ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 544/1061/19 Номер провадження 22-ц/814/443/25Головуючий у 1-й інстанції Сайко О. О. Доповідач ап. інст. Бутенко С. Б.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2025 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого судді Бутенко С. Б.

Суддів Обідіної О. І., Панченка О. О.

за участю секретаря: Ракович Д. Г.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Гордієнко Юрія Петровича

на рішення Пирятинського районного суду Полтавської області від 23 серпня 2024 року у складі судді Сайко О. О.

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа Пирятинська міська рада Полтавської області про визнання права власності на будівельні матеріали, які використані в процесі будівництва та витребування майна з чужого незаконного володіння,

в с т а н о в и в:

У серпні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вказаним позовом до ОСОБА_1 за участю третьої особи Пирятинської міської ради Полтавської області, у якому посилалась на те, що згідно із заповітом від 13.09.2010 вона прийняла спадщину померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 чоловіка - ОСОБА_3 та отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом.

До складу спадкового майна входять, у тому числі, будівельні матеріали, з яких складається об`єкт незавершеного будівництва - приміщення адміністративно-готельного комплексу, що належали ОСОБА_3 (замовнику будівництва), та знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , якими незаконно володіє та користується відповідач ОСОБА_1 .

Відповідно до договору дарування від 15.08.2007 ОСОБА_3 отримав у дар від ОСОБА_4 незакінчений будівництвом торговий комплекс А-1 (готовність 28%) та земельну ділянку з цільовим призначенням для традиційних народних промислів і підприємницької діяльності площею 0,150 га, на якій розміщений вказаний комплекс.

В подальшому торгівельний комплекс (його першу чергу) було здано в експлуатацію та 12.01.2010 зареєстровано право власності, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно. До складу комплексу входить нежитлова будівля торгівельного комплексу « ІНФОРМАЦІЯ_2 », загальною площею 50270 кв. м, сарай «В», замощення «І», огорожа № «1-3».

Відповідно до договору купівлі-продажу торгівельного комплексу від 21.10.2016, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , право власності на вказаний об`єкт нерухомого майна, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку під торгівельним комплексом з прилеглою територією площею 0,1500 га перейшло до ОСОБА_1 .

При цьому, згідно технічного паспорту об`єкт незавершеного будівництва - приміщення адміністративно-готельного комплексу не входить до складу зданого в експлуатацію об`єкту, який було відчужено відповідно до вказаного договору, тому будівельні матеріали, з яких складається об`єкт незавершеного будівництва, залишилися у власності замовника ОСОБА_3 .

На даний час об`єктом незавершеного будівництва володіє та користується ОСОБА_1 , який вважає, що воно належить йому, оскільки знаходиться на його земельній ділянці, та, відповідно, не визнає право позивача.

Посилаючись на викладене, просила суд визнати за нею право власності на будівельні матеріали, які використані в процесі будівництва об`єкта незавершеного будівництва - приміщення адміністративно-готельного комплексу, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування після смерті замовника будівництва ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також витребувати вказане нерухоме майно з незаконного володіння ОСОБА_1 .

Справа судами розглядалася неодноразово.

Рішенням Пирятинського районного суду Полтавської області від 16 липня 2020 року, залишеним без змін постановою Полтавського апеляційного суду від 14 вересня 2020 року, позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_2 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_3 право власності на будівельні матеріали, які використані в процесі будівництва конструктивних елементів об`єкта незавершеного будівництва - приміщення адміністративно-готельного комплексу, що складає 73% готовності, та знаходиться на земельній ділянці, кадастровий номер :00:045:0033, належній ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_1 , та складаються з: бетонних фундаментних блоків у кількості 300 шт.; цегли керамічної у кількості 292 000 шт.; залізобетонних плит у кількості 168 шт.; профнастилу 335 кв. м; віконних блоків 67,64 кв. м; розчину 177,0 кв. м.

