П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 березня 2025 року м. Київ

Справа № 761/45733/23

Провадження: № 22-ц/824/5714/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,

суддів, Нежури В. А., Соколової В. В.,

секретар Сакалош Б. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну адвоката Дяченка В`ячеслава Васильовича в інтересах ОСОБА_1

на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14 листопада 2024 року, ухвалене під головуванням судді Юзькової О. Л.

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором купівлі - продажу,

у с т а н о в и в:

У грудні 2023 року ОСОБА_3 звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що він 22 липня 2016 року видав довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гавловською І. О., відповідно до якої він уповноважив ОСОБА_1 розпоряджатися належним йому на праві власності на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_1 , виданого Центром ДАІ 8044 21 жовтня 2015 року, автомобілем марки VOLKSWAGEN, модель TRANSPORTER, 2007 року випуску, шасі № НОМЕР_2 , тип транспортного засобу загальний легковий, пасажирський-В, реєстраційний номер НОМЕР_3 , зареєстрованим Центром ДАІ 8044 21 жовтня 2015 року. Проте, в листопаді 2023 року йому стало відомо, що відповідач здійснив продаж даного транспортного засобу в січні 2021 року. Однак, після здійснення відчуження даного транспортного засобу відповідач не передав йому кошти за проданий автомобіль. У зв`язку з вищевикладеним, просив суд стягнути з відповідача заборгованість за договором купівлі - продажу спірного автомобіля у розмірі 150 000 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 14 листопада 2024 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором купівлі - продажу 150 000 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1 500 грн.

Не погодившись із таким судовим рішенням, адвокат Дяченко В. В. в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права рішення суду просив скасувати та ухвалити нове про відмову в позові.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції дійшов хибних висновків про те, що у скаржника виник обов`язок перед позивачем щодо повернення коштів у зв`язку з виконанням доручення.

Крім того, звертає особливу увагу суду на строк дії довіреності, який було визначено позивачем терміном - у десять років. Тобто, вважає, щотермін дії довіреності, строком у десять років свідчить про те, що позивач не ставив перед скаржником завдання, яке б полягало у якнайшвидшому відчуженні вищевказаного транспортного засобу. Аналізуючи перелік повноважень, наданих позивачем відповідачу у межах вказаної нотаріально посвідченої довіреності, зокрема, «…з правом виїзду за кордон та з правом оформлення тимчасового реєстраційного талону», вважає, що єдиним мотивом видачі позивачем такої довіреності на ім`я повіреного (скаржника) - був намір наділити відповідача максимально повним обсягом повноважень, необхідних для довготривалого користування (експлуатації) та розпорядження вказаним транспортним засобом.

Скаржник також звертає особливу увагу на той факт, що станом, на день звернення до суду із позовом, стосовно позивача вже здійснювалося кримінальне переслідування (за його участю органом досудового розслідування було проведено ряд слідчих та процесуальних дій).

Скаржник та його представник обґрунтовано припускають, що метою звернення до суду із вказаним позовом є, виключно, намір позивача покращити своє процесуальне становище у межах кримінального провадження, де ОСОБА_3 є підозрюваним.

Станом, на день звернення до суду з апеляційною скаргою, розгляд кримінального провадження по обвинуваченню позивача за ч. 2 ст. 289 КК України, ще триває. Отже, вважає, що суд першої інстанції дійшов хибних висновків про те, що доведений в судовому засіданні факт вчинення позивачем незаконного заволодіння транспортним засобом - не перебуває в прямому причинно-наслідковому зв`язку з обставинами даної цивільної справи.

Поряд з цим, вважає, що суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку щодо неможливості зупинення даної справидо вирішення кримінального провадження по обвинуваченню ОСОБА_2 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, відмовивши представникові скаржника у задоволенні відповідного клопотання.

Крім того, посилається на порушення судом норм процесуального права в частині ненадання належної оцінки клопотанню представника відповідача про відкладення судового засідання та ненадання належної оцінки доказам, які обґрунтовують поважність причини неявки.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 24 січня 2025 року відкрито апеляційне провадження та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Требух Г. М. в інтересах ОСОБА_1 заперечувала проти доводів, викладених в апеляційній скарзі, вважала їх необґрунтованими, зазначила, що на думку скаржника, суд не врахував певні докази, однак в матеріалах справи наявні всі документи, які підтверджують факт продажу автомобіля. Проте, відповідачем не надано жодних доказів на підтвердження обставин, на які він посилається в апеляційній скарзі.

