Провадження № 4-с/761/18/2025
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2025 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді: Волошина В.О.

при секретарі: Харечко О.В.

за участі:

представника скаржника: адвоката Герасько Л.Ю.,

представника суб`єкта оскарження

(приватного виконавця): адвоката Скрипника П.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в приміщенні Шевченківського районного суду м. Києва цивільну справу за скаргою адвоката Герасько Лариси Юхимівни, поданої в інтересах ОСОБА_1 (боржника) на дії приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Жаботинського Івана Володимиривича, заінтересована особа (стягувач): Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп», про зобов`язання вчинити дії; поновлення строку для звернення до суду із скаргою, -

в с т а н о в и в:

У травні 2023р. адвокат Герасько Л.Ю. в інтересах своєї довірительки ОСОБА_1 (далі по тексту - заявниця) звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з вказаною скаргою, в якій просила суд:

- поновити строк для оскарження постанови приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Жаботинського І.В. (далі по тексту - суб`єкт оскарження/приватний виконавець) від 12 жовтня 2022р. про відкриття виконавчого провадження НОМЕР_2, з примусового виконання дубліката виконавчого листа №2-10144/10 від 06 травня 2019р.;

- скасувати вказану постанову та інші процесуальні документи винесені приватним виконавцем на підставі цієї постанови.

Подану скаргу заявниця мотивує тим, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 29 листопада 2010р., яке було залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 06 грудня 2011р., у цивільній справі №2-10144/10 за первісним позовом ПАТ «КБ «Експобанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за Договором кредиту №353/АК-2008 від 26 лютого 2008р. (далі по тексту - кредитний договір), та за зустрічним позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_1 до ПАТ «КБ «Експобанк», третя особа: Національний банк України, про визнання кредитного договору недійсним, первісний позов було задоволено та відмовлено у задоволенні вимог зустрічного позову.

На підставі зазначеного судового рішення, яке набрало законної сили, 01 березня 2012р. Шевченківським районним судом м. Києва видано стягувачу виконавчі листи.

Водночас, заявниця зазначила, що згідно п. 2.2. кредитного договору забезпеченням зобов`язань позичальника за цим договором є застава автомобіля марки «Cherry Tigo» д.н.з. НОМЕР_1 (далі по тексту - автомобіль).

ІНФОРМАЦІЯ_1 боржник ОСОБА_2 помер.

Після смерті зазначеного боржника, заявниця передала заставний автомобіль стягувачу, на виконання судового рішення від 29 листопада 2010р., згідно акту прийому-передачі автомобіля від 31 липня 2012р.

Заявниця зазначила, що, передавши заставний автомобіль стягувачу, який повністю забезпечував виконання зобов`язання в порядку ст. 600 ЦК України, остання добровільно виконала рішення суду від 29 листопада 2010р. і підстав для подальшого примусвого виконання зазначеного судового рішення, на переконання заявниці, не існує.

Первісним кредитором ПАТ «КБ «Експобанк» було відступлено право вимоги за кредитним договором - ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» та ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 01 березня 2019р. було замінено стягувача у виконавчому провадженні з примусового виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 29 листопада 2010р. в цивільній справі №2-10144/10, а саме: ПАТ «КБ «Експобанк» на ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп»; видано дублікати виконавчих листів відносно боржників; поновлено строк для пред`явлення до виконання дублікатів виконавчих листів.

Отримавши дублікат виконавчого листа, правонаступник стягувача пред`явив дублікат виконавчого листа щодо боржника ОСОБА_1 до примусового виконання приватному виконавцю виконавчого округу м. Києва Калинник І.В., внаслідок чого 20 грудня 2019р. ним було відкрито виконавче провадження №60916121, яке в подальшому, було завершено на підставі п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Жаботинським І.В.

Заявниця посилається на те, що нею повністю виконано рішення суду в добровільному порядку шляхом передачі банку заставного автомобіля, який було продано на аукціоні за мізерні кошти, а отже, виконавче провадження, в межах якого було реалізовано заставний автомобіль підлягало завершенню на підставі п.п. 9, 15 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», однак, 12 жовтня 2022р. суб`єктом оскарження, всупереч зазначеним приписам було винесено постанову про відкриття провадження, з примусового виконання дубліката виконавчого листа відносно заявниці (боржника ОСОБА_1 ).

Крім того, заявниця також вказувала на те, що приватним виконавцем сума боргу визначена лише на підставі заяви правонаступника стягувача, а не на підставі дубліката виконавчого листа, що є порушенням.

