РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 березня 2025 року

м. Рівне

Справа № 569/19205/24

Провадження № 22-ц/4815/349/25

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчук Н. М.,

суддів: Гордійчук С. О., Шимківа С. С.

секретар судового засідання - Пиляй І. С.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «МІК»,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Рівненський обласний

центр зайнятості

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «МІК» на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 03 грудня 2024 року у складі судді Харечка С.П., ухвалене в м. Рівне, повний текст рішення складено 06 грудня 2024 року,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «МІК», третя особа - Рівненський обласний центр зайнятості, про встановлення факту припинення трудових відносин. Свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 03 вересня 2021 року вона була прийнята на роботу в Товариство з обмеженою відповідальністю «МІК» на посаду швачки. Товариство з обмеженою відповідальністю «МІК» розташоване в м. Запоріжжі, яке з 24 лютого 2022 року після повномасштабного вторгнення збройних сил російської федерації зазнає постійного бомбардування різного роду зброї, а тому позивачка змушена була евакуюватися на іншу територію України. З 12 квітня 2022 року вона проживає за адресою: АДРЕСА_1 та має статус внутрішньо переміщеної особи, що підтверджується відповідною. 26 лютого 2024 року вона подала через Рівненський обласний центр зайнятості заяву до Товариства з обмеженою відповідальністю «МІК» про звільнення її з роботи за власним бажанням згідно ч.1. ст.38 КЗпП України з 27 лютого 2024 року. Її заяву було прийнято і направлено листом №07-12/226 від 27.02.2024 року на електронну пошту: , про що було повідомлено роботодавця. З огляду на вищенаведене, просить встановити факт припинення трудових правовідносин між ОСОБА_1 та ТОВ «МІК» та звільнення її з посади швачки з 27 лютого 2024 року за власним бажанням на підставі ч.1 ст.38 КЗпП України.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 03 грудня 2024 року вказаний позов задоволено. Встановлено факт припинення трудових відносин між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «МІК» та звільнення її з посади швачки з 27 лютого 2024 року за власним бажанням на підставі ч.1 ст. 38 КЗпП України. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «МІК» на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1211,20 грн.

Рішення суду першої інстанції вмотивоване передбаченим законом правом працівника розірвати трудовий договір та положеннями Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», якими передбачено право працівника розірвати трудовий договір за власного ініціативою у строк, зазначений у його заяві, у зв`язку з веденням бойових дій у районах, в яких розташоване підприємство, установа, організація, та існування загрози для життя і здоров`я, та обґрунтоване тими обставинами справи, підтвердженими належними і достовірними доказами того, що позивачка ОСОБА_1 після повномасштабного вторгнення збройних сил російської федерації в Україну евакуювалася з м.Запоріжжя, котре зазнає постійного бомбардування, до м. Рівне, де подала через Рівненський обласний центр зайнятості заяву до Товариства з обмеженою відповідальністю «МІК» про звільнення її з роботи за власним бажанням згідно ч.1. ст.38 КЗпП України з 27 лютого 2024 року, котрий, у свою чергу, повідомив про це її роботодавця.

