Справа № 216/1506/20
Провадження № 2/216/213/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 березня 2025 року місто Кривий Ріг

Дніпропетровської області

Центрально-Міський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі: головуючого судді Онопченка Ю.В.,

за участю: секретаря судового засідання Авшаряна С.О.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представниці відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 1 цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення коштів за договором позики, -

в с т а н о в и в:

16 березня 2020 року ОСОБА_3 звернувся до Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_4 про стягнення коштів за договором позики.

Позовна заява мотивована тим, що 21 червня 2017 року позивач передав відповідачу в борг грошові кошти в розмірі 3800 Євро, які той зобов`язався повернути 22 липня 2017 року, однак свої зобов`язання не виконав. В зв`язку з чим просив суд стягнути з відповідача суму боргу, а також відповідно до вимог статті 625 ЦК України 3 % річних від простроченої суми заборгованості в розмірі 7,75 %, що складає 294,50 Євро (3800 х 7,75 % : 100), та проценти за користування коштами відповідно до статті 1048 ЦК України за період з 22.07.2017 по теперішній час в розмірі 1569,02 Євро (3800 х 41,29 : 100 %), всього 5663,52 Євро, що еквівалентно 164 186 грн, та судовий збір в розмірі 1641,86 грн.

Позивач у судове засідання не з`явився, його представник ОСОБА_1 позов підтримав у повному обсязі.

Відповідач у судове засідання не з`явився, його представниця ОСОБА_2 позов не визнала, суду пояснила, що відповідач не писав розписку, та не брав гроші у позивача, вимоги позивача протиправні, а тому просила суд відмовити в позові.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню.

Судом встановлено, що згідно розписки від 21.06.2017 ОСОБА_4 одержав від ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 3800 Євро, строком на один місяць, із зобов`язанням повернення боргу 21 липня 2017 року (а.с.5).

Статтею 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до постанови Верховного суду України від 18.09.2013 № 6-63цс13 письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Частиною 1 статті 1048 ЦК України передбачено право позикодавця на одержання від позичальника процентів від суми позик, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

В ході розгляду справи представниця відповідача заперечувала факт підписання відповідачем розписки від 21.06.2017, але клопотання про призначення почеркознавчої експертизи не заявляла, будучи обізнаною про наслідки невчинення нею процесуальних дій.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_5 пояснив суду, що в червні 2017 року ОСОБА_3 попросив його бути присутнім при передачі грошових коштів ОСОБА_4 , останньому було передано позивачем 3800 Євро, які той зобов`язався повернути через місяць.

Свідок ОСОБА_6 , який був присутнім на зустрічі з боку відповідача, також підтвердив у судовому засіданні факт передачі ОСОБА_3 грошових коштів в розмірі 3800 Євро ОСОБА_4 , які той зобов`язався повернути через неділю.

Таким чином, заперечення відповідача щодо не написання розписки та не отримання ним грошових коштів не знайшли свого об`єктивного підтвердження під час розгляду справи, а відтак заперечення представниці відповідача не заслуговують на увагу, ураховуючи також наміри останньої вирішити спір мирним шляхом.

Згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Станом на теперішній час відповідачем не повернено позивачу суму боргу.

Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з частиною першою статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язується повернути позикодавцю позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовим ознаками у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, які встановлені договором.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Такий правовий висновок викладено Верховним Судом України у постановах від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 та від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання.

Таким чином, судом встановлено, що розписка від 21 червня 2017 року підтверджує факт укладення між сторонами договору позики та отримання відповідачем грошових коштів із зобов`язанням повернути їх, яке останній не виконав у встановлений термін, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума боргу за договором позики.

Зі змісту статті 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Окрім суми боргу, позивачем заявлено вимоги про стягнення з відповідача 3 % річних від простроченої суми заборгованості за період з 22.07.2017 по 16.03.2020 в розмірі 294,50 Євро (3800 х 7,75 % : 100), та проценти за користування коштами відповідно до статті 1048 ЦК України за період з 22.07.2017 по теперішній час в розмірі 1569,02 Євро, що встановлено із розрахунку проведеного із врахуванням рівня облікової ставки Національного банку України (а.с.10-13).

Припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами договору строку надання позики (тобто за період правомірного користування нею). Після спливу такого строку чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право позикодавця нараховувати проценти за позикою припиняється. Права та інтереси позикодавця в охоронних правовідносинах (тобто за період прострочення виконання грошового зобов`язання) забезпечує частина друга статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі N 444/9519/12 (пункти 53-54, 90-91)).

Таким чином, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача 3% річних від простроченої суми за період з 22.07.2017 по 16.03.2020 в розмірі 294 Євро 50 євроцентів, а у стягненні процентів від суми позики згідно вимог статті 1048 ЦК України у розмірі 1569,02 Євро слід відмовити.

За змістом статті 524 ЦК України грошовим визнається зобов`язання, виражене у грошовій одиниці України гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Загальні положення виконання грошового зобов`язання закріплені у статті 533 ЦК України, зокрема: грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях; якщо в зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом; використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Одним із елементів належного виконання зобов`язання є його виконання у валюті, погодженій сторонами.

Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які укладаються та виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

Велика Палата Верховного Суду вже неодноразово висновувала, що у цивільному законодавстві відсутня заборона на укладення правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги.

Такий підхід до розуміння правової природи іноземної валюти як валюти зобов`язання є усталеним і послідовним у практиці Великої Палати Верховного Суду (постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі N 373/2054/16, від 23 жовтня 2019 року у справі N 723/304/16, від 09 листопада 2021 року у справі N 320/5115/17).

Формулюючи висновок щодо застосування частини другої статті 533 ЦК України у спірних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду констатує, що якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, що у випадку наявності спору між сторонами та його вирішення судом відповідає дню виконання судового рішення.

Велика Палата Верховного Суду вже висновувала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які підлягають стягненню з боржника, вносить двозначність у розуміння суті обов`язку боржника (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі N 761/12665/14).

Водночас при стягненні судом заборгованості в еквіваленті іноземної валюти за курсом Національного банку України на день виконання рішення в судовому рішенні зазначається лише одна сума боргу (в іноземній валюті), а сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається державним / приватним виконавцем на момент здійснення боржником платежу в ході виконання судового рішення (постанова Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року № 500/5194/16).

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За приписами ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» ставка судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою або фізичною особою-підприємцем складає 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, та для позивача при зверненні до суду з даним позовом, станом на 2020 рік, складала 1641,86 грн.

З урахуванням часткового задоволення позову з відповідача на користь позивача підлягає відшкодуванню судовий збір в розмірі 1187 грн (118 740,50 (розмір стягненої судом суми позики 4094,50 Євро еквівалентної до гривні з розрахунку вартості 1 Євро = 29 грн) х 1641,86 (сума судового збору сплаченого позивачем при зверненні до суду з позовом) : 164 186 (сума боргу заявленого до стягнення позивачем) = 1187).

Керуючись ст.ст. 12, 13, 76-81, 89, 141, 258, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення коштів за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 21 червня 2017 року в сумі, еквівалентній 4094 (чотири тисячі дев`яносто чотири) Євро 50 (п`ятдесят) євроцентів за курсом Національного банку України на день виконання рішення, яка складається з боргу за договором позики в розмірі 3800 Євро та 3 % річних від простроченої суми за період з 22 липня 2017 року до 16 березня 2020 року в розмірі 294 Євро 50 євроцентів.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 витрати зі сплати судового збору в розмірі 1187 (одна тисяча сто вісімдесят сім) грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасникам справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне рішення суду складено 10 березня 2025 року.

Суддя Ю.В.Онопченко