У зв`язку з викладеним, заявниця звернулась до суду із вказаною скаргою.

Також, у поданій до суду скарзі, заявниця клопотала перед судом про поновлення процесуального строку для оскарження дій приватного виконавця, оскільки такий було пропущено з поважних причин. Заявниця зазначила, що постанову про відкриття провадження від 07 жовтня 2022р. вона не отримувала та не могла отримати, так як з березня 2022р. перебуває за межами України, про що свідчить відповідна відмітка у закордонному паспорті заявниці. З копією оскаржуваної постанови заявниця ознайомилась лише 19 травня 2023р. в електронному вигляді, отримавши від приватного виконавця ідентифікатор доступу до виконавчого провадження.

У червні 2023р. до суду надійшло клопотання суб`єкта оскарження, в якому останній просив суд залишити вказану скаргу без розгляду на підставі ст. 449 ЦПК України. Приватний виконавець зазначив, що зазначені заявницею у скарзі причини пропуску процесуального строку не є поважними, оскільки усі процесуальні рішення винесені приватним виконавцем в межах виконавчого провадження НОМЕР_2, в тому числі і оскаржувану заявницею постанову про відкриття виконавчого провадження було направлено останній на адресу, зазначену у виконавчому документі з дотриманням вимог ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження», а також додатково у месенджері «Viber».

У вересні 2023р. на адресу суду надійшли письмові заперечення представника стягувача (ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп»), у яких останній просив суд відмовити у задоволенні скарги у повному обсязі. Заперечуючи проти скарги, представник стягувача зазначив, що за результатами виконання судового рішення, попередніми виконавцями було частково стягнуто заборгованість за рішенням суду. Оскільки на момент відкриття виконавчого провадження рішення суду було не виконане, заборованість була погашена лише частково, то на думку стягувача, правові підстави для скасування постанови про відкриття виконавчого провадження від 07 жовтня 2022р. та інших процесуальних документів з наведених у скарзі підстав - відсутні.

У вересні 2023р. на адресу суду надійшов відзив приватного виконавця на скаргу, у якому останній просив суд відмовити у її задоволенні, з підстав, зазначених стягувачем у своїх запереченнях.

Представник заявниці у судовому засіданні підтримала скаргу з підстав, наведених в ній, просила суд задовольнити заявлені вимоги у повному обсязі.

Представник приватного виконавця у судовому засіданні заперечував щодо задоволення вимог скарги у повному обсязі, просив суд відмовити. Крім того, наголосив суду, що погоджується із тим, що рішення суду було виконано боржником частково, однак, будь-яких доказів сплати боргу у повному обсязі боржником надано не було, а тому постанова про відкриття виконавчого провадження є правомірною, а наведені заявницею підстави для оскарження дій приватного виконавця не знайшли свого підтвердження під час розгляду вказаної скарги.

Інші учасники процесу в судове засідання не з`явились, про місце і час судового розгляду повідомлялись належним чином; представник стягувача у своїх запереченнях клопотав перед судом здійснювати розгляд вказаної скраги у відсутність предствника. У відповідності до ч. 2 ст 450 ЦПК України, суд вважає за можливе провести розгляд скарги у відсутність представника стягувача.

Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується скарга, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення скарги по суті, приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення скарги, з огляду на наступне.

Згідно ч. 1 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження», рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Статтею 449 ЦПК України визначено, що скаргу може бути подано до суду: а) у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи; б) у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій. Пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.

У ч. 5 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» зазначено, що рішення та дії виконавця, посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені протягом 10 робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів. Рішення виконавця про відкладення проведення виконавчих дій може бути оскаржене протягом трьох робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів.

Верховний Суд в своїх рішеннях неодноразово вказував, що строки на подання скарги є процесуальними, можуть бути поновлені за наявності поважних причин за заявою заявника, яка подається одночасно зі скаргою або викладається у скарзі у вигляді клопотання. При вирішенні питання про поновлення строку на подання скарги на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби, приватного виконавця необхідно виходити з того, що у ЦПК України не міститься переліку поважних причин пропуску строку, їх з`ясовують у кожному конкретному випадку залежно від обставин справи. Якщо скаргу подано з пропуском строку, встановленого законом, та відсутнє клопотання про його поновлення, така скарга залишається без розгляду та повертається заявникові.