Вважаючи рішення суду незаконним, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, Товариство з обмеженою відповідальністю «МІК» оскаржило його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі доводить, що факту звернення позивачки до ТОВ «МІК» через Рівненський обласний центр зайнятості 26.02.2024 із заявою про звільнення з 27.02.2024 - не було, адже такої заяви ТОВ «МІК» не отримувало через центр зайнятості, таку заяву позивачка не відправляла і не вручала відповідачу, адже доказів цьому не надано, а електронна адреса , на яку за словами центру зайнятості була відправлена заява позивачки про звільнення, не використовується, а тому у суду першої інстанції відсутня можливість перевірити достовірність факту відправки заяви Позивачки в такий спосіб і тим більше, вважати цей факт встановленим. Вважає хибним застосування місцевим судом норм Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», зокрема ч. 4 ст. 7, яка застосовується до процедури щодо трудових відносин, які немає можливості припинити іншим способом. Додає, що ключовою передумовою для застосування цієї норми є неможливість особи припинити трудовий договір, але це ніяк не стосується позивачки, адже навіть переїхавши в Рівненську область вона не мала жодної перепони звернутися поштою зі своєю заявою до запорізького офісу ТОВ «МІК», який так само як і раніше працює. На думку апелянта, передумовою цього спору є те, що центр занятості з незрозумілих підстав надав позивачці з 29.02.2024 статус зареєстрованого безробітного (це доводиться «Відомостями про трудову діяльність з реєстру застрахованих осіб» у рядку 24-25 відображено початок її роботи ТОВ «МІК», а відповідного запису про звільнення з роботи на ТОВ «МІК» - ніякої інформації немає, натомість, з якихось незрозумілих підстав там міститься запис у рядку 26 про початок з 29.02.2024 перебування на обліку у статусі безробітного. Зауважує, що в Пенсійному фонді теж немає інформації про звільнення позивачки з Товариства «МІК», і це доводиться вищевказаними «Відомостями про трудову діяльність з реєстру застрахованих осіб». Наголошує, що у ТОВ «МІК» і не було підстав звільняти позивачку, адже її заява про звільнення з займаної посади з 27.02.2024 ніяким чином до ТОВ «МІК» не потрапляла, що офіційно і відобразилось у Додатку 5 до Податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податків - фізичних осіб, і сум утриманого з них податку, а також сум нарахованого єдиного внеску за 1й квартал 2024 року: позивачка не відображена в списку осіб, з якими у ТОВ «МІК» були підстави припинити трудовий договір. Вважає, що позивачкою неправильно обрано спосіб захисту своїх прав, що є самостійною підставою для відмови у позові, та пояснює, що висновок суду першої інстанції про встановлення факту припинення трудових відносин у минулому приводить ТОВ «МІК» у становище, коли підприємство мусить всупереч нормам чинного законодавства та правилам відображення у податковій звітності якимось чином заднім числом (з 27.02.2024) провести звільнення працівника та відобразити це у відповідних звітах, при тому, що підстави на звільнення відсутні, оскільки заява про звільнення так і не надходила від позивачки. Додає, що при цьому суд першої інстанції у своєму рішенні не надає жодного роз`яснення відповідачу, яким чином підприємство має замінити всю звітність та відобразити інформацію про звільнення позивачки з лютого 2024 року. З наведених підстав просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволення позову.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві представник ОСОБА_1 - адвокат Сав`як Василь Васильович вважає рішення суду першої інстанції законним, обґрунтованим, просить залишити його без зміни, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що сторони у справі перебували у трудових правовідносинах: 23 листопада 2015 року ОСОБА_1 була прийнята на роботу в Товариство з обмеженою відповідальністю «МІК» на посаду швачки на підставі наказу м/к 112304.

Товариство з обмеженою відповідальністю «МІК» розташоване в м. Запоріжжі, яке з 24 лютого 2022 року після повномасштабного вторгнення російської федерації зазнає постійного бомбардування різного роду зброї, а тому позивачка змушена була евакуюватися на іншу територію України.

З 12 квітня 2022 року позивачка проживає за адресою: АДРЕСА_1 та має статус внутрішньо переміщеної особи, що підтверджується відповідною довідкою

Відповідно до Переліку територій, на яких ведуться бойові дії або тимчасово окупованих РФ, затвердженого Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України 22 грудня 2022 року № 309 (із змінами) територія міста Запоріжжя з 01.02.2023 р. є місцем проведення бойових дій.

Судом також встановлено, що 26 лютого 2024 року позивачка подала через Рівненський обласний центр зайнятості заяву до Товариства з обмеженою відповідальністю «МІК» про звільнення її з роботи за власним бажанням згідно ч.1. ст.38 КЗпП України з 27 лютого 2024 року.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника.

Згідно із статтею 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю І групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Статтею 4 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» передбачено, що у зв`язку з веденням бойових дій у районах, в яких розташоване підприємство, установа, організація, та існування загрози для життя і здоров`я працівника він може розірвати трудовий договір за власного ініціативою у строк, зазначений у його заяві (крім випадків примусового залучення до суспільно корисних робіт в умовах воєнного стану, залучення до виконання робіт на об`єктах критичної інфраструктури).

Частиною 2 ст. 18 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованих територіях України» унормовано, що гарантії прав, свобод та законних інтересів осіб, які переселилися з тимчасово окупованої території України та перебувають на території України на законних підставах, визначаються Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб».

