ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

19 березня 2025 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 751/6607/23

Головуючий у першій інстанції Овсієнко Ю. К.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/568/25

Чернігівський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої-судді: Шитченко Н.В.,

суддів: Мамонової О.Є., Онищенко О.І.,

із секретарем: Зіньковець О.О.,

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «ВІН ФІНАНС» (до перейменування Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія»),

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІН ФІНАНС» (до перейменування Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія») на рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 31 грудня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІН ФІНАНС» (до перейменування Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія») про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних за несвоєчасний розрахунок внаслідок набуття у власність предмета іпотеки.

У С Т А Н О В И В:

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальність «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» (далі ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія»), в якому просив стягнути з відповідача на його користь кошти в розмірі 246768,92 грн, що є інфляційними втратами, 3% річних, які нараховані за період з 22 квітня 2016 року по 26 жовтня 2022 року на суму 209683,24 грн, яка у період з 28 вересня 2022 року по 26 жовтня 2022 року сплачена позивачу в рахунок часткового погашення зобов`язань в розмірі 3954749,71 грн з відшкодування йому, як іпотекодавцю, перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог відповідача, як іпотекодержателя.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 31 жовтня 2006 року між ОСОБА_1 та АКІБ «УкрСиббанк» було укладено договір про надання кредиту № 0. У забезпечення виконання зобов`язань за даним кредитним договором було укладено Іпотечний договір № 30006Z174 від 01 листопада 2006 року, за умовами якого позивач передав в іпотеку АКІБ «УкрСиббанк» належне йому нежиле приміщення приміщення магазину, загальною площею 686,5 кв.м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

22 вересня 2015 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» було укладено Договір про відступлення прав вимоги № 1, за умовами якого до відповідача перейшло право вимоги за Іпотечним договором № 30006Z174 від 01 листопада 2006 року та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» отримало право іпотекодержателя на предмет іпотеки.

18 квітня 2016 року державним реєстратором прийнято рішення про реєстрацію права власності на предмет іпотеки за ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» (індексний номер 29353123 від 21 квітня 2016 року 11:29:34).

Позивач зазначає, що постановою Чернігівського апеляційного суду від 09 листопада 2021 року у справі № 751/2658/18 за його позовом до ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» про захист прав споживача, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 03 листопада 2022 року, стягнуто на його користь, як іпотекодавця, 3 954 749,71 грн у рахунок відшкодування перевищення 90% вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог відповідача, як іпотекодержателя. Починаючи з 21 квітня 2016 року, тобто з моменту переходу від нього до відповідача права власності на предмет іпотеки, в якості відшкодування перевищення 90% вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» зобов`язане сплатити ОСОБА_1 кошти в розмірі 3 954 749,71 грн, проте наведне зобов`язання відповідач не виконує. У період з 28 вересня 2022 року по 26 жовтня 2022 року позивач отримав від ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» грошові кошти в загальній сумі 209683,24 грн.

Виходячи з наведеного та посилаючись на ч. 2 ст. 625 ЦК України, ОСОБА_1 просив стягнути з відповідача на його користь інфляційні втрати та 3% річних, які нараховані за період з 22 квітня 2016 року по 26 жовтня 2022 року.

Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 31 грудня 2024 року позов задоволено. Стягнуто з ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» на користь ОСОБА_1 246 768,92 грн, що є інфляційними втратами та 3% річних, за період з 22 квітня 2016 року по 26 жовтня 2022 року, а також 2 467,69 грн судового збору, витрати на професійну правничу допомогу в сумі 15 000 грн.

В апеляційній скарзі Товариство з обмеженою відповідальністю «ВІН ФІНАНС» (до перейменування ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія»), посилаючись на порушення норм процесуального права та невірне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що, ухвалюючи рішення про стягнення інфляційних втрат та 3% річних за період з 22 квітня 2016 року по 26 жовтня 2022 року, суд першої інстанції помилково вважав, що строк позовної давності згідно з пунктами 12, 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України продовжується на період дії карантину та воєнного стану. Скаржник, посилаючись на висновки Верховного Суду від 26 жовтня 2018 року у справі № 922/4099/17, від 23 лютого 2023 року у справі № 911/3025/21, вважає, що стягненню на користь позивача підлягають інфляційні втрати та 3% річних за три роки, які передували зверненню з цим позовом.

