Номер апеляційного провадження 22-ц/824/6401/2025
Головуючий у суді першої інстанції С. С. Захарчук
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л. Д. Поливач
Постанова

Іменем України

05 березня 2025 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Поливач Л. Д. (суддя - доповідач),

суддів Стрижеуса А. М., Сушко Л. П.

секретар судового засідання Комар Л. А.

сторони

заявник Комунальне некомерційне підприємство «Клінічний заклад з надання психіатричної допомоги «Психіатрія» Департаменту охорони здоров`я виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація)

заінтересована особа ОСОБА_1

заінтересована особа ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Грибової Ірини Вікторівни на рішення Подільського районного суду м. Києва від 18 грудня 2024 року, ухвалене у складі судді Захарчук С. С., в примішенні Подільського районного суду м. Києва,

у с т а н о в и в:

У грудні 2024 року КНП «Клінічний заклад з надання психіатричної допомоги «Психіатрія» звернулося до суду із заявою про госпіталізацію ОСОБА_1 до психіатричного закладу у примусовому порядку, мотивованою тим, що до КНП «Клінічний заклад з надання психіатричної допомоги «Психіатрія» 16.12.2024 о 15 год. 20 хв. спеціалізованою психіатричною бригадою № 14 за рапортом поліції госпіталізовано ОСОБА_1 , через погіршення психічного стану, психомоторне збудження обумовлене загостренням параноїдної симптоматики. Зі слів матері, раніше за допомогою до психіатра ОСОБА_1 не звертався. Він не працює, взагалі перестав спілкуватись з оточуючими, більшість часу проводив вдома. Рік тому після смерті кішки, почав вважати, що люди на вулиці за ним слідкують, порушився сон, практично не виходив з дому. Вважав, що всі державні заклади «погані». Не хотів будувати стосунки з дівчатами через те, що вони «пусті». Напередодні госпіталізації стан різко змінися, висловлював маячні ідеї відношення та виявляв синдром позитивного двійника по відношенню до матері, вважав, що матір «йому нерідна», був збуджений, кидався з ножем на неї, намагався вдарити брата, бив та штовхав матір. Була викликана поліція та швидка медична допомога.

Згідно з рапортом поліції від 16.12.2024, прибувши за адресою АДРЕСА_1 , працівниками поліції зазначено, що з викликом звернулася громадянка ОСОБА_2 та її син ОСОБА_3 , мати повідомила, що син ОСОБА_1 поводить себе неадекватно, істерика на постійній основі, яка переростає в агресію, кидається на матір та сторонніх осіб з ножем, що є небезпечним для життя та здоров`я оточуючих осіб. Громадянин ОСОБА_1 називає себе на ім`я « ОСОБА_4 ». У супроводі поліції ОСОБА_1 був доставлений до КНП «Клінічний заклад з надання психіатричної допомоги «Психіатрія» для подальшого обстеження та лікування. Добровільну згоду на госпіталізацію та лікування ОСОБА_1 не надав.

Відповідно до заключення консиліуму лікарів пацієнт ОСОБА_1 страждає на психічний розлад у вигляді: гострий транзиторний психотичний розлад, не уточнений. Параноїдний синдром з психомоторним збудженням - F23.9. Згідно висновку консиліуму лікарів: у зв`язку з категоричною відмовою пацієнта від стаціонарного лікування, враховуючи те, що ОСОБА_1 виявляє наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для себе та оточуючих, потребує госпіталізації до КНП «Клінічний заклад з надання психіатричної допомоги «Психіатрія» у м. Києві у примусовому порядку.

У зв`язку з наявністю у ОСОБА_1 психічного розладу, категоричною його відмовою від добровільного стаціонарного лікування, враховуючи те, що пацієнт вчиняє та виявляє наміри вчинити дії,що являють собою безпосередню небезпеку для нього та оточуючих, заявник просив надати дозвіл на госпіталізацію ОСОБА_1 до психіатричного закладу у примусовому порядку.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 18 грудня 2024 року заяву Комунального некомерційного підприємства «Клінічний заклад з надання психіатричної допомоги «Психіатрія» Департаменту охорони здоров`я виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація), заінтересована особа - ОСОБА_2 , про госпіталізацію ОСОБА_1 до психіатричного закладу у примусовому порядку задоволено.

Дозволено госпіталізацію ОСОБА_1 у примусовому порядку до комунального некомерційного підприємства «Клінічний заклад з надання психіатричної допомоги «Психіатрія» Департаменту охорони здоров`я виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація).