У задоволенні позовної вимоги ОСОБА_2 про витребування нерухомого майна з незаконного володіння ОСОБА_1 відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 18 травня 2022 року рішення Пирятинського районного суду Полтавської області від 16 липня 2020 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 14 вересня 2020 року в частині вирішення позовної вимоги ОСОБА_2 про визнання права власності на будівельні матеріали, які використані в процесі будівництва, скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

При новому розгляді рішенням Пирятинського районного суду Полтавської області від 23 серпня 2024 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_2 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на 7/8 частин будівельних матеріалів, які використані в процесі будівництва конструктивних елементів об`єкту незавершеного будівництва - приміщення адміністративно-готельного комплексу, що складає 73% готовності та знаходяться на земельній ділянці кадастровий номер :00:045:0033 належній ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_1 ,, та складаються з: бетонних фундаментних блоків у кількості 300 шт.; цегли керамічної у кількості 292 000 шт.; залізобетонних плит у кількості 168 шт.; профнастилу 335 кв.м; віконних блоків 67,64 кв. м; розчину 177,0 куб. м.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

В порядку повороту виконання рішення Пирятинського районного суду Полтавської області від 16.07.2020 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у повернення сплаченого судового збору 96 грн та 2000 грн витрат на правничу допомогу, а всього стягнуто 2 096 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у відшкодування понесених ним витрат на правничу допомогу 11 250 грн.

Додатковим рішенням цього суду від 24 вересня 2024 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 у відшкодування понесених нею витрат на правничу допомогу 66 937,50 грн.

В іншій частині вимог заяви відмовлено.

Не погодившись з основним рішенням суду, представник ОСОБА_1 - адвокат Гордієнко Ю. П. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення, невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що 21.10.2016 після укладення договорів купівлі-продажу торгівельного комплексу та земельної ділянки, на якому він розташований, ОСОБА_1 сплатив ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 50 000 доларів США за будівельні матеріали, що підтверджується відповідною розпискою.

На думку апелянта, вказане підтверджує те, що після продажу торгівельного комплексу та земельної ділянки ОСОБА_3 не мав наміру продовжувати будівництво приміщення адміністративно-готельного комплексу, а тому ОСОБА_5 з 21.10.2016 є власником будівельних матеріалів та на даний час продовжує будівництво комплексу, по закінченню якого має намір ввести приміщення адміністративно-готельного комплексу в експлуатацію.

Вказує, що складена розписка про оплату коштів за будівельні матеріали досліджувалася Пирятинським районним судом у судовому засіданні 11.06.2020 і з того часу будь-яких заперечень щодо її недостовірності, справжності підпису ОСОБА_3 не виникало та позовних вимог щодо недійсності розписки ОСОБА_2 не заявляла.

Зазначає, що у зв`язку з повномасштабним вторгненням рф на територію України оригінал розписки був втрачений, а тому він не ухилявся від надання розписки для експертизи, як помилково вказав Пирятинський районний суд, а змушений був доводити факт укладення розписки показаннями свідків та іншими письмовими доказами.

При цьому зауважує, що судом першої інстанції не було враховано той факт, що копії документів - довідки про вартість виконаних робіт, акт приймання виконаних робіт по будівельних роботах торгівельного комплексу були надані суду саме ОСОБА_1 , а не ОСОБА_2 , так як вказані документи були передані йому ОСОБА_3 при укладенні договорів купівлі-продажу.

Крім того, факт передачі коштів за будівельні матеріали підтверджується постановою Полтавського апеляційного суду від 23.04.2024 у справі № 544/1116/22, яка набрала законної сили, що безпідставно не було враховано судом.

Звертає увагу, що суд першої інстанції безпідставно, порушуючи вимоги статті 264 ЦПК України, вийшов за межі позовних вимог, уточнивши їх самостійно, вказавши такі вимоги в резолютивній частині рішення.

Також вказує, що суд першої інстанції визнав за позивачем право власності на будівельні матеріали, наявність і кількість яких визначена не фактичним детальним підрахунком, а лише на підставі проектної документації та зовнішнього натурного обстеження будівлі, фактично - за припущенням експерта ОСОБА_6 . Суд не врахував обов`язок позивача подати докази на підтвердження позовних вимог, а саме: належності будівельних матеріалів ОСОБА_3 , факту продовження ОСОБА_3 будівництва після укладення договорів купівлі-продажу з ОСОБА_1 , факту незаконного володіння ОСОБА_1 будівельними матеріалами.

Відзив на апеляційну скаргу від учасників справи до апеляційного суду не надходив.

Колегія суддів апеляційного суду, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

За правилами частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частинами першою, другою, четвертою статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374, статті 375 ЦПК України, за результатами розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

По справі встановлено, що рішенням Виконавчого комітету Пирятинської міської ради від 29 липня 2004 року № 633 надано ПП ОСОБА_4 дозвіл на виготовлення проектної документації на будівництво торговельного комплексу на орендованій земельній ділянці на автошляху Київ-Харків-Довжанський (157 км праворуч) (а. с. 28, т. 1).

У подальшому за заявою ОСОБА_4 від 17 березня 2005 року було виготовлено робочий проект «Торговий комплекс на автодорозі Київ-Харків-Довжанський (км 156 + 830) в м. Пирятин Полтавської області», яким передбачено будівництво адміністративно-готельного блоку (а. с. 72-123, т. 1).

Відповідно до робочого проекту торговельний комплекс мав складатися, зокрема, з торговельних павільйонів (базар), адміністративно-готельного блоку, магазину «Автозапчастини» з шиномонтажною майстернею, майданчика для мусорозбирачів, вогненепроникного погребу, двох резервуарів протипожежного запасу води (а. с. 77-80, т. 1). Площа земельної ділянки, виділеної для будівництва, склала 1500 кв. м.

25 грудня 2006 року ОСОБА_3 уклав з ПП «Лубнибудмонтаж» договір № 9 підряду на виконання будівельних робіт із будівництва торговельного комплексу на автодорозі Київ-Харків-Довжанський (км 156 + 830) в м. Пирятин Полтавської області (а. с. 152, т. 1).

15 серпня 2007 року ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_3 незакінчений будівництвом торговельний комплекс та земельну ділянку, на якій розміщений цей незакінчений будівництвом торговельний комплекс, що знаходиться в АДРЕСА_1 , та в цілому складається з незакінченого будівництвом торговельного комплексу « ІНФОРМАЦІЯ_2 », процент готовності якого складає 28%, та земельної ділянки для традиційних народних промислів і підприємницької діяльності, розміром 0,150 га (т. 1, а. с. 9).

Згідно наявних в матеріалах справи довідок про вартість виконаних будівельних робіт та Актів приймання виконаних будівельних робіт за період з грудня 2006 року до грудня 2008 року ПП «Лубнибудмонтаж» на замовлення ОСОБА_3 виконувало будівельні роботи із будівництва торгового комплексу, а також адміністративно-готельного блоку (а. с. 154-191, т. 1).

Також в матеріалах справи містяться копії накладних, якими підтверджується придбання ОСОБА_3 будівельних матеріалів у ТОВ «Укрбудпостач», ВАТ «Завод залізобетонних виробів № 2» та у ТОВ «Стройпартнер» (а. с. 192-204, 205-225, 226-228, т. 1).

Станом на 03 червня 2009 року на ім`я ОСОБА_3 було виготовлено технічний паспорт на торговельний комплекс № 157-Б, відповідно до якого вказаний об`єкт складається із нежитлової будівлі торговельного комплексу «А-1» (до складу якого входять приміщення, приміщення персоналу та приміщення торгівлі - базар), площею 502,7 кв. м, сарай «В», площею 3,0 кв. м, замощення «І», площею 66,8 кв. м, огорожа № 1-3, площею 52,4 кв. м (а. с. 10-11, т. 1).