В судовому засіданні адвокат Требух Г. М. в інтересах ОСОБА_1 заперечувала проти апеляційної скарги, просила залишити її без задоволення, а рішення суду без змін.

Від адвоката Дяченка В. В. інтересах ОСОБА_1 надійшло клопотання про відкладення судового засідання у зв`язку з довготривалою хворобою.

Вирішуючи питання про можливість розгляду справи за відсутності скаржника, колегія суддів ураховувала наступне.

Відповідно до статті 372 ЦПК суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Верховний Суд у постанові від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 зазначив, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.

Верховний Суд вже неодноразово у своїх рішеннях, зокрема у справах №802/562/18-а, №826/4504/17, звертав увагу на те, що повноваження щодо відкладення судового розгляду на підставі поданого учасниками судового процесу клопотання є дискреційними.

При цьому, судова дискреція щодо оцінки обставин, які не дають можливості особі прийняти участь у судовому засіданні, на предмет їх поважності чи неповажності для цілей відкладення судового розгляду не має абсолютних меж. Суд має враховувати конкретну ситуацію та обґрунтування особи, яка просить суд відкласти судовий розгляд, відповідне обґрунтування не має бути абстрактним, а обставини, наведені у ньому, повинні бути підтверджені належною доказовою базою. Тобто, реалізація відповідної дискреції суду щодо кваліфікації наведених учасником судового процесу у клопотанні про відкладення судового розгляду обставин має здійснюватися індивідуально з урахуванням принципу верховенства права. Це зумовлено тим, що сама концепція верховенства права передбачає суд як найдієвіший інструмент її застосування, адже тільки суд може вийти за межі формального права та визначити доцільне та належне регулювання в кожній конкретній ситуації. При цьому для цілей дотримання принципу верховенства права суд повинен обирати такий варіант вирішення клопотання про відкладення судового засідання, який є максимально доцільним та справедливим у відповідній ситуації, а обраний ним процесуальний наслідок розгляду відповідного клопотання, як результат реалізації наданих йому дискреційних повноважень, завжди вимагає мотивації зробленого вибору.

Посилаючись на неможливість прибуття до судового засідання у зв`язку з тривалою хворобою, адвокат Дяченко В.В. надав суду копію електронного лікарняного листа (станом на 02.03.2025 року) та копію медичного висновку, а саме - огляд лікаря-терапевта від 02.03.2025 року.

Згідно з наданим медичним висновком, Дяченку В.В. було встановлено діагноз - гострий назофарингіт, призначено медикаментозне лікування з терміном завершення 06.03.2025 року.

Колегія суддів звертає увагу, що судове засідання призначено на 13.03.2025 року, тоді як надані документи підтверджують тимчасову непрацездатність лише до 06.03.2025 року. Таким чином, станом на день судового розгляду неможливо достеменно встановити актуальний стан здоров`я представника відповідача, оскільки додаткові підтверджуючі докази щодо його стану здоров`я відсутні.

Крім цього, колегія суддів ураховує, що в суді першої інстанції представником відповідача неодноразово подавалися аналогічні клопотання про відкладення розгляду справи, що викликає сумніви щодо добросовісності його дій.

Зважаючи на викладене, а також беручи до уваги, що учасники справи були завчасно повідомлені про дату судового засідання, колегія суддів, керуючись положеннями ч. 2 ст. 372 ЦПК України, вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача та його представника, які не з`явилися в судове засідання.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Заслухавши пояснення адвоката Требух Г. М. в інтересах ОСОБА_1 , дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Як убачається із матеріалів справи, 22 липня 2016 року ОСОБА_2 було видано довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гавловською І.О., відповідно до якої позивач уповноважив ОСОБА_1 розпоряджатися належним позивачу на праві власності на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_1 , виданого Центром ДАІ 8044 21 жовтня 2015 року, автомобілем марки VOLKSWAGEN, модель TRANSPORTER, 2007 року випуску, шасі № НОМЕР_2 , тип транспортного засобу загальний легковий, пасажирський-В, реєстраційний номер НОМЕР_3 , зареєстрованим Центром ДАІ 8044 21 жовтня 2015 року.