Скаржник наголошує на тому, що спір у цій справі прямо випливає з кредитних правовідносин та виник у зв`язку з невиконанням позивачем умов кредитного договору № 0, укладеного 31 жовтня 2006 між ним та АКІБ « УкрСиббанк», а отже, на підставі п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, яким врегульовано звільнення позичальника від відповідальності, передбаченої ст. 625 ЦК України, з урахуванням аналогії права та з метою рівноваги інтересів сторін цивільних правовідносин, суд апеляційної інстанції має зменшити суму стягнуту рішенням суду першої інстанції на платежі, нараховані в період дії воєнного стану.

У наданому відзиві на апеляційну скаргу сторона позивача, не погоджуючись з доводами апеляційної скарги ТОВ «ВІН ФІНАНС», просить у її задоволенні відмовити.

Обгрунтовуючи доводи відзиву, ОСОБА_1 указує на те, що 22 квітня 2016 року є датою, починаючи з якої почав обчислюватися перебіг строку позовної давності до основного зобов`язання відповідача, тоді, як до іншої частини зобов`язання (передбаченої ч. 2 ст. 625 ЦК України), строк почав обчислюватися окремо кожного місяця щодо інфляційних втрат, зокрема, після дати опублікування індексу інфляції за відповідний місяць, що визначається, публікується у наступному місяці. З квітня 2018 року його зверненням до суду перервався строк позовної давності на подачу позовних вимог щодо похідних зобов`язань (передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України) від основної вимоги і після його переривання в квітні 2018 року він почав спливати заново, а час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Наголошує на тому, що пункт 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України містить застереження щодо його застосування і охоплює відносини позичальників, які отримали кредит, проте спірні правовідносини виникли внаслідок того, що позивач є іпотекодавцем, і його позов про відшкодування іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя, заявлявся на підставі ч. 3 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» та стосується стягнення грошових коштів.

Стверджує, що знецінення коштів, які відповідач зобов`язаний йому сплатити з 21 квітня 2016 року відбулося виключно із-за дій відповідача, який кошти ні добровільно, ні примусово не сплачував. Вважає, справедливим стягнення з відповідача всього розміру заявленої компенсації від знецінення коштів.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити частково, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Рішення суду першої інстанції таким вимогам не відповідає.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що інфляційні втрати та 3% річних підлягають стягненню з 22 квітня 2016 року по 26 жовтня 2022 року, тобто з моменту порушення грошового зобов`язання за весь час прострочення.

Суд констатував, що сплив строку позовної давності щодо періоду нарахування коштів на підставі статті 625 ЦК України починаючи з 12 березня 2020 року припав на час дії карантину, а з 24 лютого 2022 року введено на території України воєнний стан, тому поширюються приписи п. 12, 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України в частині продовження строку позовної давності на весь час дії карантину та дії в Україні воєнного стану.

З таким висновком суду першої інстанції не погоджується апеляційний суд, враховуючи настуне.

У справі встановлено, що 31 жовтня 2006 року між ОСОБА_1 та АКІБ «УкрСиббанк» укладено договір про надання кредиту № 0, а 01 листопада 2006 року додаткову угоду № 0-1 до кредитного договору, якою змінено умови щодо забезпечення виконання зобов`язання.

01 листопада 2006 року у забезпечення виконання зобов`язань за укладеним кредитним договором між ОСОБА_1 та АКІБ «УкрСиббанк» укладено іпотечний договір № 30006Z174, за умовами якого позивач передав в іпотеку АКІБ «УкрСиббанк» належне йому нежиле приміщення приміщення магазину, загальною площею 686,5 кв., за адресою: АДРЕСА_1 .

21 вересня 2015 року між АКІБ «УкрСиббанк» і ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» укладено договір факторингу № 27, за умовами якого до відповідача перейшло право вимоги до позичальника за кредитним договором з усіма додатковими угодами до нього.

22 вересня 2015 року між АКІБ «УкрСиббанк» і ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» укладено договір про відступлення прав вимоги № 1, за умовами якого до відповідача перейшло право вимоги за іпотечним договором, при цьому відповідач отримав права іпотекодержателя щодо предмету іпотеки.

18 квітня 2016 року державним реєстратором приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Семеновою Г.В. прийнято рішення про реєстрацію права власності на предмет іпотеки за відповідачем.

У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» про захист прав споживача, зокрема, просив відшкодувати йому перевищення 90% вартості предмета іпотеки.