У постанові Верховного Суду від 18 листопада 2020р. в справі №466/948/19 зроблено висновок, що «з`ясування обставин дотримання заявником процесуального строку на звернення до суду зі скаргою на дії чи бездіяльність державного виконавця, наявності клопотання про його поновлення та поважних причин для його поновлення має першочергове значення, оскільки правовим наслідком недотримання встановленого законом строку звернення зі скаргою на дії чи бездіяльність державного виконавця, відсутності клопотання про поновлення зазначеного строку та поважності причин для його поновлення, є залишення скарги без розгляду та повернення її заявникові.».

Зі змісту поданої скарги та клопотання встановлено, що заявниця обгрунтовує поважність пропуску строку тим, що остання дізналась про порушення свого права у травні 2023р., коли отримала ідентифікатор доступу до виконавчого проваження, про що особисто зазначила у скарзі. Також зазначила, що копію оскаржуваної постанови про відкриття виконавчого провадження від 12 жовтня 2022р. завниця не отримувала і не могла отримати особисто, оскільки перебувала з березня 2022р. за межами України, що підтверджується відповідною відміткою у закордоному паспорті останньої. А тому, заявниця клопотала перед судом про поновлення процесуального стоку на звернення із вказаною скаргою, яку було подано нею до суду у травні 2023р.

З огляду на наведене суд вважає, що вищезазначену скаргу подано заявником з пропуском строку, визначеного ст. 449 ЦПК України.

Згідно ч. 1 ст. 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Частиною 2 ст. 449 ЦПК України передбачено, що пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.

Із змісту наведених правових норм убачається, що підставою для поновлення строку для подання скарги є факт пропуску заявницею такого строку з поважних причин.

При цьому, перелік причин, які слід вважати поважними, законодавцем не зазначено, а тому суд відповідно до ст. 89 ЦПК України дає оцінку поважності причин за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Беручи до уваги те, що заявницею доведено належними та достатніми доказами поважності причин пропуску строку звернення до суду зі скаргою на дії приватного виконавця, суд вважає, що наявні правові підстави для поновлення заявниці строку для подання скарги.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч. 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

При цьому виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду та ефективного захисту сторони у справі, що передбачено ст.ст. 6,13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Судом встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 29 листопада 2010р. у цивільній справі №2-10144/10, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 06 грудня 2011р., задоволено позов ПАТ «КБ «Експобанк» та стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «КБ «Експобанк» заборгованість за кредитним договором в сумі 23959,85 доларів США, що за курсом НБУ на час постановлення рішення становить 190241,21 грн., заборгованість по процентам в сумі 39,93 доларів США, що за курсом НБУ на час постановлення рішення становить 317,04 грн., заборгованість по комісії в сумі 382,44 грн., прострочену заборгованість по кредиту в сумі 3275,06 доларів США, що за курсом НБУ на час постановлення рішення становить 26003,98 грн., прострочену заборгованість по нарахованим процентам в сумі 3153,95 доларів США, що за курсом НБУ на час постановлення рішення становить 25042,36 грн., прострочену заборгованість по нарахованій комісії, що за курсом НБУ на час постановлення рішення становить 4357,66 грн., заборгованість по пені за несвоєчасне повернення кредиту, процентів та комісії в сумі 22 641,27 грн., а також 1820,00 грн. судових витрат. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ПАТ «КБ «Експобанк», третя особа: Національний банк України, про визнання кредитного договору недійсним - відмовлено.

Вказане судове рішення набрало законної сили 06 грудня 2011р.

На підставі зазначеного судового рішення 01 березня 2012р. Шевченківським районним судом м. Києва видано стягувачу виконавчі листи.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 01 березня 2019р., яка набрала законної сили, задоволено заяву правонаступника стягувача - ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп», замінено сторону стягувача у виконавчому провадженні з ПАТ «КБ «Експобанк» на ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп», видано дублікат виконавчого листа та поновлено строк для пред`явлення його до виконання.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про виконаве провадження» відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України;

Так, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у ст. 3 цього Закону зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

12 жовтня 2022р. приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Жаботинським І.В. було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження НОМЕР_3, з примусового виконання дубліката виконавчого листа відносно боржника ОСОБА_1 , виданого на підставі ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 01 березня 2019р.

Того ж дня, в межах зазначеного виконавчого провадження приватним виконавцем винесено постанову про арешт коштів боржника.

