провадження № 22-ц/824/5579/2025
головуючий у суді І інстанції Цимбал І.К.
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 березня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Писаної Т.О.

суддів - Приходька К.П., Журби С.О.

за участю секретаря судового засідання - Лащевської Д.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного підприємства «Ноосфера» на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 4 листопада 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного підприємства «Ноосфера» про стягнення заборгованості по заробітній платі,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ПП «Ноосфера» про стягнення заборгованості по заробітній платі у розмірі 39 926, 96 грн, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 62 899,74 грн, компенсації за невикористану щорічну відпустку в розмірі 32 614,76 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що він перебував з відповідачем у трудових відносинах, які були припинені за згодою сторін. Після звільнення позивача, останньому була видана належним чином оформлена трудова книжка, проте не здійснений розрахунок. Так, не був проведений розрахунок по заробітній платі за весь час існування трудових відносин, не був проведений розрахунок щодо невикористаної відпустки, у зв`язку з чим позивач просив стягнути з відповідача окрім вказаної заборгованості, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. В зв`язку з чим позивач звернувся з даним позовом до суду за захистом своїх порушених прав.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 4 листопада 2024 року позов ОСОБА_1 до ПП «Ноосфера» про стягнення заборгованості по заробітній платі задоволено частково.

Стягнуто з ПП «Ноосфера» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі в розмірі 29 926 грн 96 коп.

Стягнуто з ПП «Ноосфера» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 62 899 грн 74 коп.

Стягнуто з ПП «Ноосфера» на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 908 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із указаним рішенням представник ПП «Ноосфера» - Загорний Є.В. звернувся до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості по заробітній платі та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позову в цій частині відмовити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що суд не надав належну оцінку та не встановив обставини укладення та підписання додаткової угоди №4 за 30 вересня 2021 року та не надав можливість заслухати пояснення позивача, не надав можливість поставити необхідні запитання, оскільки представник практично не володіє необхідною інформацією.

Зазначає, що суд не з`ясував та не обґрунтував належними та допустимими доказами факт виконання позивачем своєї роботи та покладених на нього трудових обов`язків в вересні 2021 року, внаслідок вищезазначеного, оскаржуване рішення було ухвалене з порушенням норм матеріального права, без повного, об`єктивного та всебічного розгляду справи та з`ясування всіх обставин, а тому підлягає скасуванню.

Відзив на апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду не надходив.

У судове засідання сторони не з`явились, були належним чином повідомлені про розгляд справи шляхом направлення судового повідомлення на електронну адресу, що підтверджується звітом про доставку поштової кореспонденції суду.

На підставі ст. 372 ЦПК України колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності учасників, що не з`явились.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі судового рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Апеляційним судом встановлено, що рішення суду першої інстанції оскаржується лише в частині стягнення заборгованості по заробітній платі у розмірі 29 926,96 грн з відповідача, а тому апеляційним судом не переглядається рішення суду першої інстанції в частині стягнення середнього заробітку за весь час затримки заробітної плати та в частині відмови у стягненні компенсації за невикористану відпустку.

Задовольняючи позов в частині стягнення заборгованості по заробітній платі у розмірі 29 926,96 грн, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач не здійснив належної виплати при звільненні позивача.

Колегія суддів погоджується в повній мірі із таким висновком суду першої інстанції.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, що сторони перебували у трудових відносинах з 4 жовтня 2018 року по 30 вересня 2021 року (а.с. 11-12). Згідно довідки про доходи відповідачем позивачу нараховувалась заробітна плата (а.с.18), проте не виплачена, що підтверджується довідкою з Пенсійного фонду України та АТ «Кредобанк» (а.с. 17-20).

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Аналогічне визначення заробітної плати міститься й у статті 1 Закону України «Про оплату праці».

Частиною третьою статті 15 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються підприємством після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Аналогічне положення закріплено в частині п`ятій статті 97 КЗпП України.

Зазначені норми трудового законодавства свідчать про пріоритет виплати заробітної плати перед іншими виплатами та про підвищену захищеність таких виплат. Одночасно звертає на себе увагу той факт, що заробітна плата виплачується лише за виконану працівником роботу, а якщо працівник такої роботи не виконував, то заробітна плата йому не виплачується, за винятком виплат, передбачених законодавством (зокрема, у випадку простою).