Не погоджуючись із рішенням суду представник ОСОБА_1 - адвокат Грибова І. В. подала апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначено, що ОСОБА_1 було примусово поміщено до психіатричного закладу на підставі конфлікту. Інших підстав не встановлено. Цей конфлікт виник на підставі того, що брат ОСОБА_1 зберігав вдома військову зброю, що психологічно напружувало та призводило до конфлікту з матір`ю. ОСОБА_1 усвідомлено відмовлявся від госпіталізації, ніяких загроз відносно себе не висловлював, суїцидальні думки заперечує. Судом не було враховано, що особу можна було помістити примусово у психіатричний заклад лише на підставах, передбачених ст. 14 Закону України «Про психіартичну допомогу», а також у випадках проведення експертизи стану психіатричного здоров`я особи або застосування до особи, яка страждає на психічний розлад і вчинила суспільно небезпечне діяння.

У відзиві на апеляційну скаргу КНП «Психіатрія» заперечило проти її задоволення, рішення суду просить залишити без змін як законне та обгрунтоване. ОСОБА_1 16.12.2024 був оглянутий лікарем психіатром приймального відділення КНП «Психіатрія», під час огляду на питання відповідав формально, не по суті, був емоційно лабільним, мислення паралогічне, злобний, гнівливий, агресивний, своїх переживань не розкривав, критика відсутня, інструкції не виконував, доставлений у кайданках. Проявляв гетероагресивні дії, погрожував медичному персоналу, через що була виконана фіксація пацієнта згідно протоколу №066/2/о наказу МОЗ України №240. Внаслідок наявного психіатричного розладу та демонстрації ОСОБА_1 реальних намірів вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для оточуючих, зокрема погрози медичному персоналу та пацієнтів, що провлялись у вигляді фізичної та вербальної агресії, погрозах розправою, з метою попередження небезпечних дій особи відносно ОСОБА_1 застосовано фізичне обмеження (фіксацію). Таким чином подання заяви КНП «Психіатрія» здійснено у чіткій відповідності до вимог законодавства України.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 - адвокат Грибова І. В. підтримала подану апеляційну скаргу, просила її задовольнити з викладених підстав.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник КНП «Психіатрія» Сокірко О. Є. заперечував проти задоволення апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції просить залишити без змін як законне та обґрунтоване з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу.

ОСОБА_2 у судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явилася, про час, дату та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причини неявки суду невідомі. Будь - яких заяв чи клопотань станом на день розгляду справи до апеляційного суду від заінтересованої особи не надходило.

З метою дотримання процесуальних строків, беручи до уваги ч.2 ст. 372 ЦПК, колегія суддів вважала за можливе проводити розгляд справи за відсутності ОСОБА_2 , оскільки її неявка не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення осіб, які з`явилися у судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Так, відповідно до ч. 2, ч. 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 ЦПК України).

За статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно із частиною першою статті 15, частиною першої статті 16 ЦК Україникожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

За загальними положеннями ЦПК України обов`язок суду під час ухвалення рішення вирішити: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Важливим також є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 264 ЦПК України).

З урахуванням наведеного, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Судом встановлено, що 16.12.2024 о 15 год. 20 хв. до КНП «Клінічний заклад з надання психіатричної допомоги «Психіатрія» спеціалізованою психіатричною бригадою № 14 госпіталізовано ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 вперше був доставлений до КНП «Клінічний заклад з надання психіатричної допомоги «Психіатрія» та має попередній діагноз гострий транзиторний психотичний розлад, неуточнений. Параноїдний синдром з психомоторним збудженням, F-23.9.

Згідно рапорту старшого лейтенанта поліції Лелет В. 16.12.2024, працівники поліції прибули за адресою АДРЕСА_1 , за викликом громадянки ОСОБА_2 , та її сина ОСОБА_3 повідомила, що її син ОСОБА_1 поводить себе неадекватно, істерика на постійній основі, яка переростає в агресію, кидається на матір та сторонніх осіб з ножем, що є небезпечним для життя та здоров`я оточуючих осіб. Громадянин ОСОБА_1 називає себе на ім`я « ОСОБА_4 ». В ході спілкування ОСОБА_1 кинувся з ножем в бік поліцейських та медичних працівників.

ОСОБА_2 звернулася до КНП «Клінічний заклад з надання психіатричної допомоги «Психіатрія» із заявою про госпіталізацію свого сина ОСОБА_1 , до психіатричного стаціонару у зв`язку з агресивною поведінкою вербальної та фізичної агресії по відношенню до матері та брата.

Відповідно до медичних документів попередній діагноз ОСОБА_1 - параноїдний синдром з агресивними діями, психомоторне збудження.

Згідно висновку консиліуму лікарів-психіатрів від 17.12.2024 ОСОБА_1 встановлено діагноз - гострий транзиторний психотичний розлад, неуточнений. Параноїдний синдром з психомоторним збудженням F-23.9.

Відповідно до висновку консиліуму лікарів від 17.12.2024 ОСОБА_1 виявляє наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для себе та оточуючих, потребує госпіталізації до КНП «Клінічний заклад з надання психіатричної допомоги «Психіатрія» у м. Києві у примусовому порядку.

