Провадження № 2/127/3692/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.03.2025 Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого судді Короля О.П.,

секретаря Савченко А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Російської Федерації в особі Посольства Російської Федерації в Україні про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_2 звернулась до Вінницького міського суду Вінницької області з позовом до держави Російська Федерація в особі Посольства Російської Федерації в Україні про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.

Позов мотивовано тим, що 04.09.2003 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено шлюб, про що Відділом ДРАЦС Калінінського районного управління юстиції у місті Донецьку зроблено актовий запис № 329.

Після реєстрації шлюбу ОСОБА_4 отримала прізвище ФІРСОВА.

Позивач є громадянкою України, що підтверджується паспортом громадянина України з безконтактним носієм № НОМЕР_1 , виданим 09.05.2023, орган, що видав - 0512, РНОКПП НОМЕР_2 .

Чоловік позивача - ОСОБА_3 проходив військову службу за контрактом у військовій частині НОМЕР_3 , що підтверджується формою 5 №1836 від 18.05.2019 року, де зазначено, що він дійсно перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_3 , яка входить до сил, що залучаються та приймають участь в операції Об`єднаних сил на території Донецької та Луганської областей з 18.12.2018 року.

В Акті службового розслідування, яке направлено командиру військової частини НОМЕР_3 від 28.03.2020 року зазначено, що у ході службового розслідування встановлено: 06.03.2020 року близько 09:45 БМП-2 під керуванням лейтенанта ОСОБА_3 при здійсненні маневру в межах РОПу 9311 в районі н.п. Кримське стався вибух на невідомому вибуховому пристрої.

Внаслідок підриву загинув лейтенант ОСОБА_3 , отримали бойове ураження солдат ОСОБА_5 , старший солдат ОСОБА_6 , молодший сержант ОСОБА_7 .

Внаслідок смерті ОСОБА_3 , який загинув під час виконання обов`язків військової служби при участі в районі виконання бойових завдань за призначенням у результаті військової агресії Російської Федерації проти України, позивач відчуває безперервний, невгамовний душевний біль та страждання, вона втратила душевний спокій, постійно відчуває незахищеність та розчарування. Внаслідок втрати рідної людини позивач втратила віру в майбутнє, що не дає їй можливості нормально спілкуватись з оточуючими, працювати та підтримувати нормальний спосіб соціального життя.

Після втрати свого чоловіка вона перебуває у глибокому відчутті несправедливості, яке викликане неможливістю спілкування з рідною людиною. Безпосереднім суб`єктом, внаслідок дій якого їй завдана моральна шкода, є Російська Федерація, її Збройні Сили, а також створені нею військові формування, які підтримуються, спонсоруються та фактично керуються Російською Федерацією та мають на озброєнні засоби, використання яких становлять підвищену небезпеку для оточуючих. Вважає, що незаконними діями з боку Російської Федерації порушено невід`ємне право ОСОБА_3 на життя, передбачене ст. 27 Конституції України та гарантоване ст. 2 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Європейська Конвенція). Її право на повагу до сімейного життя встановлене ст. 8 Європейської Конвенції, що свідчить про множинність порушень Російською Федерацією її законних прав, а отже, згідно із "Правилами суду - компенсація шкоди" ЄСПЛ, такі множинні порушення Європейської Конвенції з боку Російської Федерації є підставою для відшкодування Російською Федерацією моральної шкоди, завданої позивачу.

. Розмір моральної шкоди, що має бути відшкодований, визначений позивачем на рівні 15 000 000,00 грн., що відповідає 345 983,24 євро за офіційним курсом Національного Банку України на день підписання позовної заяви за офіційним курсом Національного Банку України.

Розмір моральної шкоди встановлений позивачем з урахуванням характеру і обсягу завданих їй моральних страждань, істотного порушення конституційних прав її чоловіка, умисного характеру дій, а також почуття безпорадності та розчарування, які вона відчуває роками через неможливість відновити порушені права. Також при визначенні розміру моральної шкоди позивач керувалася практикою Європейського суду з аналогічних питань, що є джерелом права.

Позивач відповідно до довідки №509- від 22.05.2019 року є внутрішньо-переміщеною особою, де зазначено зареєстроване місце проживання АДРЕСА_1 , тобто на території, де ведуться (велися) бойові дії та тимчасово окуповані Російською Федерацією, фактичне місце проживання: АДРЕСА_2 .

Згідно з положеннями ч. 6 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2014 року №1207-VII відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на РФ як на державу, що здійснює окупацію. Держава Україна всіма можливими засобами сприятиме відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди Російською Федерацією.

Тобто, Російська Федерація є суб`єктом, внаслідок збройної агресії якого проти України та окупації частини території України порушено низку прав та свобод громадян України, зокрема, особистих прав позивача, та відповідно саме Російська Федерація є суб`єктом, на якого покладено обов`язок з відшкодування завданих цими діями збитків.

За таких обставин Позивач вважає, що держава Російська Федерація спричинила і майнову шкоду у розмірі 1 000 000,00 грн. майнової шкоди, завданої внаслідок експропріації природних ресурсів українського народу під час незаконної збройної агресії проти України та внаслідок переміщення Позивача із окупованої території у м. Вінниця як внутрішньо-переміщеної особи і втрати свого житла, яке знаходиться на території окупованого м. Донецька.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, та просив задовольнити позов у повному обсязі. Також заперечував щодо заочного розгляду справи, а тому суд розглядає справу за правилами загального позовного провадження.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчать поштові повідомлення про одержання судових повісток. Відзив на позовну заяву не надіслав.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, обґрунтування позовних вимог, проаналізувавши та оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, в сукупності зібраних у справі доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог з таких підстав:

ОСОБА_2 є дружиною ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_4 від 19.12.2019 р.

Чоловік позивача ОСОБА_3 проходив військову службу за контрактом у військовій частині НОМЕР_3 у званні лейтенанта на посаді командира механізованої роти механізованого батальйону НОМЕР_5 механізованої бригади військової частини НОМЕР_3 .

В період з 09.12.2019 року по теперішній час 25.01.2020 р. (дата видачі довідки №530 від 25.01.2020 р. військової частини НОМЕР_3 ) ОСОБА_3 брав участь у складі сил та засобів оперативно-тактичного угруповання « ІНФОРМАЦІЯ_1 », які залучаються та беруть безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей.

Згідно з актом службового розслідування встановлено, що 06.03.2020 року близько 09:45 БМП-2 під керуванням лейтенанта ОСОБА_3 при здійсненні маневру в межах РОПу 9311 в районі н.п. Кримське стався вибух на невідомому вибуховому пристрої.

Внаслідок підриву загинув лейтенант ОСОБА_3 , отримали бойове ураження солдат ОСОБА_5 , старший солдат ОСОБА_6 , молодший сержант ОСОБА_7 .

Відповідно до довідки №1547 від 01.04.2020 року про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) лейтенант ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , 06.03.2020 р. одержав мінно-вибухову травму не сумісну з життям.

За обставини: Було встановлено, що 06.03.2020 року близько 09:45 БМП-2 під керуванням лейтенанта ОСОБА_3 , при здійсненні маневру в межах РОПУ 9311 в району н/п. Кримське стався вибух на невідомому вибуховому пристрої. Внаслідок підриву лейтенант ОСОБА_3 загинув. Військовослужбовці солдат ОСОБА_5 , старший солдат ОСОБА_6 , молодший сержант ОСОБА_7 , які також знаходились на БМП-2 отримали бойове ураження. Після чого поранених було евакуйовано до 59-ВМШ м. Сєверодонецьк для подальшого лікування. Тіло лейтенанта ОСОБА_3 було доставлено до Луганського обласного бюро судово-медичних експертиз м. Сєверодонецьк.

