ПОСТАНОВА

Іменем України

21 березня 2025 року м. Кропивницький

справа № 405/2175/24

провадження № 22-ц/4809/371/25

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Мурашка С. І. (головуючий, суддя-доповідач), Карпенка О. Л., Чельник О. І.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянув в порядку спрощеного (письмового) позовного провадження, без повідомлення учасників справи, цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Бондаренка Юрія Юрійовича, який представляє інтереси ОСОБА_2 , на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 23 жовтня 2024 року та додаткове рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 29 жовтня 2024 року у складі судді Шевченко І. М. і

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовної заяви

В квітні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 та просила:

- стягнути на свою користь грошову компенсацію вартості частини проданого автомобіля марки FORD, модель TRANSIT, 2004 року випуску, колір сірий, VIN НОМЕР_1 , в порядку розподілу спільного сумісного майна подружжя у розмірі 86 035 грн;

- стягнути на свою користь понесені судові витрати, у тому числі витрати на професійну правничу допомогу та витрати за проведення звіту про незалежну оцінку вартості автомобіля.

Позовна заява мотивована тим, що 06.07.2012 сторони зареєстрували шлюб.

Спільне життя позивача з відповідачем не склалося внаслідок різних поглядів на сімейне життя, ведення спільного господарства та виховання дитини, а тому рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 06.02.2023 у справі № 405/6292/22 розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

В період шлюбу за рахунок спільних сумісних коштів подружжя сторонами було придбано транспортний засіб марки FORD, модель TRANSIT, 2004 року випуску, колір сірий, VIN НОМЕР_1 , номер кузова (шасі, рама) НОМЕР_1 , свідоцтво про реєстрацію - НОМЕР_2 , номерний знак НОМЕР_3 .

ОСОБА_1 стало відомо, що через сім днів після ухвалення судом рішення про розірвання шлюбу між нею та відповідачем, ОСОБА_2 15.02.2023 продав їх спільний автомобіль свої матері - ОСОБА_3 та за їх домовленістю вартість автомобіля визначена в розмірі 160 000 грн.

Оскільки спірний автомобіль був придбаний в період шлюбу за спільні кошти подружжя, а згоду на його продаж ОСОБА_1 не надавала, остання звернулась до суду з відповідним позовом.

Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 23 жовтня 2024 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення компенсації вартості частки у спільному майні подружжя задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію вартості частки у спільному майні подружжя в розмірі 86 035 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у справі в розмірі 1 211,20 грн.

Рішення суду мотивовано тим, що позивач згоди на відчуження автомобіля не надавала.

Відповідно до звіту про незалежну оцінку автомобіля, здійснений суб`єктом оціночної діяльності, який надано позивачем, станом на 27.03.2024 середня вартість автомобіля складає 172 070 грн.

Відповідачем вказаний звіт не оспорювався, заперечень суду не надано, не заявлено клопотань про призначення судом експертизи щодо вартості спірного автомобіля, а тому суд першої інстанції врахував вартість транспортного засобу, зазначену у звіті станом на 27.03.2024.

Суд першої інстанції критично віднісся до позиції відповідача щодо неналежного способу захисту, вибраного позивачем, так як вибір способу захисту, який є ефективним для захисту свого порушеного права, обирається позивачем.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції прийшов до висновку про наявність підстав для задоволення вимог позивача в повному обсязі.

Додатковим рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 29 жовтня 2024 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 7 000 грн.

Короткий зміст апеляційної скарги

В апеляційній скарзі адвокат Бондаренко Ю. Ю., який представляє інтереси ОСОБА_2 , просить рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 23 жовтня 2024 року та додаткове рішення Ленінснького районного суду м. Кіровограда від 29 жовтня 2024 року скасувати та ухвалити нове, яким відмовити позивачу в задоволенні позову та вирішити питання про розподіл судових витрат.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню.

Застосований судом першої інстанції висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 08.04.2015 у справі № 6-7цс15, не підлягав застосуванню у даній справі, оскільки обставини у цих справах не є релевантними.

Обраний позивачем спосіб захисту не відповідає встановленим по справі обставинам, а суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги доводи відповідача з цього питання.

Договір купівлі-продажу автомобілю, укладений відповідачем зі своєю матір`ю в період розірвання судом шлюбу та в подальшому розділом спільного майна колишнього подружжя, мав усі ознаки фіктивного правочину та є недійсним від самого початку його укладення.