Звертаючись до суду з даною скаргою, заявниця посилалась на те, що нею повністю виконано рішення суду в добровільному порядку шляхом передачі банку транспортного засобу 31 липня 2012р., а тому вважає, що постанова приватного виконавця від 07 жовтня 2022р. про відкриття виконавчого провадження є необгрунтованою та підлягає скасуванню, як і всі інші процесуальні документи, які винесені суб`єктом оскарження в межах вказаного виконавчого провадження.

Разом з тим, ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 18 листопада 2020р., яка залишена без змін постановою Київського апеляційного суду від 13 травня 2021р. було залишено без задоволення заяву ОСОБА_1 про визнання дубліката виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, виданого за рішенням суду в цивільній справі за позовом ПАТ «КБ «Експобанк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Залишаючи без змін зазначене судове рішення, судом апеляційної інстанції, серед іншого, було встановлено наступну обставину: « ОСОБА_1 дійсно 31 липня 2012 року згідно акту передачі було передано АТ «КБ «Експобанк» автомобіль Черрі Тігго, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який був предметом застави за кредитним договором. Вказаний автомобіль був проданий на аукціоні 19.09.2019 року за 69 105 грн., що є значно меншою сумою, ніж сума заборгованості ОСОБА_1 , стягнута за рішенням суду, тому посилання в апеляційній скарзі на повне виконання зобов`язань за кредитним договором й наявність підстав для задоволення заяви про визнання дубліката виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, не заслуговують на увагу, а дана обставина має бути врахована при визначенні суми заборгованості при виконанні судового рішення.».

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК україни, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже, під час розгляду вказаної скарги, судом встановлено, що заборгованість боржника ОСОБА_1 погашено лише частково, рішення суду не виконано у повному обсязі.

Суд не бере до уваги доводи заявниці, що виконавче провадження, в межах якого було реалізовано заставний автомобіль підлягало завершенню на підставі п.п. 9, 15 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки, суд зауважує, що транспортний засіб було реалізовано іншим виконавцем в іншому виконавчому провадженні, відміному від виконавчого провадження, в межах якого заявниця оскаржує дії приватного виконавця в розрізі заявлених вимог цієї скарги.

Крім того, посилання заявниці на те, що приватним виконавцем сума боргу визначена лише на підставі заяви правонаступника стягувача, а не на підставі дубліката виконавчого листа, що, на переконання заявниці є порушенням, суд вваждає безпідставними, оскільки, приватний виконавець, відкриваючи виконаче провадження на підставі заяви стягувача діяв у відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження», та останнім було враховано, що за результатами виконання судового рішення, попередніми виконавцями було частково стягнуто заборгованість за рішенням суду.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Частиною 3 ст. 451 ЦПК України передбачено, якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, зважаючи на те, що до скарги не було додано належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів, які підтверджують обставини викладені у скарзі, враховуючи ту встановлену попередніми судами обставину, що транспортний засіб, переданий банку заявницею був проданий на аукціоні за значно меншою сумою, ніж сума заборгованості ОСОБА_1 , стягнута за рішенням суду, а отже рішення суду виконано не в повному обсязі, а належних та допустимих доказів сплати заборгованості за вказаним судовим рішенням в повному обсязі заявницею не надано, суд дійшов до переконливого висновку, що обставини та відповідні обгрунтування щодо неправомірності дій приватного виконавця під час відкриття виконавчого провадження, викладені заявницею у скарзі, не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду заявлених вимог у цій справі, а відтак, у задоволенні скарги слід відмовити у повному обсязі.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Згідно пункту 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994р., серія A, N 303-A, п. 29).

Керуючись ст. ст. 258-261, 268, 352-354, 447, 450, 451 ЦПК України; Законом України «Про виконавче провадження», суд, -

у х в а л и в:

Поновити ОСОБА_1 процесуальний строк на звернення до суду із скаргою на дії приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Жаботинського Івана Володимиривича, заінтересована особа (стягувач): Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп», про зобов`язання вчинити дії.

Скаргу адвоката Герасько Лариси Юхимівни, поданої в інтересах ОСОБА_1 (боржника) на дії приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Жаботинського Івана Володимиривича, заінтересована особа (стягувач): Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп», про зобов`язання вчинити дії; поновлення строку для звернення до суду із скаргою - залишити без задоволення.

Ухвалу суду може бути оскаржено до Київського апеляційного суду, шляхом подання апеляційної скарги, протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, якщо інше не передбачено законом.

Ухвали, що постановлені судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, набирають законної сили з моменту їх підписання суддею.

Повний текст ухвали суду складено 24 березня 2025р.

Суддя: