 93-94/.

01 листопада 2024 року представник відповідача подала до суду відзив на позов /а. с. 103-129/.

25 листопада 2024 року представник позивача подала заяву про закриття підготовчого провадження у справі і призначення до розгляду по суті /а. с. 142/.

Також 25 листопада 2024 року представник відповідача подала заяву про закриття підготовчого провадження у справі і призначення до розгляду по суті, додавши до заяви заперечення на відповідь сторони позивача на відзив /а. с. 130, 131-141/.

25 листопада 2024 року ухвалою суду закрито підготовче провадження і призначено до розгляду по суті /а. с. 143/.

08 листопада 2024 року представник позивача подала до суду відповідь на відзив сторони відповідача /а. с. 146-168/.

Позивач у судовому засіданні позов підтримав і просив задовольнити у повному обсязі, посилаючись на доводи, викладені у заявах по суті.

Представник відповідача позов не визнала, просила відмовити у його задоволенні, вважаючи необґрунтованим і безпідставним з підстав, наведених у своїх заявах по суті.

Суд, заслухавши обґрунтування позивача, заперечення представника відповідача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків.

ІІІ. Фактичні обставини справи.

Відповідно до Трудового договору №157-2020 від 08 липня 2020 року, укладеного між Ат «Українська залізниця» та ОСОБА_1 , останній був призначений на посаду заступника директора з економічної та інформаційної безпеки Апарату директора з економічної та інформаційної безпеки AT «Укрзалізниця» зі строком дії договору до 07 липня 2021 року включно, що також підтверджується Наказом AT «Укрзалізниця» від 08 липня 2020 року № 1200/ос.

В подальшому відбувалася пролонгація Трудового договору на періоди:

- з 08 липня 2020 року до 07 липня 2022 року включно, згідно з Додатковою угодою №1 від 08 червня 2021 року до трудового договору № 157-2020 від 08 липня 2020 року;

- з 08 липня 2020 року по 07 липня 2023 року включно, згідно з Додатковою угодою № 2 від 31 травня 2022 року до трудового договору № 157-2020 від 08 липня 2020 року;

- з 08 липня 2020 до 08 липня 2024 року включно, згідно з Додатковою угодою № 3 від 19 червня 2023 року до трудового договору № 157-2020 від 08 липня 2020 року.

Згідно з Наказом (розпорядженням) № 1387 від 08 липня 2022 року ОСОБА_1 було надано щорічну відпустку за період роботи з 21 листопада 2020 року по 20 листопада 2021 року включно на 14 календарних днів з 26 липня 2022 року по 08 серпня 2022 року включно з наданням матеріальної допомоги на оздоровлення;

Згідно з Наказом (розпорядженням) № 201 від 13 лютого 2023 року ОСОБА_1 було надано щорічну відпустку за період роботи з 21 листопада 2021 року по 20 листопада 2022 року включно на 15 календарних днів з 23 лютого 2023 року по 09 березня 2023 року включно з наданням матеріальної допомоги на оздоровлення;

Згідно з Наказом (розпорядженням) № 222 від 06 лютого 2024 року ОСОБА_1 було надано щорічну відпустку за період роботи з 21 листопада 2022 року по 20 листопада 2023 року включно на 18 календарних днів з 04 березня 2024 року по 21 березня 2024 року включно з наданням матеріальної допомоги на оздоровлення.

Додатковою угодою № 2 від 31 травня 2022 року до трудового договору від 08 липня 2020 року № 157-2020 ОСОБА_1 встановлено доплату за вчену ступінь кандидата наук у розмірі 15 % від посадового окладу.

08 липня 2024 року ОСОБА_1 на підставі Наказу (розпорядження) № 1464/ос від 03 липня 2024 року про припинення трудового договору (контракту) звільнено у відповідності до положень пункту 2 ст. 36 Кодексу законів про працю України та зобов`язано компенсувати невикористані дні відпустки (51 день).

Відповідно до повідомлення про нараховані та виплачені суми працівнику при звільненні від 08 липня 2024 року ОСОБА_1 нараховано та виплачено грошові кошти у розмірі 263 778, 41 грн.

ІV. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до цієї норми правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до су¬ду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або дер¬жавні та суспільні інтереси.

Відповідно до ст. 64 Конституції України конституційні права та свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на території України запроваджено правовий режим воєнного стану з 24 лютого 2022 року, який у подальшому неодноразово продовжувався.