З огляду на викладене, належним способом захисту порушених прав позивача є подання позову про визнання договору купівлі-продажу автомобіля недійсним та усунення перешкод у його користуванні або його поділ.

Висновок спеціаліста, на який посилався суд першої інстанції не є належним та допустимим доказом в частині визначення середньої ринкової вартості автомобіля, оскільки спеціалістом було допущено ряд суттєвих та грубих порушень вимог чинного законодавства під час проведення такого дослідження.

Крім того, відповідач був позбавлений можливості бути в суді першої інстанції під час вирішення питання про стягнення витрат на професійну правничу дпомогу, оскільки не був належним чином повідомлений про день та час розгляду заяви представника позивача.

Відповідач вважає, що підстав для задоволення заяви про стягнення витрат на професійну правничу дпомогу не було, оскільки у договорі не зазначено, що правова допомога буде надаватися саме у цій справі.

Відзив на апеляційну скаргу

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило, що відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду судових рішень суду першої інстанції.

Розгляд справи в суді апеляційної інстанції

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з особливостями встановленими цією главою.

За приписами ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Оскільки, ціна позову становить менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму (станом на 01.01.2024 та на 01.01.2025 становить 90 840 грн), апеляційна скарга розглядається без повідомлення учасників справи.

Позиція апеляційного суду щодо апеляційної скарги

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у встановлених статтею 367 ЦПК України межах, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

Судом першої інстанції встановлено, що з 12.07.2012 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 07.02.2023 рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда (справа № 405/6292/22).

В період шлюбу за рахунок спільних сумісних коштів подружжя ними було придбано транспортний засіб марка FORD, модель TRANSIT 2004 року випуску, колір сірий, VIN НОМЕР_1 , номер кузова (шасі, рама) НОМЕР_1 , свідоцтво про реєстрацію - НОМЕР_2 , номерний знак НОМЕР_3 , зареєстрований за продавцем «19.12.2015» підрозділом МВС ТСЦ 3541.

15.02.2023 згідно договору купівлі-продажу 3544/2023/3658051 транспортного засобу ОСОБА_2 (продавець) продав вищевказаний автомобіль ОСОБА_4 (покупцю). За домовленістю сторін вартість автомобіля визначена в розмірі 160 000 грн (пункт 3 договору).

Відповідно до звіту про незалежну оцінку автомобіля марки FORD, модель TRANSIT, реєстраційний № НОМЕР_3 , здійснений суб`єктом оціночної діяльності ОСОБА_5 , який надано позивачем, станом на 27.03.2024 середня вартість автомобіля складає 172 070 грн.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Щодо позовних вимог про стягнення компенсації вартості частки у спільному майні подружжя

Відповідно достатті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

При цьому конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частини перша, четверта статті 65 СК України).

Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно з частинами першою, другою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Частинами першою, четвертою статті 71 СК України передбачено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Отже, вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

В постанові Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 03 травня 2018 року у справі № 755/20923/14-ц (провадження № 61-10442св18) зазначено, що «при розгляді спорів про поділ цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів, витребування цього майна у третіх осіб з підстав його відчуження без письмової згоди одного з подружжя суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна. Отже, за відсутності згоди позивача на відчуження спірного автомобіля він має право на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна».

У постанові від 09 грудня 2020 року у справі № 301/2231/17 (провадження № 61-5392св19) Верховний Суд зазначив, що «у випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року в справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18) зазначено, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на частку у спільному майні.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина першастатті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина першастатті 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Матеріалами справи підтверджується, що рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 07 лютого 2023 року у справі № 405/6292/22 (провадження № 2/405/880/22) позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу задоволено.

Розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який зареєстровано 06 липня 2012 року у Кіровському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Кіровоградського міського управління юстиції у Кіровоградській області, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 164 (а. с. 27-28).

Копією договору купівлі-продажу № 3544/2023/3658051 від 15.02.2023 підтверджується, що ОСОБА_2 продав ОСОБА_4 транспортний засіб марки FOR, модель TRANSIT, 2004 року випуску, колір сірий, VIN НОМЕР_4 , номер кузова (шасі, рама) НОМЕР_1 , свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_5 , номерний знак НОМЕР_3 , зареєстрований за продавцем 19.12.2015 підрозділом МВС ТСЦ 3541 (а. с. 56).

За змістом п. 3.1. вказаного договору за домовленістю сторін ціна транспортного засобу складає 160 000 грн.