Відповідно до ст.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», слідує, що внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Факт внутрішнього переміщення, згідно ч.1, ч.2 ст.4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону. Підставою для взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є проживання на території, де виникли обставини, зазначені в статті 1 цього Закону, на момент їх виникнення.

Абзацом 2 ч. 4 ст. 7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» визначено, що внутрішньо переміщена особа, яка не мала можливості припинити трудовий договір (інший вид зайнятості) відповідно до п. 1 ст. 36, ст. 38, 39 КЗпП України у зв`язку з неможливістю продовження роботи за таким трудовим договором (іншого виду зайнятості) за попереднім місцем проживання, для набуття статусу безробітного та отримання допомоги по безробіттю і соціальних послуг за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням на випадок безробіття має право припинити такий трудовий договір в односторонньому порядку, подавши до центру зайнятості за місцем проживання внутрішньо переміщеної особи заяву на ім`я роботодавця про припинення трудового договору.

Отже, законодавством встановлено можливість звільнення особи через центр зайнятості виключно з метою отримання статусу безробітного.

Як вбачається із письмових пояснень Рівненського обласного центру зайнятості, 26.02.2024 року від ОСОБА_1 було прийнято заяву про звільнення її з роботи та про даний факт листом №07-12/226 від 27.02.2024 року на електронну пошту: повідомлено роботодавця Товариства з обмеженою відповідальністю «МІК», Головне управління пенсійного фонду України у Рівненській області та Головне управління ДПС у Рівненській області. Зазначене підтверджується доданими до матеріалів справи документами, лист №07-12/226 від 27.02.2024 року, скріншот про направлення ТОВ «МІК» скан-копії листа №07-12/226, скріншот даних ПОУ (ЄДРС) ТОВ «МІК» станом на 26.02.2024 року.

Конституційний Суд України у рішеннях від 07 липня 2004 року № 14-рп/2004, від 16 жовтня 2007 року № 8-рп/2007 та від 29 січня 2008 року № 2-рп/2008 зазначав, що визначене статтею 43 Конституції України право на працю розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом.

Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати, забезпечення кожному без дискримінації вступати у трудові відносини для реалізації своїх здібностей. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей для його реалізації.

Враховуючи порушення права позивача на припинення трудового договору, обраний ним спосіб захисту направлений на відновлення його трудових прав, гарантованих Конституцією України.

Законом України від 21.04.2022 року №2220-ІХ «Про внесення змін до деяких законів України щодо функціонування сфер зайнятості та загальнообов`язкового державного соціального страхування на випадок безробіття під час дії воєнного стану», що набрав чинності 07.05.2022 року, передбачено спрощену процедуру набуття статусу безробітного, зокрема для осіб які перебувають на тимчасово окупованій території, які перебувають на території, на якій ведуться бойові дії, для внутрішньо переміщених осіб. На виконання вказаного Закону розділ XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про зайнятість населення» доповнено п.5.2. Відповідно вказаного пункту для отримання статусу безробітного внутрішньо переміщені особи, а також особи, які перебувають на територіях, на яких ведуться бойові дії, у яких не розірвані трудові договори з роботодавцем, подають до територіального органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, заяву на ім`я роботодавця про припинення трудового договору за формою, визначеною центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, про що повідомляються роботодавець (будь-якими засобами комунікації, у тому числі електронними), територіальний орган центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, та територіальний орган Пенсійного фонду України.

Частину четверту статті 7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» доповнено абзацом 2, згідно якого «Внутрішньо переміщена особа, яка не мала можливості припинити трудовий договір (інший вид зайнятості) відповідно до пункту 1 статті 36, статей 38, 39 Кодексу законів про працю України у зв`язку з неможливістю продовження роботи за таким трудовим договором (іншого виду зайнятості) за попереднім місцем проживання, для набуття статусу безробітного та отримання допомоги по безробіттю і соціальних послуг за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням на випадок безробіття має право припинити такий трудовий договір в односторонньому порядку, подавши до центру зайнятості за місцем проживання внутрішньо переміщеної особи заяву на ім`я роботодавця про припинення трудового договору». Після абзацу другого доповнити п`ятьма новими абзацами такого змісту: «Датою припинення трудового договору є день, наступний за днем подання такої заяви. Центр зайнятості за місцем проживання внутрішньо переміщеної особи у день припинення трудового договору повідомляє про це: роботодавця (будь-якими засобами комунікації, у тому числі електронними); територіальний орган Пенсійного фонду України; територіальний орган Державної податкової служби».