Поранення отримане військовослужбовцем під час виконання ним обов?язків військової служби, при захисті Батьківщини, не пов?язане з вчиненням ним кримінального чи адміністративного правопорушення, та не є наслідком вчинення ним дій у стані алкогольного. наркотичного токсичного сп?яніння або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження.

Відповідно до витягу з наказу № 216 від 18.03.2020 року зазначено, що лейтенанта ОСОБА_3 , командира 2 механізованого взводу 1 механізованої роти 1 механізованого батальйону, який загинув ІНФОРМАЦІЯ_3 в зоні ООС, виключити зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення з 18.03.2020 року.

Смерть настала під час виконання обов`язків військової служби при участі в районі виконання бойових завдань за призначенням.

Згідно з витягом з наказу командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_4 » №107 від 18.04.2020 року відповідно до пункту 230 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України виключено зі списків особового складу Збройних Сил України нижчепойменованих осіб офіцерського складу у зв?язку зі смертю: 1. Лейтенанта ОСОБА_3 , командира механізованої роти механізованого батальйону НОМЕР_5 окремої механізованої бригади. Народився ІНФОРМАЦІЯ_5 . У ЗС - з 31.10.2014. НОМЕР_7 . Загинув в зоні проведення операції об`єднаних сил в результаті підриву бойової машини піхоти на невідомому пристрої 06.03.2020. Смерть пов`язана з виконанням обов`язків військової служби.

У відповіді №06-03/835 від 20.08.2020 року зазначено, що в Луганському обласному бюро судово-медичну експертизу було проведено судово-медичну експертизу військовослужбовцю ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , смерть якого настала ІНФОРМАЦІЯ_3 внаслідок підриву на невстановленому пристрої з травматичною ампутацією правого стегна, яка ускладнилась великою зовнішньою крововтратою.

Ушкодження отримано внаслідок військових дій, передбачених законом та воєнних операцій.

Позивач є дружиною та членом сім`ї військовослужбовця, який загинув під час проходження військової служби відповідно до посвідчення серії НОМЕР_8 від 10.09.2020р., а також відповідно до посвідчення серії НОМЕР_9 від 24.07.2023 р. Позивач має на пільги, встановлені законодавством України для сімей загиблих (померлих) Захисників і Захисниць України.

Після втрати чоловіка ОСОБА_3 . Позивач перебуває у глибокому відчутті несправедливості, яке викликане неможливістю спілкування з рідною людиною.

Безпосереднім суб`єктом, внаслідок дій якого їй завдана моральна шкода, є Російська Федерація, її Збройні Сили, а також створені нею військові формування, які підтримуються, спонсоруються та фактично керуються Російською Федерацією та мають на озброєнні засоби, використання яких становлять підвищену небезпеку для оточуючих.

Незаконними діями з боку Російської Федерації порушено невід`ємне право ОСОБА_3 на життя, передбачене ст. 27 Конституції України та гарантоване ст. 2 Європейської Конвенції. Право позивача на повагу до сімейного життя, встановлене ст. 8 Європейської Конвенції, що свідчить про множинність порушень Російською Федерацією її законних прав, а отже, згідно із "Правилами суду - компенсація шкоди" ЄСПЛ такі множинні порушення Європейської Конвенції з боку Російської Федерації є підставою для відшкодування Російською Федерацією моральної шкоди, завданої Позивачу.

Російська Федерація своїми протиправним діями заподіяла як матеріальну, так і нематеріальну шкоду не тільки Україні, а й її громадянам, порушуючи їхні права, у тому числі право на життя, право мирно володіти та розпоряджатися своїм майном і майновими правами, як на території АРК, Донецької та Луганської областей, а також на шельфі Чорного моря в економічній зоні України.

Відтак Російська Федерація несе відповідальність за порушення прав і свобод українського народу та за незаконну експропріацію майна громадян України, які проживають на її території.

Крім цього, Позивач як громадянка України змушена докладати додаткових зусиль для організації свого життя, а необхідність поновлення її громадянських прав змусила її вживати додаткових заходів для їх захисту в суді, що вона сприймає як зверхнє ставлення до неї, як до людини з боку РФ, яка під час воєнного вторгнення в Україну вбиває українців, знищує цивільну інфраструктуру українських міст, селищ і сіл, внаслідок цього вона також відчуває себе наляканою, приниженою і морально пригніченою та ці відчуття продовжуються і до нині.

Також Позивач зазнає стресу через постійні повітряні тривоги, та необхідність перебувати тривалий час в укритті під час бомбардування об`єктів цивільної та критичної інфраструктури.

Згідно з ч. 2 ст. 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є зокрема і іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Згідно з положеннями ч. 6 ст. 5 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" від 15.04.2014 року відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію. Держава Україна всіма можливими засобами сприятиме відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди, завданої Російською Федерацією.

З 2014 року Російська Федерація здійснює збройну агресію проти України, тобто вчиняє дії, визначені статтею 3 Резолюції 3314 (ХХІХ) Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 14.12.1974 року як акт збройної агресії.

Згідно із заявою Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків», текст якої схвалено постановою Верховної Ради України від 21.04.2015 року №337-VІІІ, збройна агресія Російської Федерації проти України розпочалася 20.02.2014 року з тимчасової окупації Кримського півострову, зокрема, Автономної Республіки Крим і міста Севастополя (перша фаза збройної агресії).

Друга фаза збройної агресії Російської Федерації проти України розпочалася у квітні 2014 року, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєні бандитські формування проголосили створення «Донецької народної республіки» (07.04.2014 року) та «Луганської народної республіки» (27.04.2014 року).

Третя фаза збройної агресії Російської Федерації розпочалася 27.08.2014 року масовим вторгненням на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів збройних сил Російської Федерації.

24.02.2022 року розпочалася та триває ще одна фаза збройної агресії Російської Федерації проти України - повномасштабне вторгнення Російської Федерації на суверенну територію України.

24.02.2022 року згідно з Указом Президента України від 24.02.2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», введено в Україні воєнний стан.

02.03.2022 року збройну агресію РФ проти України у резолюції ES-11/1 Агресія проти України визнала Генеральна Асамблея ООН. Вона вимагає від Російської Федерації негайного припинення застосування сили проти України, утримання від погроз чи застосування сили проти будь-якої держави ООН, повного та безумовного виведення збройних сил з території України у межах її міжнародно-визнаних кордонів, а також забезпечення повного захисту цивільних осіб, включаючи гуманітарний персонал, журналістів та осіб, які перебувають у вразливому становищі, у тому числі жінок і дітей.

14.04.2022 року Верховна Рада України визнала дії, вчинені збройними силами Російської Федерації та її політичним і військовим керівництвом під час останньої фази збройної агресії проти України, яка розпочалася 24.02.2022 року, геноцидом Українського народу (пункт 1 Заяви Верховної Ради України «Про вчинення Російською Федерацією геноциду в Україні», схваленої згідно з Постановою Верховної Ради України № 2188-IX).

27.04.2022 року Парламентська Асамблея Ради Європи ухвалила резолюцію «Наслідки продовження агресії російської федерації проти України: роль і відповідь Ради Європи №2433». Визнала, що агресія РФ проти України є безпрецедентним актом як сама по собі, так і за її далекосяжними наслідками, бо провокує найважчу гуманітарну кризу в Європі з найбільшою кількістю жертв, наймасштабнішим внутрішнім і зовнішнім переміщенням населення з часів Другої світової війни.

Верховний Суд у постанові від 18.05.2022 року у справі №428/11673/19 дійшов висновку, що звернення позивача до українського суду із позовом до Російської Федерації про відшкодування шкоди, завданої збройною агресією Росії проти України, є можливим засобом захисту права.