Згідно копії звіту про незалежну оцінку автомобіля марки FORD моделі TRANSIT, реєстраційний № НОМЕР_3 від 28 березня 2024 року середня ринкова вартість зазначеного автомобіля станом на 27.03.2024 складає 172 070 грн (а. с. 9-21).

З наведеного вбачається, що спірний автомобіль було придбано в період шлюбу, укладеного між сторонами, а тому останній в силу вимог ст. 60 СК України належав ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності.

Даних про те, що відповідачем спірний автомобіль був відчужений за письмовою згодою позивача або даних про те, що кошти, отримані внаслідок відчуження транспортного засобу, були витрачені в інтересах сім`ї, матеріали справи не містять.

Встановивши, що сторони придбали автомобіль марки FORD моделі TRANSIT, реєстраційний № НОМЕР_3 , під час перебування у зареєстрованому шлюбі і що відповідач розпорядився зазначеним спільним майном подружжя на власний розсуд без повідомлення та письмової згоди ОСОБА_1 , суд першої інстанцій дійшов обґрунтованого висновку, що в такому випадку позивач має право на грошову компенсацію половини вартості спірного транспортного засобу.

В постанові Верховного Суду від 07 квітня 2021 року у справі №402/849/18 (провадження № 61-8383св19), зазначено, що «у разі, коли під час розгляду вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Визначаючи розмір компенсації вартості частки автомобіля, суди першої та апеляційної інстанцій керувалися тим, що у договорі купівлі-продажу автомобіля визначена вартість його продажу. Водночас суди не врахували, що у договорі купівлі-продажу спірного автомобіля його ціна визначається за згодою сторін, яка може не відповідати його дійсній вартості, а також на момент поділу майна вартість автомобіля може змінитися, а тому під час вирішення спору суд зобов`язаний був врахувати дійсну його вартість».

Звертаючись до суду з позовом, позивач на обґрунтування вартості спірного автомобіля надала звіт про оцінку майна, за яким середня ринкова вартість транспортного засобу становить 172 070 грн.

Відповідач на спростування розміру ринкової вартості автомобіля інших доказів суду не надав, не звертався із клопотанням про призначення відповідної судової експертизи, а тому наданий позивачем звіт підлягає врахуванню під час визначення належного розміру компенсації частини спільного майна колишнього подружжя.

Визначаючи розмір грошової компенсації 1/2 частини вартості автомобіля, суд першої інстанції правильно виходив з того, що розмір компенсації за належну частку в майні, яке є спільною сумісною власністю подружжя та відчужене без згоди одного з них, визначається виходячи з вартості аналогічних транспортних засобів на час поділу майна, що відповідає правовому висновку, викладеному, зокрема у вищенаведеній постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18).

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що застосований судом першої інстанції висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 08.04.2015 у справі № 6-7цс15, не підлягав застосуванню у даній справі, оскільки обставини у цих справах не є релевантними, з огляду на те, що суд першої інстанції обгрунтвано посилався на норми матеріального права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, на основі чого зробив правильні висновки по суті спору.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що обраний позивачем спосіб захисту не відповідає встановленим по справі обставинам, а суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги доводи відповідача з цього питання, є помиковими, оскільки у разі, коли один з подружжя розпорядився спільним сумісним майном подружжя на власний розсуд без повідомлення та письмової згоди іншого з подружжя, останній має право на грошову компенсацію половини дійсної ринкової вартості транспортного засобу, а тому обраний ОСОБА_1 спосіб захисту порушених прав є ефективним та таким, що призводить до їх поновлення.

Суд не бере до уваги доводи апеляційної скарги про те, що договір купівлі-продажу автомобілю, укладений відповідачем зі своєю матір`ю в період розірвання судом шлюбу та в подальшому розділом спільного майна колишнього подружжя, мав усі ознаки фіктивного правочину та є недійсним від самого початку його укладення, з огляду на те, що дійсність вказаного договору не є предметом розгляду у даній справі.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що висновок спеціаліста, на який посилався суд першої інстанції не є належним та допустимим доказом в частині визначення середньої ринкової вартості автомобіля, є безпідставними, оскільки ОСОБА_2 у встановлениму процесуальним законом порядку не спростував вартість спірного автомобіля, зокрема, на спростування розміру ринкової вартості автомобіля інших доказів суду не надав та не звертався із клопотанням про призначення відповідної судової експертизи.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенц/ії зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що/ вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVINANDOTHERSv. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення по суті спору, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Щодо вимог про стягнення витрат на професійну правничу допомогу

Порядок ухвалення додаткового рішення регламентований ст. 270 ЦПК України.

Суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати (п. 3 ч. 1 ст. 270 ЦПК України).

За змістом ч. 3 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення.

Відповідно до ч. 4 ст. 270 ЦПК України у разі необхідності суд може викликати сторони або інших учасників справи в судове засідання. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви.

За змістом положень ст. 128 ЦПК України, яка регулює порядок вручення судових повісток, суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов`язковою. Суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою.

Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно.

Матеріалами справи підтверджується, що ухвалою Ленінського районного суду м. Кіровограда від 02 квітня 2024 року за правилами загального позовного провадження прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення компенсації вартості частки у спільному майні подружжя та призначено підготовче засідання (а. с. 32).

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 23 жовтня 2024 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення компенсації вартості частки у спільному майні подружжя задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію вартості частки у спільному майні подружжя в розмірі 86 035 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у справі в розмірі 1 211,20 грн (а. с. 81-84).

Адвокат Позненко Ю. В., який представляє інтереси ОСОБА_1 , звернувся до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення, в якій просив стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 7 000 грн витрат на професійну правничу допомогу (а. с. 86-90).

Протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 28.10.2024 визначено склад суду для розгляду зазначеної заяви (а. с. 99).

Згідно довідки секретаря судового засідання від 29.10.2024 фіксування судового процесу технічними засобами по справі не здійснювалося у зв`язку з неявкою сторін (а. с. 100).

Додатковим рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 29 жовтня 2024 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 7 000 грн (а. с. 101-103).

Враховуючи, що розгляд справи по суті спору був призначений судом першої інстанції до розгляду в порядку загального провадження з повідомленням учасників справи, заява представника позивача про ухвалення додаткового рішення повинна була також розглядатись з повідомленням учасників справи.

Разом тим, даних про те, що відповідач був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду заяви про ухвалення додаткового рішення, матеріали справи не містять.

Згідно з п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Судом першої інстанції при постановленні оскаржуваного додаткового рішення було порушено норми процесуального права, оскільки питання про ухвалення додаткового рішення розглянуто за відсутності відповідача, не повідомленого належним чином про дату, час та місце судового розгляду, а, оскільки, його представник адвокат Бондаренко Ю. Ю. обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою, додаткове рішення суду підлягає обов`язковому скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення заяви, з огляду на таке.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно з частиною першою, пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 134 ЦПК України передбачено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Суд може попередньо визначити суму судових витрат (крім витрат на професійну правничу допомогу), пов`язаних з розглядом справи або певною процесуальною дією. Така попередньо визначена судом сума не обмежує суд при остаточному визначенні суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Згідно з частинами першоюп`ятою статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частин першої, третьої, восьмої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позовуна відповідача; 2) у разі відмови в позовіна позивача; 3) у разі часткового задоволення позовуна обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» передбачено, що договір про надання правової допомогидомовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору

Згідно з частиною першою статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі. Договір про надання правової допомоги може вчинятися усно у випадках: 1) надання усних і письмових консультацій, роз`яснень із правових питань з подальшим записом про це в журналі та врученням клієнту документа, що підтверджує оплату гонорару (винагороди); 2) якщо клієнт невідкладно потребує надання правової допомоги, а укладення письмового договору за конкретних обставин є неможливимз подальшим укладенням договору в письмовій формі протягом трьох днів, а якщо для цього існують об`єктивні перешкодиу найближчий можливий строк. Додоговору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Договір про надання правової допомоги може укладатися на користь клієнта іншою особою, яка діє в його інтересах. Особливості укладення та змісту контрактів (договорів) з адвокатами, які надають безоплатну правову допомогу, встановлюються законом, що регулює порядок надання безоплатної правової допомоги. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції Українита законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики (стаття 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Згідно зі статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.

Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання.

Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 січня 2021 року у справі № 596/2305/18-ц (провадження № 61-13608св20).

В додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) зазначено, щообов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

В постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі № 750/2055/20 (провадження № 14-16723св20) зазначено, щосаме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.

В постанові Верховного Суду від 22 грудня 2020 року у справі № 143/173/19 (провадження № 61-16088св19) зроблено висновок про те, щозгідно з частинами п`ятою, шостоюстатті 137 ЦПК Україниу разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Матеріалами справи підтверджується, що звертаючись до суду з позовом, представник позивача адвокат Позненко Ю. В. зазначав, що попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи складається із судового збору і витрат на професійну правничу допомогу, орієнтовний розмір якої складає 7 000 грн (а. с. 1-4).