Відповідно до наявних у Департаменті відомостей об`єкт будівництва «Торговельний комплекс, 1 черга - ринок на автошляху Київ-Харків-Довжанський, км 156 + 830» в м. Пирятині, по вул. Червоноармійська (нині - Європейська), 157-Б, прийнятий у експлуатацію (а. с. 240-243, т. 1).

Згідно договору купівлі-продажу торговельного комплексу від 21 жовтня 2016 року ОСОБА_3 продав ОСОБА_1 торговельній комплекс по АДРЕСА_1 , що складається із нежитлової будівлі торговельного комплексу «А-1», загальною площею 502,70 кв. м, сараю «В», замощення «І», огорожі № 1-3 (а. с. 12-14, т. 1).

Відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 21 жовтня 2016 року ОСОБА_3 продав ОСОБА_1 земельну ділянку загальною площею 0,1500 га, кадастровий номер земельної ділянки :00:045:0001, з цільовим призначенням для традиційних народних промислів і підприємницької діяльності, яка розташована на по АДРЕСА_1 , що належала ОСОБА_3 на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 647112 (а. с. 15-17, т. 1, а. с. 31-32, т. 2).

Вказані договори посвідчені державним нотаріусом Пирятинської державної нотаріальної контори Репях Т. І. за реєстровим № 1-1266 та № 1-1269 відповідно.

Нотаріально посвідченими заявами від 22.10.2016 ОСОБА_3 письмово підтвердив факт повного розрахунку з ним зі сторони ОСОБА_1 за проданий торгівельний комплекс та перерахування останнім на його рахунок грошових коштів в сумі 716 000 грн та за продану земельну ділянку і перерахунок коштів сумі 185 200 грн (а. с. 68, 130, т. 2).

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 30 травня 2019 року № 168663069 торговельний комплекс (об`єкт нежитлової нерухомості) зареєстрований на праві власності за ОСОБА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 238, та має такий опис: загальна площа 298 кв. м, нежитлова будівля «А-1», сарай «В», замощення «І», огорожа № 1-3 (а. с. 18, т. 1).

Відповідно до заповіту від 13 вересня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Пирятинського районного нотаріального округу Запорожець І. П. за реєстровим № 1188, ОСОБА_3 на випадок своєї смерті зробив таке розпорядження: все своє майно, де б воно не було та з чого б не складалося, і взагалі все те, що йому буде належати на день смерті, та на яке він за законом матиме право, заповів повністю дружині ОСОБА_2 (а. с. 8, т. 1).

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 помер.

Згідно заповіту ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Пирятин6ського районного нотаріального округу Запорожець І. П. 13.09.2010, та свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 13.04.2018, виданого державним нотаріусом Пирятинської державної нотаріальної контори Михайліченко Т. М., спадкоємцем 7/8 часток усього майна, що належало ОСОБА_3 на день смерті, є позивач ОСОБА_2 , спадкоємцем на обов`язкову 1/8 частку у спадщині є неповнолітня дочка спадкодавця - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а. с. 30, т. 1, а. с. 31, т. 3).