Згідно з пунктом 2 розділу «Прикінцеві положення» Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», главу XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України доповнено пунктом 2, відповідно до якого під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Статтею 1 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» передбачено, що цей Закон визначає особливості трудових відносин працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану». На період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до статей 43, 44 Конституції України. У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом.

З наведеного слідує, що Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» є спеціальним законом на період дії воєнного стану щодо застосування окремих положень трудового законодавства.

Відповідно до пункту 5 частини першої ст. 6 цього Закону в Указі Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» зазначений вичерпний перелік конституційних прав та свобод людини і громадянина, які тимчасово обмежуються у зв`язку із введенням воєнного стану, зазначений строк дії цих обмежень, а також тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» на період воєнного стану дія окремих положень колективного договору може бути зупинена за ініціативою роботодавця.

14 березня 2022 року правлінням AT «Українська залізниця» на підставі Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022, керуючись ст. 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» прийнято рішення, що на період дії правового режиму воєнного стану в Україні призупинені виплати, передбачені Галузевою угодою, колективними договорами, зокрема, у пункті 1.1.4 вказано, що додаткові виплати, передбачені Галузевою угодою, колективними договорами структурних підрозділів, зокрема, матеріальної допомоги, призупинити. Виняток складає матеріальна допомога на лікування та на поховання, а також інші види матеріальної допомоги згідно з рішеннями правління, роз`яснення щодо нарахування та виплата яких буде надано додатково директором з управління персоналом та соціальної політики.

Разом з тим, відповідно до частини четвертої, сьомої статті 43 Конституції України кожен громадянин має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Законом України «Про оплату праці» визначено економічні, правові та організаційні засади оплати праці працівників, які перебувають у трудових відносинах, на підставі трудового договору з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання, а також з окремими громадянами та сфери державного і договірного регулювання оплати праці і спрямований на забезпечення відтворювальної і стимулюючої функцій заробітної плати.

До структури заробітної плати входять: основна заробітна плата, додаткова та інші заохочувальні та компенсаційні виплати (стаття 2 Закону України «Про оплату праці»).

Основна заробітна плата - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

У статті п`ятій Закону України «Про оплату праці» визначено, що організація оплати праці здійснюється на підставі: законодавчих та інших нормативних актів; генеральної угоди на національному рівні; галузевих (міжгалузевих), територіальних угод; колективних договорів; трудових договорів; грантів.

Згідно з частиною першою, другою ст. 15 Закону України «Про оплату праці» форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною, галузевими (міжгалузевими) і територіальними угодами. У разі, коли колективний договір на підприємстві не укладено, роботодавець зобов`язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво органом. Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються з урахуванням вимог, передбачених частиною першою цієї статті.

Системний аналіз вказаних норм матеріального права вказує на те, що матеріальна допомога на оздоровлення та доплата за вчену ступінь кандидата наук у розмірі 15 % належить до структури заробітної плати.

Тобто матеріальна допомога на оздоровлення та доплати передбачені, зокрема, трудовим договором, і роботодавець має сплатити вказані кошти працівникові, що є гарантією прав працівника.

Відповідно до частини другої ст. 97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.

Згідно з частиною першою ст. 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали.

За змістом частини першої ст. 9 Закону України «Про колективні договори і угоди» положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємства незалежно від того, чи є вони членами профспілки, і є обов`язковими як для роботодавця, так і для працівників підприємства.

Згідно з частиною першою ст. 10 КЗпП України колективний договір укладається на основі законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин, і узгодження інтересів працівників та роботодавців.

Відповідно до частини другої ст. 13 КЗпП України у колективному договорі встановлюються взаємні зобов`язання сторін щодо регулювання виробничих, трудових, соціально-економічних відносин, зокрема: нормування і оплати праці, встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати та інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій та ін.); встановлення гарантій, компенсацій, пільг.

Згідно з частиною першою ст. 14 Закону України «Про колективні договори» зміни і доповнення до колективного договору, угоди протягом строку їх дії можуть вноситися тільки за взаємною згодою сторін в порядку, визначеному колективним договором, угодою.

Відповідно до п. 1.4. Колективного договору укладеного між керівництвом Державної адміністрації залізничного транспорту України і профспілковим комітетом апарату Укрзалізниці на 2002 - 2006 роки, який є чинним по цей час, сторони погодили, що за спільною домовленістю сторін в Договір можуть вноситься зміни та доповнення, при цьому вони не повинні погіршувати умови праці, трудові і соціальні гарантії, передбачені законодавством України та цим договором.