Копією ордеру на надання правничої допомоги серії ВА № 1076774 від 29 березня 2024 року підтверджується, що ОСОБА_1 уповноважила адвоката Позненка Ю. В. на представництво її інтересів в Ленінському районному суді м. Кіровограда (а. с. 5, 91).

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 23 жовтня 2024 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення компенсації вартості частки у спільному майні подружжя задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію вартості частки у спільному майні подружжя в розмірі 86 035 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у справі в розмірі 1 211,20 грн (а. с. 81-84).

28 жовтня 2024 року від представника позивача до суду надійшла заява про ухвалення додаткового рішення, в якій він просив стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 7 000 грн витрат на професійну правничу допомогу (а. с. 86-90).

Згідно копії договору № б/н про надання правничої допомоги від 25 березня 2024 року АО «Позненка Юрія» з однієї сторони та ОСОБА_1 з іншої уклали договір, згідно якого бюро прийняло на себе зобов`язання надати клієнту юридичну допомогу (а. с. 92).

Пунктом 3.1 зазначеного договору встановлено, що сторони дійшли згоди про те, що винагорода адвокату за правову допомогу клієнту за цим договором становить 7 000 грн в суді першої інстанції та є фіксованою і не залежить від затраченого часу адвоката чи обсягу наданих послуг.

Копією Звіту № 1 від 25 жовтня 2024 року підтверджується, що станом на 25 жовтня 2024 року відповідно до умов Договору та з метою захисту прав та інтересів ОСОБА_1 у справі № 405/2175/24 АБ «Позненка Юрія» виконало роботу (надало послуги) на суму 7 000 грн (а. с. 93).

Згідно копії Акту № 1 прийому-предачі виконаних робіт (наданих послуг) від 25 жовтня 2024 року АБ «Позненка Юрія» надало, а ОСОБА_1 прийняла виконані роботи/надані послуги (професійну правничу допомогу) відповідно до Договору про надання правової допомоги б/н, укладеного 25.03.2024 між сторонами (а. с. 94).

Відповідно до копії розрахункової квитанції серії ЛВАК № 865412 від 25 жовтня 2024 року ОСОБА_1 було сплачено 7 000 грн на підставі Договору про надання правової допомоги від 25.03.2024 (а. с. 95).

Копією опису вкладення до цінного лсита з описом та копією накладної № 466 підтверджується, що заява про ухвалення додаткового рішення з додатками була надіслана ОСОБА_2 (а. с. 96-97).

Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку, що понесені позивачем судові витрати підтверджені належними та допустими доказами.

За таких осбтавин, враховуючи, що договором про надання правничої допомоги сторонами визначено домовленості щодо обчислення гонорару адвоката та встановлено фіксований розмір гонорару, суд вважає, що наявні підстави для задоволення у повному обсязі вимог ОСОБА_1 про стягнення із ОСОБА_2 на її користь витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 7 000 грн.

При цьому, зазначений розмір витрат на професійну правничу допомогу (7 000 грн) відповідає критерію реальності наданих адвокатських послуг, розумності їхнього розміру, конкретним обставинам справи, з урахуванням її складності, необхідних процесуальних дій сторони, тривалістю слухання справи у суді першої інстанції.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

За змістом ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 23 жовтня 2024 ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу у вказаній частині без задоволення, а судове рішення без змін.

Порушення норм процесуального права та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування додаткового рішення суду першої інстанції з ухваленням нового судового рішення про задоволення заяви.

Оскільки суд першої інстанції, вирішуючи питання щодо ухавлення додаткового рішення за заявою про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, допустив порушення норм процесуального права, що полягало в неповідомленні відповідача про дату, час та місце розгляду заяви, додаткове рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 29 жовтня 2024 року підлягає скасуванню з ухваленням нового про задоволення заяви позивача та стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 7 000 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки рішення суду по суті спору підлягає залишенню без змін, а додаткове рішення скасуванню з ухваленням нового про задовлення заяви про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, то відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України в такому разі розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не проводиться.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу адвоката Бондаренка Юрія Юрійовича, який представляє інтереси ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 23 жовтня 2024 року залишити без змін.

Додаткове рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 29 жовтня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким заяву ОСОБА_1 про стягнення витрат на професійну правничу допомогу задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_6 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_7 ) 7 000 (сім тисяч) грн витрат на професійну правничу допомогу.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий суддя С. І. Мурашко

Судді О. Л. Карпенко

О. І. Чельник