Згідно з висновком експерта № 698/699/700/767-769, складеним за результатами проведеної судової оціночно-будівельної, будівельно-технічної та оціночно-земельної експертизи від 27 червня 2019 року, при визначенні ринкової вартості будівельних матеріалів, з яких складається об`єкт незавершеного будівництва - приміщення адміністративно-готельного комплексу, розташований по АДРЕСА_1 , який знаходиться на земельній ділянці, площею 0,1500 га, кадастровий номер :00:045:0001, станом на 21 жовтня 2016 року, експерту не було забезпечено огляд всередині незавершеної будівництвом будівлі адміністративно - готельного блоку, тому розрахунки проводилися на основі наданих на дослідження вихідних даних та згідно з даними натурного дослідження зовні будівлі. Виходячи з наведеного, ринкова вартість будівельних матеріалів, з яких складається об`єкт незавершеного будівництва - приміщення адміністративно-готельного комплексу, могла складати 1562 830,00 грн. Також встановлено, що при будівництві були використані такі будівельні матеріали: бетонні фундаментні блоки у кількості 300 шт.; цегла керамічна - 292 000 шт.; залізобетонні плити - 168 шт.; профнастил - 335 кв. м; віконні блоки - 67,64 кв. м; розчин - 177,0 кв. м (а. с. 127-149, т. 1).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову в частині вимог про визнання за позивачем права власності на вказані будівельні матеріали, суд першої інстанції виходив з того, що за життя ОСОБА_3 за договором дарування прийняв в дар незакінчений будівництвом торговельний комплекс, процент готовності якого складав 28%, та продовжував будівництво об`єкту, на яке ним були закуплені та використані будівельні матеріали, що на даний час у зв`язку з укладенням договорів купівлі-продажу земельної ділянки та торгівельного комплексу від 21.10.2016 перебувають у володінні ОСОБА_1 . Оскільки об`єкт незавершеного будівництва не був предметом договорів купівлі-продажу від 21.10.2016 та фактично будувався за кошти ОСОБА_3 , тому позивач ОСОБА_2 як спадкоємець після смерті її чоловіка ОСОБА_3 має право на будівельні матеріали в порядку спадкування за заповітом.

Заперечуючи проти позовних вимог ОСОБА_2 , відповідач ОСОБА_1 стверджує, що спірні будівельні матеріали не увійшли до складу спадщини, яку прийняла позивач, оскільки він придбав їх у ОСОБА_3 ще за життя останнього, на підтвердження чого представник відповідача надав суду копію письмової розписки від 21.10.2016, за змістом якої ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_1 грошову суму у розмірі 50 000,00 дол. США готівкою за будівельні матеріали, які були використані під час спорудження адміністративно-готельного комплексу, який не увійшов у перелік майна за договорами купівлі-продажу від 21 жовтня 2016 року (а. с. 49, т. 1).

Відповідно до статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають, зокрема, на підставі договорів та інших правочинів.

За приписами статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

За змістом частин першої та другої статті 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Згідно з частиною першою статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому (частина перша статті 656 ЦК України у редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтею 331 ЦК України встановлено загальне правило, відповідно до якого право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації прав на нерухоме майно після завершення будівництва та прийняття його в експлуатацію.

Згідно частини третьої статті 331 ЦК України у редакції Законів № 3201-IV від 15.12.2005 та № 1878-VI від 11.02.2010 до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

У разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо об`єкта незавершеного будівництва, право власності на який реєструється органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно на підставі документів, що підтверджують право власності або користування земельною ділянкою для створення об`єкта нерухомого майна, дозволу на виконання будівельних робіт, а також документів, що містять опис об`єкта незавершеного будівництва.

Даючи оцінку доводам відповідача ОСОБА_1 щодо набуття ним права власності на будівельні матеріали, використані під час спорудження адміністративно-готельного комплексу (незавершений будівництвом об`єкт), суд першої інстанції виходив з того, що такі обставини не доведені відповідачем належними та допустимими доказами, з чим погоджується і судова колегія апеляційного суду.

Нормами статей 2, 12, 13, 81 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Обов`язок доказування та подання доказів покладається на сторони. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 78 ЦПК України).

Відповідно до вимог частин другої, шостої статті 95 ЦПК України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

При розгляді справи судом першої інстанції витребовувався у відповідача ОСОБА_1 оригінал розписки від 21.10.2016, підписання якої ОСОБА_3 заперечувалось позивачем, та для дослідження цієї обставини ухвалою Пирятинського районного суду Полтавської області від 17 серпня 2022 року призначалась у справі судова почеркознавча експертиза, яку не було проведено через ненадання відповідачем оригіналу розписки.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

З урахуванням наведеного саме відповідач ОСОБА_1 , який вважає себе власником спірного майна, мав довести суду факт укладення з ОСОБА_3 договору купівлі-продажу будівельних матеріалів, з яких складається об`єкт незавершеного будівництва адміністративно-готельного комплексу, укладений у письмовій формі шляхом підписання продавцем розписки від 21.10.2016.