Відповідно до ст. 9 КЗпП України, умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю, є недійсними.

Стаття 9 КЗпП України не вимагає будь-якої процедури визнання недійсними умов договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством. Вона безпосередньо оголошує такі умови недійсними і не вимагають судової процедури визнання їх недійсними.

Так, відповідно до частини першої статті 21 КЗпП України трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до п. 2.2.4. Трудового договору № 157-2020 від 08 липня 2020 року сторонами погоджено, що роботодавець зобов`язується виплачувати у строк, встановлений Галузевою угодою, Колективним договором, що діє у Роботодавця, посадовий оклад, доплати, надбавки, гарантійні та компенсаційні виплати, передбачені законодавством, премії, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, обумовлені цим Договором та передбачені діючою системою оплати праці.

Обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина, які передбачають призупинення виплат, зокрема матеріальної допомоги на оздоровлення, на період дії воєнного стану поширюється лише на правовідносини, які виникають між працівником та роботодавцем, і до звільненого працівника не можуть бути застосовані.

Згідно з частиною першою ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 підтверджено, що згідно із положеннями ст. 116 КЗпП на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать, в разі невиконання обов`язку - наступає передбачена ст. 117 КЗпП відповідальність.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена ст. 117 КЗпП відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Як убачається із вищевикладеного, при звільненні працівника вирішується питання не лише про виплату заробітної плати, а про виплату всіх сум, на які працівник має право, що належать йому від роботодавця. Непроведення розрахунку з працівником у день звільнення є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України.

Відтак зупинення дії окремих положень колективного договору за ініціативою роботодавця згідно статті 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» не дає підстав для не проведення розрахунку у повному обсязі із працівником, що звільняється. При цьому аргументи відповідача про те, що рішення правління є локальним актом, який врегульовує питання оплати праці всіх працівників, включаючи звільнених, на період дії правового режиму воєнного стану, на його думку, є правомірним, а звернення позивача до суду з позовом про виплату матеріальної допомоги на оздоровлення за 2022-2024 року - передчасним, вважаючи, що позивач у майбутньому, після закінчення правового режиму воєнного стану або зміни рішення правління, може звернутися до суду з такими вимогами, у випадку якщо відповідач не проведе з ним відповідний розрахунок, суд оцінює критично і відхиляє як неспроможні.

AT «Українська залізниця» прийнято рішення про виплату позивачу матеріальної допомоги на оздоровлення, у зв`язку з відпустками за 2022 - 2024 роки, що було оформлено відповідно Наказом (розпорядженням) № 1387 від 08 липня 2022 року, Наказом (розпорядженням) № 201 від 13 лютого 2023 року, Наказом (розпорядженням) № 222 від 06 лютого 2024 року.

Пунктом 2.2.10 Колективного договору сторони погодили, надавати працівникам апарату Укрзалізниці при виході у щорічну відпустку (тривалість якої не менше 14 календарних днів) матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі посадового окладу (міся¬чної тарифної ставки).

Крім того, аналогічні умови були передбачені і п. 3.5 Трудового договору, відповідно до яких, працівнику не встановлюються, не нараховуються і не проводяться виплати доплат та надбавок, інших заохочувальних та компенсаційних виплат, передбачених колективними договорами Товариства, Галузевою угодою, окрім надання Працівнику при виході у щорічну відпустку (тривалість якої не менше 14 календарних днів) матеріальної допомоги на оздоровлення в розмірі посадового окладу один раз на рік.

Відповідно до п. 1 Додаткової угоди № 1 позивачу було встановлено з 08.06.2021 посадовий оклад у розмірі 145 000, 00 грн.

Отже, сума матеріальної допомоги на оздоровлення, яку роботодавець мав виплатити позивачу за період 2022-2024 роки становить 435 000, 00 грн (145 000, 00 грн х 3).

Крім того, Додатковою угодою № 2 від 31 травня 2022 року до трудового договору № 157-2020 від 08 липня 2020 року позивачеві встановлено доплату за вчену ступінь кандидата наук у розмірі 15 % від посадового окладу, що також передбачено п. 2.2.2. Колективного договору.