Звертаючись до суду із заявою про госпіталізацію ОСОБА_1 до психіатричного закладу у примусовому порядку, КНП «Клінічний заклад з надання психіатричної допомоги «Психіатрія» у м. Києві вказував, що ОСОБА_1 страждаєна тяжкий психічний розлад, внаслідок якого вчиняє та виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для нього та оточуючих.

Ухвалюючи рішення про задоволення заяви, суд першої інстанції виходив з того, що висновок комісії лікарів-психіатрів містить в собі чітке обґрунтування необхідності примусової госпіталізації ОСОБА_1 до психіатричного закладу, а зібрані у справі докази вказують на необхідність такої примусової госпіталізації останнього.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони повністю узгоджуються із встановленими судом обставинами справи з огляду на наступне.

Статтею 3 Конституції України передбачено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Відповідно до частини першоїстатті 29 Конституції України кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність.

Статтею 49 Конституції України передбачено, що кожен має право на охорону здоров`я, медичну допомогу та медичне страхування.

Статтею 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню.

Законодавство України про психіатричну допомогу базується на Конституції Україниі складається із Закону України «Про основи законодавства України про охорону здоров`я»,Закону України «Про психіатричну допомогу» та інших нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до них.

Згідно зі статтею 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу доки наявність такого розладу не буде встановлена на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Зазначена гарантія узгоджується з пунктом 5 Принципу 4 - «Визначення психічної хвороби» Принципів захисту психічно хворих осіб та покращення психічної допомоги, прийнятих резолюцією Генеральної Асамблеї ООН від 17 грудня 1991 року № 46/119, де вказано, що жодна особа або орган влади не може класифікувати особу як таку, що має психічну хворобу, інакше як з метою, що прямо пов`язана із психічним захворюванням або внаслідок психічного захворювання.

Відповідно до пункту 1 принципу 15 Принципів захисту психічно хворих осіб та покращення психіатричної допомоги коли особа потребує лікування в психіатричному закладі, необхідно докладати всіх зусиль, щоб уникнути примусової госпіталізації.

Статтею 4 Закону України «Про психіатричну допомогу» передбачено, що психіатрична допомога надається на основі принципів законності, гуманності, додержання прав людини і громадянина, добровільності, доступності та відповідно до сучасного рівня наукових знань, необхідності й достатності заходів лікування, медичної, психологічної та соціальної реабілітації, надання освітніх, соціальних послуг.

Особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до закладу з надання психіатричної допомоги без її усвідомленої письмової згоди або без письмової згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність (стаття 14 Закону України «Про психіатричну допомогу»).

Частинами першою та другоюстатті 16 Закону України «Про психіатричну допомогу» встановлено, що особа, яку було госпіталізовано до закладу з надання психіатричної допомоги за рішенням лікаря-психіатра на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону, підлягає обов`язковому протягом 24 годин з часу госпіталізації огляду комісією лікарів-психіатрів закладу з надання психіатричної допомоги для прийняття рішення про доцільність госпіталізації. У випадку, коли госпіталізація визнається недоцільною і особа не висловлює бажання залишитися в закладі з надання психіатричної допомоги, ця особа підлягає негайній виписці.

У випадках, коли госпіталізація особи до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку визнається доцільною, представник закладу з надання психіатричної допомоги, в якому перебуває особа, протягом 24 годин з часу госпіталізації направляє до суду за місцем знаходження закладу з надання психіатричної допомоги заяву про госпіталізацію особи до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону.

Особа, яку було госпіталізовано до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку, повинна оглядатися комісією лікарів-психіатрів не рідше одного разу на місяць з часу госпіталізації з метою встановлення наявності підстав для продовження чи припинення такої госпіталізації.

Надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку шляхом її госпіталізації до психіатричного закладу у примусовому порядку розглядаються як позбавлення свободи у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод з гарантіями, що передбачені цією статтею.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини особа не може вважатися «психічно хворою» та бути позбавлена волі, якщо не дотримано трьох нижченаведених мінімальних умов: по-перше, об`єктивна медична експертиза повинна достовірно встановити, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад має бути таким, що обумовлює примусове тримання особи у психіатричній лікарні; по-третє, необхідність продовжуваного тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості такого захворювання (пункт 96 рішення у справі «Заїченко проти України» (№ 2) від 26 лютого 2015 року (заява № 45797/09)).

Відповідно до частини першоїстатті 339 ЦПК Українизаява представника закладу з надання психіатричної допомоги про госпіталізацію особи до закладу з надання психіатричної допомоги у примусовому порядку та заява про продовження такої госпіталізації подаються до суду за місцезнаходженням зазначеного закладу.

До заяви про надання амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку додається висновок лікаря-психіатра, а про продовження примусової амбулаторної психіатричної допомоги, про примусову госпіталізацію, її продовження - висновок комісії лікарів-психіатрів та інші відповідні матеріали.

