ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/5112/23 Номер провадження 22-ц/814/1221/25Головуючий у 1-й інстанції Кузіна Ж.В. Доповідач ап. інст. Пікуль В. П.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2025 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Пікуля В.П.,

суддів Одринської Т.В., Панченка О.О.,

за участю секретаря судового засідання Філоненко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Полтави від 25 листопада 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої невиконанням рішення суду,-

В С Т А Н О В И В:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2023 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої невиконанням рішення суду.

В позовній заяві зазначено, що постановою Полтавського апеляційного суду від 17 січня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики задоволені та стягнуто з ОСОБА_1 на користь позивача кошти за борговою розпискою в сумі 664980,96 грн, що становить 26000 доларів США, 3 % річних від простроченої суми у розмірі 57061,00 грн, а всього 722041,96 грн та судові витрати у розмірі 12268,34 грн.

Рішення звернуто до примусового виконання, але відповідач не виконав його в повному розмірі, станом на день звернення з цим позовом залишок заборгованості за виконавчим документом становить 692121,19 грн.

Позивач вважає, що у зв`язку з невиконанням рішення суду відповідачем, остання завдала їй матеріальної шкоди, оскільки тривале невиконання судового рішення призвело до того, що зазначені грошові кошти знецінилися унаслідок інфляційних процесів, а тому такі інфляційні втрати становлять 392950,23 грн, які підлягають стягненню на користь ОСОБА_2 на підставі статті 1166 ЦК України.

Крім того, тривалим невиконанням рішення суду позивачу було завдано і моральної шкоди, яку остання оцінює у розмірі 100000,00 грн.

У зв`язку з вищевказаним, позивач прохала суд стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 матеріальну шкоду у розмірі 392950,23 грн, моральну шкоду у розмірі 100000,00 грн, а також судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 25 листопада 2024 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої невиконанням рішення суду, задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 матеріальну шкоду у розмірі 309198,76 грн, 5000,00 грн - моральної шкоди, а всього 314198,76 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

З рішенням Київського районного суду м. Полтави від 25 листопада 2024 року не погодилася ОСОБА_1 та оскаржила його в апеляційному порядку, подавши до суду апеляційну скаргу, в якій прохала суд скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити у повному обсязі.

Позиції учасників справи

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

На думку особи, яка подала апеляційну скаргу, оскаржуване рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, оскільки ґрунтується лише на припущеннях, доводах позивача та без врахування всіх наявних у матеріалах справи доказів.

Відповідач вважає, що позовні вимоги позивача щодо відшкодування матеріальної шкоди з посиланням на норми статей 1166, 1167 ЦК України є безпідставним та необґрунтованим, оскільки останньою не було доведено, що саме умисними діями або бездіяльністю відповідача їй було завдано будь-якої шкоди та наявність причинного зв`язку між діями ОСОБА_1 та, начебто, завданій позивачеві шкоди.

ОСОБА_1 зауважує, що матеріали справи не містять в собі доказів протиправності її дій, оскільки вона в межах примусового виконання рішення суду вносить платежі на погашення заборгованості з огляду на її фінансові можливості.

У порушення принципів диспозитивності цивільного судочинства, суд першої інстанції на власний розсуд застосував до спірних правовідносин положення частини другої статті 625 ЦК України, натомість не взяв до уваги пункт 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України.

Що ж стосується моральної шкоди, то позивачем не було подано жодного належного та допустимого доказу того, як переживання останньої пов`язані з регулярною сплатою ОСОБА_1 грошових коштів за рішенням суду у межах фінансових можливостей відповідача.

Щодо відзиву на апеляційну скаргу

Відзив на апеляційну скаргу з дотриманням вимог ЦПК України до Полтавського апеляційного суду не надходив.

Відповідно до частини третьої статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Щодо явки та позиції учасників справи в суді апеляційної інстанції

Представник ОСОБА_1 адвокат Дичук І.А. під час судового засідання підтримав вимоги поданої апеляційної скарги та прохав її задовольнити з підстав, що у ній наведені.

Представник ОСОБА_2 адвокат Омелай Д.В., взявши участь у розгляді справи у режимі відеоконференції, заперечував проти задоволення апеляційної скарги і наголошував на законності та обґрунтованості рішення місцевого суду, давши детальні пояснення щодо незгоди із доводами апеляційної скарги.

Інші учасникисправи у судове засідання не з`явилися, будучи належним чином повідомлені про час, дату та місце розгляду справи.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до такого висновку.

Встановлені обставини справи

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що постановою Полтавського апеляційного суду від 17 січня 2019 року у справі №552/6989/16-ц рішення Київського районного суду м. Полтави по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу скасовано та ухвалено нове, яким позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково, стягуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 кошти за борговою розпискою в сумі 664980,96 грн, що становить 26000,00 доларів США та 3 % річних від простроченої суми в розмірі 57061,00 грн, а всього 722041,96 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 в рахунок відшкодування судових витрат 12268,34 грн.

Рішення набрало законної сили та звернуто до примусового виконання.

У Київському відділі державної виконавчої служби у місті Полтаві Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції на виконанні перебуває виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 552/6989/16-ц від 21 лютого 2019 року, виданого Київським районним судом м. Полтави про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 коштів за борговою розпискою в сумі 664980,96 грн, що становить 26000 доларів США та 3 % річних від простроченої суми в розмірі 57061,00 грн, а всього 722041,96 грн.

На час розгляду справи рішення відповідачем у повному обсязі не виконано, станом на 23 січня 2023 року залишок заборгованості за виконавчим документом становить 692121,19 грн.

Відповідачем до відзиву приєднано ряд квитанцій на підтвердження часткової сплати боргу, а саме: квитанція від 07 лютого 2023 року у сумі 2000,00 грн, квитанція від 13 березня 2023 року у сумі 2000,00 грн, квитанція від 13 квітня 2023 року у сумі 2000,00 грн, квитанція від 10 травня 2023 року у сумі 2000,00 грн, квитанція від 08 червня 2023 року у розмірі 2500,00 грн, квитанція від 10 серпня 2023 року у розмірі 3000,00 грн, квитанція від 06 липня 2023 року у розмірі 2500,00 грн, квитанція від 15 вересня 2023 року у розмірі 2500,00 грн, квитанція від 06 жовтня 2023 року у розмірі 3000,00 грн, а всього сплачено 21500,00 грн.

У ході судового розгляду місцевим судом представником відповідача надано копії квитанції щодо часткового погашення боргу, а саме: квитанція від 12 січня 2024 року у сумі 3500,00 грн, квитанція від 08 лютого 2024 року у сумі 3500,00 грн, квитанція від 08 березня 2024 року у сумі 3500,00 грн, квитанція від 09 квітня 2024 року у сумі 3500,00 грн, квитанція від 07 червня 2024 року у сумі 3500,00 грн, квитанція від 12 липня 2023 року у сумі 3500,00 грн, квитанція від 07 серпня 2024 року у сумі 3500,00 грн, квитанція від 09 вересня 2024 року у сумі 3500,00 грн, а всього сплачено 28000,00 грн.

Враховуючи надані стороною відповідача копії квитанцій щодо часткового погашення боргу за 2023-2024 роки, залишок заборгованості станом на час надання місцевому суду останньої квитанції від 09 вересня 2024 року становить 642621,19 грн.

Позиція суду апеляційної інстанції

Щодо матеріальної шкоди

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Предметом спору у цій справі є стягнення матеріальної шкоди, понесеної у зв`язку з невиконанням рішення суду.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами (частина перша статті 18 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

У статті 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Згідно зі статтею 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

У частині другій статті 22 ЦК України визначено, що майнова шкода виражається у формі збитків. У свою чергу, збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду.

При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою.

Під час вирішення спорів про відшкодування шкоди на підставі статті 1166 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди, причинний зв`язок між протиправною дією чи бездіяльністю і негативними наслідками.

Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди.

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві шкоди, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частин першої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам у цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Встановлено, що постановою Полтавського апеляційного суду від 17 січня 2019 року у справі №552/6989/16-ц рішення Київського районного суду м. Полтави по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу скасовано та ухвалено нове, яким позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково, стягуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 кошти за борговою розпискою в сумі 664980,96 грн, що становить 26000,00 доларів США та 3 % річних від простроченої суми в розмірі 57061,00 грн, а всього 722041,96 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 в рахунок відшкодування судових витрат 12268,34 грн. Рішення набрало законної сили та звернуто до примусового виконання.

У Київському відділі державної виконавчої служби у місті Полтаві Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції на виконанні перебуває виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 552/6989/16-ц від 21 лютого 2019 року, виданого Київським районним судом м. Полтави про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 коштів за борговою розпискою в сумі 664980,96 грн, що становить 26000 доларів США та 3 % річних від простроченої суми в розмірі 57061,00 грн, а всього 722041,96 грн. На час розгляду справи рішення відповідачем у повному обсязі не виконано.

Позивач вважає, що у зв`язку з невиконанням рішення суду відповідачем, остання завдала їй матеріальної шкоди, оскільки тривале невиконання судового рішення призвело до того, що зазначені грошові кошти знецінилися унаслідок інфляційних процесів, а тому такі інфляційні втрати становлять 392950,23 грн, які підлягають стягненню на користь ОСОБА_2 на підставі статті 1166 ЦК України.

З матеріалів справи вбачається, що з відповідача у примусовому порядку здійснюється стягнення спірної заборгованості, зокрема звернуто стягнення на дохід боржника.

Аналізуючи матеріали справи, колегія суддів вбачає, що позивачем не доведено на підставі належних та достатніх доказів факту спричинення їй шкоди протиправними діями чи бездіяльністю відповідача, оскільки з останньої на користь стягувача у примусовому порядку стягуються грошові кошти з отриманого нею доходу.

Крім того, позивач у поданій нею позовній заяві зазначала, що завдана їй майнова шкода це інфляційні втрати, яких вона зазначала у зв`язку з тривалим виконання судового рішення щодо стягнення на її користь з відповідача грошових коштів, а тому така шкода має відшкодовуватися за правилами саме статті 1166 ЦК України, а не на підставі частини другої статті 625 ЦК України.

З вищевказаним твердженням колегія суддів не погоджується з огляду на характер та підстави виникнення спірної шкоди, оскільки на правовідносини, які виникли між сторонами справи, поширюється дія положення частини другої статті 625 ЦК України.

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 4 червня 2019 року у справі № 916/190/18, від 24 квітня 2024 року у справі № 657/1024/16-ц.

Щодо моральної шкоди

За змістом частини першої та другої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Право на відшкодування моральної шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб, встановлене Конституцією та законами України.

За положеннями статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її завдання - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства (постанова Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № 612/3521/16-ц).

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені правилами статті 1167 ЦК України, відповідно до яких моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Презумпція наявності моральної шкоди законодавством не передбачена. Наявність моральної шкоди не визнана прямим наслідком кожної протиправної поведінки, а така презумпція має визначатися лише законом, тому діє стаття 81 ЦПК України про загальний розподіл тягаря доказування.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні кожного окремого спору про відшкодування моральної шкоди необхідно встановити та довести наявність усіх складових елементів цивільного правопорушення.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 посилався на те, що у зв`язку з невиконанням ОСОБА_1 судового рішення в справі № 552/6989/16-ц їй завдана моральна шкода.

Отже, право на відшкодування моральної шкоди за нормами чинного законодавства не є матеріальною гарантією, оскільки жоден закон не встановлює імперативний обов`язок компенсації. Зазначене право на відшкодування це процесуальна можливість довести наявність шкоди, визначити її розмір та отримати через судовий розгляд цього питання відповідну компенсацію.

Враховуючи недоведення позивачем завдання їй діями чи бездіяльністю ОСОБА_1 моральної шкоди, з огляду на відсутність у матеріалах справи відповідних доказів, то колегія суддів не вбачає підстав для задоволення позовних вимог у цій частині.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Повноваження суду апеляційної інстанції визначено статтею 374 ЦПК України, згідно пункту другого частини першої якої за результатами розгляду апеляційної скарги апеляційний суд має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

За положеннями частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи недоведення позивачем завдання їй відповідачем матеріальної та моральної шкоди, колегія суддів вважає, що рішення Київського районного суду м. Полтави від 25 листопада 2024 року підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої невиконанням рішення суду, слід відмовити.

Щодо судового збору

За правилами частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір - збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат (частина перша статті 1 Закону України «Про судовий збір»).

Пунктом 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп.

Згідно з частиною шостою статті 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Оскільки сторони справи, як особи з інвалідністю ІІ групи, є звільненими від сплати судового збору, то судові витрати у вигляді судового збору слід віднести за рахунок держави.

Керуючись статтями 141, 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 25 листопада 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої невиконанням рішення суду відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 18 березня 2025 року.

Головуючий В.П. Пікуль

Судді Т.В. Одринська

О.О. Панченко