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 116 КЗпП України, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. При невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Працівник є слабшою, ніж роботодавець, стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц).

Конституційний Суд України в рішенні від 29 січня 2008 року № 2-рп/2008 зазначив, що право заробляти собі на життя є невід`ємним від права на саме життя, оскільки останнє є реальним лише тоді, коли матеріально забезпечене (абзац другий підпункту 6.1.1 підпункту 6.1 пункту 6 мотивувальної частини).

Регулювання оплати праці працівників незалежно від форм власності підприємства, організації, установи здійснюється шляхом установлення розміру мінімальної заробітної плати та інших державних норм і гарантій. Відповідно до частини третьої статті 94 КЗпП України питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами.

Зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів здійснення трудових правовідносин - відплатність праці, який дістав відображення у пункті 4 частини I Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 03 травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V, за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 (провадження № 11-1329апп18) зазначила, що виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції встановив, що при звільненні ОСОБА_1 відповідач не виплатив усі суми, що належали йому від підприємства, зокрема заробітну плату за серпень-вересень 2021 року.

Відповідно до розрахунків позивача з урахуванням часткового погашення боргу по заробітній платі, що підтверджується квитанціями, заборгованість становить 29 926 грн 96 коп. (а.с. 148-149).

Відповідач не спростував доводів позивача, що зазначені кошти не виплачені позивачу.

Суд першої інстанції також правильно не прийняв до уваги доводи представника відповідача про те, що за трудовим договором укладеним між сторонами та додатком до нього, відповідач не повинен був виплачувати заробітну плату при звільненні, вказавши, що такі умови у договорі та додатку до нього судячи із змісту останніх відсутні.

Як вбачається із додатку №4 від 30 вересня 2021 року до трудового договору, а саме п. 2 додатку: з моменту набрання чинності даною додатковою угодою зобов`язання сторін, що виникли з договору, припиняються, працівник звільняється з посади головного економіста згідно п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України (за угодою сторін) і сторони не вважають себе пов`язаними з будь-якими правами та обов`язками, що виникли із договору. Сторони не мають майнових і фінансових претензій одна до одної (а.с.112).

В той же час, відповідно до ч. 3 ст. 4 ЦПК України відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною.

Як зазначив Конституційний Суд України в рішенні від 14 грудня 2011 року №19-рп/2011, утвердження правової держави, відповідно до приписів статті 1, другого речення частини третьої статті 8, статті 55 Основного Закону України (254к/96-ВР), полягає, зокрема, у гарантуванні кожному судового захисту прав і свобод, а також у запровадженні механізму такого захисту. Конституційний Суд України у своїх рішеннях послідовно підкреслював значущість положень статті 55 Конституції України ( 254к/96-ВР ) щодо захисту кожним у судовому порядку своїх прав і свобод від будь-яких рішень, дій чи бездіяльності органів влади, посадових і службових осіб, а також стосовно неможливості відмови у правосудді (пункт 1 резолютивної частини Рішення від 25 листопада 1997 року №6-зп (v006p710-97), пункт 1 резолютивної частини Рішення від 25 грудня 1997 року №9-зп) (v009p710-97).

Крім того, зміст додатку №4 від 30 вересня 2021 року до трудового договору не дає підстав вважати, що між сторонами відсутній спір щодо виплати заборгованості по заробітній платі.

Таким чином, додаток №4 від 30 вересня 2021 року до трудового договору не може бути прийнятий судом до уваги як доказ відсутності у відповідача обов`язку щодо виплати позивачу заборгованості із заробітної плати за період роботи за серпень-вересень 2021 року.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач не надав суду жодного доказу виконання ним роботи та покладених на нього трудових обов`язків в вересні 2021 року, та як наслідок виникнення в нього права на отримання заробітної плати не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки матеріалами справи встановлено, що позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем до 30 вересня 2021 року, а відповідач посилаючись на не виконання позивачем роботи, не надав суду відповідні докази.

Таким чином, доводи, викладені представником відповідача в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що рішення Дарницького районного суду міста Києва від 4 листопада 2024 року ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги представника відповідача.

Згідно з частиною 13 статті 141, підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування та ухвалення нового рішення або зміни судового рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга представника відповідача залишена без задоволення, а судове рішення без змін, тому розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного підприємства «Ноосфера» залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 4 листопада 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий Т.О. Писана

Судді К.П. Приходько

С.О. Журба