Згідно довіреності, відповідачу надано право, зокрема: подавати заяви від імені позивача, керувати згаданим автомобілем, отримувати необхідні довідки і документи, включаючи дублікат свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу у випадку його втрати, укладати від імені позивача угоди цивільно-правового характеру (купівлі-продажу, оренди, застави), визнаючи на власний розсуд ціну та інші їх умови, одержувати належні позивачу за договорами купівлі-продажу та оренди грошові суми, бути представником в органах Міністерства Внутрішніх Справ та їх структурних підрозділах , сервісних центрах, органах поліції, органах нотаріату, страхових компаніях, комісіях, на біржах або в будь-яких підприємствах, установах та організаціях, незалежно від їх підпорядкування і форм власності з усіх без винятку питань, пов`язаних з експлуатацією, відчуженням автомобіля, його переобладнанням, ремонтом, проходженням державного технічного огляду, отримувати номерні знаки, дублікат свідоцтва про реєстрацію ТЗ, при необхідності зняти автомобіль з обліку, одержувати транзитні номери, укладати договори обов`язкового страхування цивільної відповідальності власників транспортних засобів, та інші договори страхування, в тому числі КАСКО, отримувати поліс обов`язкового страхування цивільної відповідальності, отримувати суми страхових відшкодуваннь та виконувати всі інші дії, пов`язані з даною довіреністю. Довіреність видана строком на десять років, з правом виїзду за кордон та правом оформлення тимчасового реєстраційного талону.

Згідно відповіді Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в місті Києві (філія ГСЦ МВС) за вих. №31/26-844аз від 27.11.2023 року зазначено, що 22.01.2021 року в ТСЦ 8044 проведено реєстраційну операцію по зняттю з обліку при поверненні із поїздки за кордон.

22.01.2021 року в ТСЦ 8044 транспортний засіб VOLKSWAGEN, модель TRANSPORTER, 2007 року випуску, шасі № НОМЕР_2 , тип транспортного засобу загальний легковий, пасажирський-В, реєстраційний номер НОМЕР_3 був перереєстрований з ОСОБА_2 на нового власника ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу № 8044/2021/2399637 від 22.01.2021, від імені ОСОБА_2 по дорученню НОМЕР_4 від 22.07.2016 року діяв представник ОСОБА_1 . Вартість проданого транспортного засобу становить 150 000 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем належним чином доведено обставини, з якими чинне законодавство України передбачає можливість стягнути заборгованість за договором купівлі-продажу, а оскільки відповідачем не подано доказів на їх спростування, суд вважав, що заявлені вимоги підлягають задоволенню.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Загальний порядок укладення договорів будь-якими учасниками цивільних відносин визначено у главі 53 ЦК України.

До принципово важливих складових цієї процедури відносяться зміст та форма договору, спосіб, місце укладення.

Сутність та правова природа загальноцивільного представництва регулюються положеннями глави 17 ЦК України.

За частиною третьою статті 244 ЦК України довіреність - це письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє (частина перша статті 237 ЦК України).

Отже, довіреність свідчить про наявність між особою, яка її видала, та особою, якій її видано, правовідносин, які є представницькими відносинами.

Договір купівлі-продажу - це угода, за якою продавець (одна сторона) зобов`язується передати майно у власність покупцеві (другій стороні), а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

Аналіз зазначених норм матеріального права свідчить про те, що видача довіреності на володіння, користування та розпорядження транспортним засобом без належного укладення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу не вважається укладеним відповідно до закону договором та не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб особою, яка цю довіреність отримала.

Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною першою статті 1000 ЦК України визначено, що за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя.

Повірений зобов`язаний вчиняти дії відповідно до змісту даного йому доручення (частина перша статті 1004 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1006 ЦК України повірений зобов`язаний: повідомляти довірителеві на його вимогу всі відомості про хід виконання його доручення; після виконання доручення або в разі припинення договору доручення до його виконання негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення; негайно передати довірителеві все одержане у зв`язку з виконанням доручення.

Отже, законодавством чітко визначено дії повіреного по закінченню виконання договору доручення, зокрема, негайно передати довірителеві все одержане у зв`язку з виконанням доручення.

На підставі викладеного, отримання ОСОБА_1 грошових коштів за укладеним правочином обумовило виникнення у нього обов`язку передати довірителеві все одержане у зв`язку з виконанням доручення.

Доказів передачі коштів позивачу після здійснення відчуження даного транспортного засобу відповідач суду не надав.

Так, за приписами ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Доказами, відповідно до положень ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

За приписами ч. ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

В свою чергу за положеннями ч. ч. 1-2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При цьому, твердження ОСОБА_1 про те, що спірний автомобіль був придбаний за кредитні кошти, отримані на ім`я ОСОБА_6 , а також про наявність довіреності на спірний автомобіль, оформленої на ім`я ОСОБА_6 , не знайшли свого підтвердження як у ході судового розгляду, так і під час апеляційного перегляду справи.