Доводи апеляційної скарги, що у зв`язку із втратою оригіналу розписки відповідач може доводити факт укладення договору купівлі-продажу будівельних матеріалів показаннями свідків, є безпідставними, оскільки, як вбачається з рішення суду першої інстанції, допитані в судовому засіданні свідки не були очевидцями укладення такого договору та підтвердили лише, що ОСОБА_1 показував їм дві розписки на підтвердження передачі ОСОБА_3 позичених у свідків грошових коштів.

Договір підряду на виконання будівельних робіт громадської вбиральні від 02.11.2016 та акт приймання виконаних будівельних робіт за листопад 2016 року. договір на виконання електромонтажних робіт від 28.11.2016 у приміщенні громадської вбиральні по вул. Європейська, 157-Б у м. Пирятин Полтавської області також не підтверджують факт набуття ОСОБА_1 права власності на спірне майно на законних підставах.

Та обставина, що оригінал розписки оглядався судом при першому розгляді справи, на що посилається в апеляційній скарзі представник відповідача, з огляду на принцип безпосередності дослідження та оцінки доказів судом, який вирішує справу, не звільняє відповідача від обов`язку доказування та подання доказів.

Відповідно до частини четвертої статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Наслідком ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів та документів, якщо без цього провести експертизу неможливо, відповідно до статті 109 ЦПК України є визнання судом факту, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмови у його визнанні.

Враховуючи, що ненадання відповідачем оригіналу розписки від 21.10.2016 унеможливило проведення судової почеркознавчої експертизи, суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги таку розписку, справжність підпису у якій ОСОБА_3 викликає сумніви, зважаючи на висновок експерта № 1-21/01 від 21.01.2022 за результатами проведення почеркознавчої експертизи на замовлення представника позивача адвоката Ступнік С. В., згідно якого підпис від імені ОСОБА_3 , зображення якого міститься в електрофотокопії розписки від 21.10.2016, що знаходиться у матеріалах справи, виконаний не ОСОБА_3 , а іншою особою з наслідуванням справжнього підпису ОСОБА_3 (а. с. 216-220, т. 3).

Підпис сторони є істотною умовою договору, що свідчить про досягнення між сторонами згоди на його укладення. У разі якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним, наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено, тому колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги представника відповідача, що договір купівлі-продажу будівельних матеріалів не визнаний судом недійсним.

Обставини підписання ОСОБА_3 розписки від 21.10.2026 у постанові Полтавського апеляційного суду від 23 квітня 2024 року у справі № 544/1116/22 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу земельної ділянки та торгівельного комплексу від 21.10.2016 не встановлювались, тому посилання в апеляційній скарзі на преюдиційність такого судового рішення є безпідставним.

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано відхилив доводи відповідача щодо належності йому спірних будівельних матеріалів, що не знайшло свого підтвердження при розгляді справи. Ненадання відповідачем оригіналу письмової розписки від 21.10.2016 унеможливило проведення судової почеркознавчої експертизи, тому факт підписання розписки ОСОБА_3 та виникнення відповідних правовідносин за такою розпискою є недоведеним, а право відповідача ОСОБА_1 на спірні будівельні матеріали належним чином не підтверджено.

За таких обставин колегія суддів не вбачає підстав для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції та залишає рішення суду без змін, а апеляційну скаргу представника відповідача - без задоволення.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Гордієнко Юрія Петровича - залишити без задоволення.

Рішення Пирятинського районного суду Полтавської області від 23 серпня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя С. Б. Бутенко

Судді О. І. Обідіна

О. О. Панченко