З матеріалів справи вбачається, що внаслідок смерті ОСОБА_3 , який загинув у результаті військової агресії Російської Федерації проти України, позивачу завдано значної моральної шкоди, що виражається втратою в її житті чоловіка, що не дає їй можливості нормально спілкуватися з оточуючими, працювати та підтримувати нормальний соціальний спосіб життя, оскільки після втрати свого чоловіка вона перебуває у глибокому відчутті несправедливості, яке викликане неможливістю спілкування з рідною людиною. Статтею 6 Європейської Конвенції та статтею 8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина. Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитки у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Згідно із ст. 23 ЦК України моральна шкода, зокрема, полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із душевними стражданнями, у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, а також ушкодженням здоров`я. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно з п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема, в моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. За змістом ст.ст.1167,1168 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, в тому числі у випадках, встановлених законом. Моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю. Право на життя передбачені Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, Женевською конвенцією 1949 року про захист цивільного населення під час війни, розділом ІІ Конституції України. Порушивши Статут ООН, Загальну декларацію прав людини, Будапештський меморандум (пункти 1, 2), Гельсінський заключний акт наради з Безпеки та Співробітництва в Європі від 01.08.1975року, договори укладені між Україною та Росією в тому числі про українсько-російський державний кордон, Російська Федерація вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих ст. 2 Статуту ООН, а тому є, на переконання суду, державою-агресором, що в свою чергу свідчить про відсутність у неї судового імунітету.

Вирішуючи питання щодо розміру такої компенсації за спричинену позивачу моральну шкоду, суд виходить із розміру задоволених вимог позивачів в аналогічних спорах, що розглядалися Європейським судом з прав людини та становить в середньому 60000 євро за загибель однієї особи. Зокрема, такі рішення виносились Європейським судом з прав людини у справах "Хачукаєви проти Росії" (23/04/2009), "Сагаєва та Інші проти Росії" 08/12/2015), "Ісламова проти Росії" (30/04/2015), "Султигов та Інші проти Росії" (09/10/2014). Таким чином, враховуючи характер та обсяг завданих позивачу моральних страждань, істотних порушень її прав, умисного характеру дій Російської Федерації, а також душевного болю від втрати рідної людини, почуття безпорадності, які вона відчуває роками через таку втрату, суд вважає достатнім та справедливим розмір компенсації за заподіяну позивачу моральну шкоду в сумі 15 000 000,00 грн., що відповідає 345 983,24 євро за офіційним курсом Національного Банку України на день підписання позовної заяви.

Саме такий розмір компенсації був визначений Європейським судом з прав людини при розгляді аналогічних вимог фізичних осіб щодо стягнення компенсації за моральні страждання через смерть фізичної особи.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 2 ЦПК).

Згідно із ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

Враховуючи те, що позивачем до позовної заяви подано обґрунтовані докази вини відповідача у завданні їй моральної шкоди через загибель ОСОБА_3 внаслідок збройної агресії Російської Федерації, а відповідачем не надано суду жодних доказів на спростування доводів позивача, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для ухвалення рішення про стягнення моральної шкоди.

Щодо стягнення з Відповідача 1 000 000,00 грн майнової шкоди, то суд зазначає наступне:

Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитки у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право. На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо), якщо інше не встановлено законом.

Згідно із ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 12.04.2012 року № 9-рп/2012 (справа № 1-10/2012) наголосив, що в Україні як демократичній, правовій державі людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (статті 1,3 Основного Закону України).

Преамбула Статуту Організації Об`єднаних Націй визначає, що держави-учасниці ООН сповнені рішучості позбавити прийдешні покоління нещасть війни, проявлятимуть терпимість та житимуть в світі як добрі сусіди, об`єднуватимуть зусилля для підтримки міжнародного миру та безпеки.

В Пункті 122 Резолюції 60/1, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 24.10.2005 року зазначено, що всі держави зобов`язані поважати права людини та основні свободи.

Відповідно до ст. 28 Загальної декларації прав людини кожному гарантується право на соціальний і міжнародний порядок, при якому права і свободи, викладені в цій Декларації, можуть бути повністю здійснені.