Сума доплати за вчену ступінь кандидата наук у розмірі 15 % від посадового окладу позивачу становить 21 750, 00 грн (145 000, 00 грн (посадовий оклад) х 15 %).

Таким чином, сума доплат за вчену ступінь кандидата наук у розмірі 15% за період з вересня 2023 року по червень 2024 року включно становить 217 500, 00 грн (21 750 грн х 10 міс.).

Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до частини першої ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно з частиною другою ст. 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Таким чином, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Водночас, частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України).

Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Зазначені правові висновки щодо застосування статті 117 КЗпП України викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року по справі № 821/1083/17.

Таким чином, суд приходить висновку, бездіяльність відповідача щодо непроведення своєчасного повного розрахунку при звільненні позивача є протиправною, а позивач має право на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

День звільнення є останнім робочим днем, який відповідним чином обліковується та оплачується на рівні звичайного робочого дня (вказана правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2019 року у справі № 821/1226/16).

У день звільнення, на підставі ст. 116 КЗпП України, роботодавець зобов`язаний був виплатити звільненому працівнику всі суми, що належать йому від підприємства.

Встановлено, що позивача було звільнено 08 липня 2024 року, а тому строк затримки по виплаті заробітної плати слід рахувати з 09 липня 2024 року, оскільки відповідальність за порушення зазначених норм починається з наступного дня після не проведення зазначених виплат.

Положеннями абзацу 3 пункту 2 розділу II Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 визначено, що середня заробітна плата для визначення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні (ст. 117 КЗпП України) обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, на число календарних днів за цей період.

Згідно з наданими Відповідачем довідками про заробітну плату позивача, йому нараховано за травень - червень 2024 року 290 000, 00 грн. Сукупна кількість робочих днів (фактично відпрацьованих) за цей період складає 43 дні.

Отже, середньоденне грошове забезпечення позивача складає 6 744, 18 грн (290 000, 00 грн : 43 робочі дні).

Відповідно до статті 117 КЗпП України (у редакції, викладеній відповідно до Закону України від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин») у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Наведена редакція статті 117 КЗпП України набрала законної сили з 19 липня 2022 року.

Отже, відповідно до статті 117 КЗпП України у чинній її редакції час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає компенсації середнім заробітком, обмежений шістьма місяцями.

З урахуванням викладеного, з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 09 липня 2024 року по день винесення судом рішення, виходячи з розміру 6 744, 18 грн середньоденного заробітку.

Відповідно з 08 липня 2024 року по 10 березня 2025 року час затримки становить 245 дні, отже 245 х 6 744, 18 грн, що становить суму до стягнення у розмірі 1 652 324, 10 грн.

Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню у повному обсязі.

V. Розподіл судових витрат.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За частиною шостою статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Згідно з пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).

На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі, керуючись

ст.ст. 3, 8, 21, 55, 61, 129, 129-1 Конституції України,

ст.ст. 1-16 Цивільного кодексу України,

ст.ст. 9, 10, 13, 21, 47, 97, 116, 117 Кодексу законів про працю України,

ст. 11 Закону України «Про ор¬ганізацію трудових відносин в умовах воєнного стану»,

ст.ст. 1-23, 76-82, 89, 95, 258-259, 263-265, 267, 274-279, 352-355 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення недоплаченої частки заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задовольнити.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (, вул. Єжи Ґедройця, буд. 5, м. Київ, 03150) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) суму невиплаченої матеріальної допомоги на оздоровлення за 2022 рік в сумі 145 000, 00 грн, суму невиплаченої матеріальної допомоги на оздоровлення за 2023 рік в сумі 145 000, 00 грн, суму невиплаченої матеріальної допомоги на оздоровлення за 2024 рік в сумі 145 000, 00 грн, суму доплат за вчену ступінь кандидата наук у розмірі 15 % за період з вересня 2023 року по липень 2024 року, що становить 217 500, 00 грн.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (, вул. Єжи Ґедройця, буд. 5, м. Київ, 03150) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 09 липня 2024 року по 10 березня 2025 року у розмірі 1 652 324, 10 грн, виходячи з розміру 6 744, 18 грн середньоденного заробітку за 245 днів.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (, вул. Єжи Ґедройця, буд. 5, м. Київ, 03150) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) судовий збір у розмірі 5193, 10 грн.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (, вул. Єжи Ґедройця, буд. 5, м. Київ, 03150) в дохід Держави судовий збір у розмірі 6 524,92 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Суддя І. В. Литвинова