Відповідно до Порядку реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, затвердженого Міністерством праці та соціальної політики України від 08.06.2001 року № 260, Державний центр зайнятості є органом, на який покладено функції реєстрації (зняття з реєстрації ) трудових договорів, які укладаються із фізичними особами-роботодавцями та найманими працівниками, а також підтвердження записів, внесених фізичними особами-роботодавцями до трудових книжок працівників. Зняття з реєстрації у центрі зайнятості трудового договору можливо за умови звернення до нього обох сторін трудових відносин. У разі виникнення трудового спору між сторонами трудових відносин фізичною особою-роботодавцем та найманим працівником, а також у разі відсутності однієї із сторін у центрі зайнятості, підставою для зняття трудового договору з реєстрації є рішення суду, яке набрало законної сили, про припинення дії трудового договору.

Як визначено п. 23 Постанови Кабінету Міністрів України від 19.09.2018 р. № 792 «Про затвердження Порядку реєстрації, перереєстрації безробітних та ведення обліку осіб, які шукають роботу», у редакції, чинній на час прийняття рішення у справі, підставами для відмови у наданні статусу безробітного є, відсутність на дату прийняття рішення про надання статусу безробітного документів та відомостей з реєстрів та баз даних, зазначених у пункті 17 і 18 цього Порядку; встановлення факту зайнятості особи, у тому числі отримання повідомлення від роботодавця про працевлаштування особи; подання заяви про надання статусу безробітного особою, яка не зазначена у частині першій статті 43 Закону України Про зайнятість населення; письмова відмова особи від пропозиції підходящої роботи; невідвідування роботодавця та неподання в установлений строк без поважних причин особою письмової відповіді роботодавця про результати співбесіди відповідно до виданого центром зайнятості направлення на працевлаштування; неповернення особою коштів, отриманих за період попередньої реєстрації, що припинена на підставі абзаців вісімнадцятого - двадцятого підпункту 1 пункту 30 цього Порядку; наявність в особи статусу безробітного.

Таким чином, трудові відносини між сторонами фактично припинені, адже процедура розірвання трудового договору позивачкою здійснена шляхом подання заяви як внутрішньо переміщеної особи через центр зайнятості, що передбачено Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», статтею 36, статтями 38, 39 Кодексу законів про працю України.

Відповідачем ТОВ «МІК» заперечується отримання ним заяви позивачки ОСОБА_1 про звільнення та листа Рівненського обласного центру зайнятості, і такі ж заперечення покладені в основу апеляційної скарги.

Рівненським міським центром зайнятості на підтвердження повідомлення Товариства з обмеженою відповідальністю «МІК» як роботодавця позивачки надано лист №07-12/226 від 27.02.2024 року про направлення на електронну пошту: , скріншот про направлення ТОВ «МІК» скан-копії листа №07-12/226, скріншот даних ПОУ (ЄДРС) ТОВ «МІК» станом на 26.02.2024 року.

Натомість Товариством з обмеженою відповідальністю «МІК» не спростовано вказаних доказів.

Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Оцінюючи встановлені обставини справи в сукупності та взаємозв`язку із нормами закону, що їх регулює, апеляційний суд приходить до висновку, що позивачка використала своє право на звільнення з роботи дотримуючись процедури, яка дозволяє внутрішньо переміщеним особам, до яких вона належить, подати заяву через центр зайнятості, і такий факт підтверджено Рівненським обласним центром зайнятості, а відтак наявні усі підстави для захисту права позивачки в судовому порядку.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом

на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано. Доводи апеляційної скарги апеляційним судом оцінюються критично, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв`язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «МІК» залишити без задоволення.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 03 грудня 2024 року залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 24 березня 2025 року.

Головуючий Ковальчук Н. М.

Судді: Гордійчук С. О.

Шимків С. С.