Кожен має право жити в мирі в умовах заохочення і захисту всіх прав людини і повної реалізації розвитку (ст. 1 Декларації про право на мир, затвердженої резолюцією Генеральної Асамблеї ООН 71/189 від 19.12.2016 року).

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про оборону України» збройна агресія - це, в тому числі, застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України.

Силові дії РФ, що тривають з 20.02.2014 року є актами збройної агресії відповідно до пунктів "a", "b", "с", "d" та "g" статті 3 Резолюції 3314 (XXIX) Генеральної Асамблеї ООН "Визначення агресії" від 14.12.1974 року.

Отже, Російська Федерація є суб`єктом, внаслідок збройної агресії якого проти України та окупації частини території України порушено низку прав та свобод громадян України, зокрема особистих прав позивача, та, відповідно, саме Російська федерація є суб`єктом, на якого покладено обов`язок з відшкодування завданих цими діями збитків.

У постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18.05.2022 року №760/17232/20-ц (61-15925 св 21) зазначено те, що визначаючи, чи поширюється на Російську Федерацію судовий імунітет у справі, яка переглядається, Верховний Суд врахував таке: предметом позову є відшкодування моральної шкоди, завданої збройною агресією РФ проти України; місцем завдання шкоди є територія суверенної держави Україна; передбачається, що шкода завдана агентами РФ, які порушили принципи та цілі, закріплені у Статуті ООН, щодо заборони військової агресії, вчиненої стосовно іншої держави - України; вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави - України, що закріплено у Статуті ООН; національне законодавство України виходить із того, що за загальним правилом шкода, завдана в Україні фізичній особі в результаті протиправних дій будь-якої іншої особи (суб`єкта), може бути відшкодована за рішенням суду України (за принципом генерального делікту).

Російська Федерація, здійснивши збройну агресію щодо України, окупувавши частину території України, порушила чисельну кількість міжнародних норм та правил, в тому числі норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975 року та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією.

Згідно з пунктом 2 Будапештського меморандуму Російська Федерація взяла на себе зобов`язання разом зі Сполученим Королівством Великої Британії та Північної Ірландії і Сполученими Штатами Америки утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом Організації Об`єднаних Націй.

Таким чином, держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземними судами як гарантію уникнення відповідальності за вчинені злочини проти життя та здоров`я людини, а також нанесення шкоди її майну.

Російська Федерація, порушивши наведені міжнародні норми, вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих ст. 2 Статуту ООН, а тому не має судового імунітету в частині вимог позивача про відшкодування шкоди.

Беззаперечний факт порушення Російською Федерацією територіальної цілісності України та прав і основоположних свобод громадян України не є безумовною підставою для відшкодування кожному громадянину України, зокрема позивачу майнової шкоди. Така шкода може бути відшкодована у разі фактичного завдання матеріальних збитків майну громадян внаслідок незаконної збройної агресії.

Відповідно до Закону України Закон України «Про компенсацію за пошкодження та знищення окремих категорій об`єктів нерухомого майна внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією Російської Федерації проти України, та Державний реєстр майна, пошкодженого та знищеного внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією Російської Федерації проти України» від 23.02.2023 р. № 2923-IX визначено, що знищені об`єкти нерухомого майна - об`єкти нерухомого майна, які розташовані в Україні та стали непридатними для використання за цільовим призначенням внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією Російської Федерації проти України, відновлення яких є неможливим шляхом поточного або капітального ремонту, реконструкції, реставрації чи економічно недоцільним : квартири, інші житлові приміщення в будівлі, будинки садибного типу, садові та дачні будинки.

Відповідно до преамбули вказаного Закону цей Закон визначає правові та організаційні засади надання компенсації за пошкодження та знищення окремих категорій об`єктів нерухомого майна внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією Російської Федерації проти України, з дня набрання чинності Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02. 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 року № 2102-IX, а також правові засади створення та ведення Державного реєстру майна, пошкодженого та знищеного внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією Російської Федерації проти України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 19.04.2022 року №473 затверджено «Порядок виконання невідкладних робіт щодо ліквідації наслідків збройної агресії Російської Федерації, пов`язаних із пошкодженням будівель та споруд».