Відповідач не надав жодних належних і допустимих доказів на підтвердження зазначених обставин, зокрема: документів, що підтверджують сплату ним коштів за кредит на автомобіль; копії довіреності на спірний автомобіль, виданої на ім`я ОСОБА_6 ; довідки з банку про отримання кредиту на купівлю зазначеного автомобіля або будь-яких інших документів, що свідчать про купівлю транспортного засобу за кредитні кошти.

Відповідно до частини шостої статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи.

У справі № 404/7153/20 від 14.02.2024 року Верховний Суд зазначив, що письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.10.2023 року у справі № 644/2026/20 підкреслено, що питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Тобто, у випадках, коли відповідач стверджує про придбання спірного автомобіля за кредитні кошти, взяті на ім`я іншої особи, але не надає жодних доказів на підтвердження цього (наприклад, документів про сплату кредиту, довіреності на автомобіль, довідки з банку про отримання кредиту чи купівлю автомобіля за кредитні кошти), такі твердження не можуть бути прийняті судом як обґрунтовані. Відповідно, тягар доказування цих обставин покладається на відповідача.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_2 належним чином доведено обставини, з якими чинне законодавство України передбачає можливість стягнути заборгованість за договором купівлі-продажу, а оскільки відповідачем не подано доказів на їх спростування, позовні вимоги є обгрунтованими та підлягають задоволенню.

Колегія суддів відмічає, що строк дії довіреності не скасовує обов`язок передати кошти.

Так, скаржник стверджує, що довіреність на 10 років свідчить про намір довгострокової експлуатації авто, а не його швидкий продаж. Однак, цей аргумент не має юридичного значення в контексті обов`язку повіреного передати отримані кошти після продажу майна.

Сам факт, що ОСОБА_1 вирішив реалізувати майно у 2021 році (через п`ять років після видачі довіреності), не звільняє його від обов`язку передати отримані гроші позивачеві.

Відповідач не надав жодних доказів на підтвердження факту передачі отриманих коштів позивачеві. За ст. 12 ЦПК України саме сторона, яка заявляє певні обставини, має їх довести. У цьому випадку відповідач не виконав свого обов`язку доказування.

Аргументи скаржника щодо наявного кримінального провадження є безпідставними, адже обставини цивільної справи мають самостійне правове значення.

Відповідно до ст. 41 ЦПК України, суд може зупинити провадження у справі лише за наявності підстав, що виключають можливість її розгляду до завершення іншої справи. У даному випадку, такої необхідності не було, оскільки встановлення обставин кримінальної справи не впливають на доведений факт невиконання відповідачем обов`язку повернення отриманих коштів.

При цьому, лише наявні покази свідків, які частково підтверджують інформацію, викладену у відзиві відповідача, не можуть за відсутності інших належних і допустимих доказів свідчити про фактичне володіння спірним автомобілем відповідачем.

Крім того, відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 30.10.2023 року у справі № 644/2026/20, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а показання свідків без належного документального підтвердження не можуть бути достатніми для встановлення спірних фактів.

Щодо доводів відповідача про порушення процесуального права в частині ненадання належної оцінки клопотанню представника відповідача про відкладення судового засідання та ненадання належної оцінки доказам, які обгрунтовують поважність причини неявки колегія суддів зазначає наступне.

Розгляд даного судового процесу тривав з грудня 2023 року.

У даній справі призначено 7 судових засідань, з яких 3 судових засідання не відбулися з причини неявки представника відповідача у судове засідання в суді першої інстанції.

Вказані дії призвели до затягування розгляду даної справи у суді.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов?язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов?язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд, зберігаючи об?єктивність і неупередженість, зокрема, запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов?язків.

Відповідно до п. 2, 6, 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов?язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об?єктивному встановленню всіх обставин справи, виконувати процесуальні дії у встановлений законом або судом строк та виконувати інші процесуальні обов?язки, визначені законом або судом.

Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов?язків цивільного характеру або встановить обгрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, передумовою якого є не відсутність учасників справи, а неможливість вирішення спору в судовому засіданні (правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 25 червня 2024 року У справі № 359/6678/19, провадження N? 61- 17877cв23).

Суд першої інстанції діяв у межах своїх повноважень відповідно до ст. 89 ЦПК України, оцінюючи всі наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням.

Доводи скаржника про істотне порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права судом першої інстанції не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду справи та спростовуються зазначеним вище.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції та не дають підстав вважати, що судом порушені норми матеріального та процесуального права, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга є необґрунтованою та підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Дяченка В`ячеслава Васильовича в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14 листопада 2024 року, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 25 березня 2025 року.

Головуючий Т.О. Невідома

Судді В. А.Нежура

В. В. Соколова