Недотримання вимог норм матеріального чи процесуального права при вирішенні питання про надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку призводить до порушення підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод.

Відповідність такого позбавлення особи свободи національному законодавству є недостатньою умовою; воно також має бути необхідним за конкретних обставин, які повинен встановити суд, розглядаючи справу.

Зазначене відповідає правовій позиції, висловленій у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 2-1/07 (провадження № 14-9свц18).

Так, відповідно до медичних документів попередній діагноз ОСОБА_1 - параноїдний синдром з агресивними діями, психомоторне збудження. Згідно висновку консиліуму лікарів-психіатрів від 17.12.2024 ОСОБА_1 встановлено діагноз - гострий транзиторний психотичний розлад, неуточнений. Параноїдний синдром з психомоторним збудженням F-23.9.

Зокрема відповідно до висновку консиліуму лікарів від 17.12.2024 ОСОБА_1 виявляє наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для себе та оточуючих, потребує госпіталізації до КНП «Клінічний заклад з надання психіатричної допомоги «Психіатрія» у м. Києві у примусовому порядку.

Колегія суддів вважає, що оскільки ОСОБА_1 виявляв ознаки тяжкого психічного розладу, у суду першої інстанції були підстави для надання дозволу на його госпіталізацію до психіатричного закладу у примусовому порядку без його усвідомленої згоди на підставі статті 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» з метою ізоляції від суспільства та покращення стану.

Встановивши означені вище фактичні обставини справи та вірно застосувавши відповідні норми закону, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що поведінка ОСОБА_1 являла собою безпосередню небезпеку для оточуючих, а тому, його необхідно було госпіталізувати до закладу з надання психіатричної допомоги у примусовому порядку.

Суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав доводам учасників справи належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення.

Так, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

При цьому законодавство щодо надання психіатричної допомоги, в тому числі Цивільний процесуальний кодекс України та Закон України «Про психіатричну допомогу», не містить вичерпного переліку доказів, які повинні бути зібрані для вирішення заяви про проведення психіатричного огляду фізичної особи у примусовому порядку.

Ухвалюючи рішення про задоволення заяви КНП «Психіатрія» про надання ОСОБА_1 психіатричної допомоги в примусовому порядку, суд першої інстанції, враховуючи вказані норми матеріального права, оцінив у сукупності надані заявником докази і дійшов обґрунтованого висновку про вжиття таких заходів стосовно ОСОБА_1 .

Під час вирішення справи судом надано належну оцінку висновку комісії лікарів-психіатрів щодо обґрунтування необхідності госпіталізації ОСОБА_1 до КНП «Клінічний заклад з надання психіатричної допомоги «Психіатрія» Департаменту охорони здоров`я виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) на підставі статті 14 Закону України «Про психіатричну допомогу».

Відомості, встановлені комісією лікарів-психіатрів, свідчать про те, що ОСОБА_1 страждаєна тяжкий психічний розлад, внаслідок якого вчиняє та виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для нього та оточуючих, а також потребує медичного лікування, що узгоджується з приписами статті 14 Закону України «Про психіатричну допомогу».

Також у судовому засіданні представник КНП «Психіатрія» підтвердив діагноз та зазначив, що ОСОБА_1 необхідно було пройти курс лікування у стаціонарних умовах.

За встановлених обставин слід погодитися з судом першої інстанції про те, що на момент звернення КНП «Психіатрія» із заявою про надання ОСОБА_1 психіатричної допомоги в примусовому порядку, існували підстави, передбачені статтею 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» для його госпіталізації до психіатричного закладу без усвідомленої згоди у зв`язку із стражданням на тяжкий психічний розлад, внаслідок якого особа вчиняє та виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для нього та оточуючих.

Доводи апеляційної скарги, які аналогічні запереченням сторонни захисту, були предметом дослідження у суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Зокрема судом роз`яснено, що заява фізичної особи або її законного представника про припинення надання особі психіатричної допомоги у примусовому порядку може бути подана через три місяці з дня ухвалення рішення суду про госпіталізацію у примусовому порядку (стаття 17 Закону України «Про психіатричну допомогу»).

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного рішення, а фактично зводяться лише до власної оцінки апелянтом письмових доказів у справі, а також є власним тлумаченням норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на наявних у справі доказах, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

При цьому суд врахував усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Європейський суд з прав людини вказав, що міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України»).

Питання щодо розподілу судових витрат пов`язаних із розглядом справи у суді апеляційної інстанції суд вирішує відповідно до положень статті 141 ЦПК України.

Керуючись ст. 367, 368, 369, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Грибової Ірини Вікторівни залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 18 грудня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 25 березня 2025 року.

Судді

Л. Д. Поливач

А. М. Стрижеус

Л. П. Сушко