Пунктом 2-1 Порядку визначено, що цей Порядок застосовується для фіксації пошкоджень, зумовлених збройною агресією Російської Федерації (далі - фіксація пошкоджень), будівель та споруд приватної та комунальної форми власності, а також може застосовуватися для фіксації пошкоджень будівель і споруд державної форми власності.

У справі встановлено, що позивач ОСОБА_2 , паспорт громадянина України з безконтактним носієм № НОМЕР_1 , виданий 09.05.2023, орган, що видав-0512, РНОКПП - НОМЕР_2 , є громадянкою України, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 .

Позивач зареєстрована як внутрішньо переміщена особа, за адресою: АДРЕСА_2 , про що свідчить довідка про взяття на облік внутрішньої переміщеної особи № 509- від 22.05.2019 року.

Звернувшись до суду з вказаними позовними вимогами, позивач просила суд стягнути з Російської Федерації на її користь 1 000 000,00 грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди (збитків), завданої внаслідок експропріації природних ресурсів українського народу під час незаконної збройної агресії проти України та внаслідок переміщення Позивача із окупованої території у м. Вінниця, як внутрішньо-переміщеної особи і втрати свого житла, яке знаходиться на території окупованого м. Донецька.

Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Позивач на підтвердження обставин спричинення Відповідачем матеріальної шкоди, завданої внаслідок експропріації природних ресурсів українського народу під час незаконної збройної агресії проти України та внаслідок переміщення Позивача із окупованої території у м. Вінниця як внутрішньо-переміщеної особи і втрати свого житла, яке знаходиться на території окупованого м. Донецька надала до суду науковий матеріал Національного авіаційного університету Ольги Посної, науковий керівник - Роман Третяк, к.е.н, доцент, «Росія вкрала в України природні ресурси. Дослідження земельних ресурсів» та довідку про взяття на облік внутрішньої переміщеної особи № 509- від 22.09. 2019 року.

Однак, на переконання суду, ці документи не є належними та допустимими доказами на підтвердження заподіяння позивачу майнової шкоди в розмірі 1 000 000,00 грн.

Позивачем не подано суду належності їй на праві власності чи користування житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_3 та доказів його вартості.

А відтак позовні вимоги в частині відшкодування майнової шкоди в розмірі 1 000 000,00 грн. задоволенню не підлягають.

Щодо стягнення судового збору, суд зазначає наступне:

Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно з п. 22 ч. 1ст. 5 Закону України "Про судовий збір" від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах за позовами до держави-агресора Російської Федерації про відшкодування завданої майнової та/або моральної шкоди у зв`язку з тимчасовою окупацією території України, збройною агресією, збройним конфліктом, що призвели до вимушеного переселення з тимчасово окупованих територій України, загибелі, поранення, перебування в полоні, незаконного позбавлення волі або викрадення, а також порушення права власності на рухоме та/або нерухоме майно.

На підставі викладеного, керуючись ст. 13 Конституції України, ч. 1 ст. 1167 ЦК України, ч. 6 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», ч. 1 ст. 48, ч. 1 ст. 49 Закону України «Про міжнародне приватне право», ст.ст. 4, 10,12,76-81,89,141,263-265 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з держави Російська федерація в особі Посольства Російської федерації в Україні (03049, м. Київ, Повітрофлотський проспект, 27) на користь ОСОБА_1 , паспорт громадянина України з безконтактним носієм № НОМЕР_1 , виданий 09.05.2023, орган, що видав - 0512 (адреса місця проживання : АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 ) моральну шкоду в розмірі 15000000 (П`ятнадцять мільйонів) грн.

В задоволенні решти позову відмовити.

Стягнути з держави Російська федерація в особі Посольства Російської федерації в Україні у дохід держави Україна судовий збір у розмірі 15140,00 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга на рішення суду подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне рішення суду складено 21.03.2025.

Суддя