Постановою Чернігівського апеляційного суду від 09 листопада 2021 року (справа №751/2658/18), яку залишено без змін постановою Верховного Суду від 03 листопада 2022 року, позов ОСОБА_1 до ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» про захист прав споживача задоволено частково. Стягнуто з ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» на користь ОСОБА_1 3 954 749,71 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат (а.с. 19-28).

15 липня 2022 року постановою приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Авторговим А.М. відкрито виконавче провадження № 69434599 з примусового виконання виконавчого листа № 751/2658/18, виданого 14 липня 2022 року Чернігівським апеляційним судом, про стягнення з ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» на користь ОСОБА_1 3 954 749,71 грн (а.с. 18).

Як вбачається з виписки по рахунку ОСОБА_1 , на який надходять кошти в рамках виконавчого провадження, 04 жовтня 2022 року позивачу надійшли кошти за виконавчим листом № 751/2658/18 від 14 дипня 2022 року у ВП № 69434599 на суму 21 682,94 грн, 05 жовтня 2022 року 4 587,64 грн, 07 жовтня 2022 року 59 258,44 грн, 11 жовтня 2022 року 1 007,92 грн, 14 жовтня 2022 року 1 049,29 грн, 19 жовтня 2022 року 47 739,70 грн, 21 жовтня 2022 року 831,28 грн, 26 жовтня 2022 року 73 526,03 грн (а.с. 16-17).

Наказом №55-к від 25 липня 2024 року, ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» перейменовано у ТОВ «ВІН ФІНАНС» (а.с. 136).

Згідно з ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

За положеннями ч. 1, 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й інші юридичні факти.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому право кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Ці висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (ст. 610 ЦК України).

Положеннями ст. 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом

За положеннями ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Статтею 614 ЦК України встановлена презумпція вини особи, що не виконує зобов`язання. За положеннями цієї норми особа, яка порушила зобов`язання і повинна нести відповідальність, вважається винною. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 01 жовтня 2014 року № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц.

Згідно з ч. 5 статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

Частиною третьою вказаної статті передбачено, що право власності іпотекодержателя на предмет іпотеки виникає з моменту державної реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя чи відповідного застереження в іпотечному договорі.

Аналогічне положення закріплене в частині четвертій статті 334 ЦК України, згідно з яким права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Аналіз указаних норм матеріального права дає підстави вважати, що грошове зобов`язання відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя виникає в момент набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки, вартість якого перевищує вартість забезпечених іпотекою вимог.

Згідно з частиною 4 статті 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Постановою Верховного Суду від 03 листопада 2022 року у справі №751/2658/18 встановлено, що державна реєстрація права власності за відповідачем, як іпотекодержателем, на приміщення магазину за адресою: АДРЕСА_1 , відбулась 21 квітня 2016 року, а тому в силу ч. 4 ст. 82 ЦПК України зазначені обставини не підлягають доказуванню.

Таким чином, як правильно зазначив суд першої інстанції, з моменту порушення грошового зобов`язання, а саме з 22 квітня 2016 року необхідно здійснювати розрахунок суми інфляційних втрат та 3% річних від простроченої суми за весь час прострочення (по 26 жовтня 2022 року).

Під час розгляду справи судом першої інстанції представником відповідача ОСОБА_2 заявлено клопотання про застосування наслідків пропуску строку позовної давності у даній справі (а.с. 49-51).

Перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушено право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушено, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Подібний правовий висновок викладено, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 73), від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 80), від 05 грудня 2018 року у справах № 522/2202/15-ц (пункт 61), №522/2201/15-ц (пункт 62) та № 522/2110/15-ц (пункт 61), від 07 серпня 2019 року у справі № 2004/1979/12 (пункт 71), від 18 грудня 2019 року у справі №522/1029/18 (пункт 134), від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц (пункт 51), від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17-ц (пункт 28).

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

За змістом частин першої та п`ятої ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Вимоги про стягнення грошових коштів, передбачених статтею 625 ЦК України не є додатковими вимогами в розумінні статті 266 ЦК України, а тому закінчення перебігу позовної давності за основною вимогою у будь-якому випадку не впливає на обчислення позовної давності за вимогою про стягнення 3% річних та інфляційних витрат. Стягнення 3% річних та інфляційних втрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову. Близька за змістом правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 26 жовтня 2018 року у справі № 922/4099/17, Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 23 лютого 2023 року у справі № 911/3025/21.

Таким чином, ураховуючи вищезазначене, стягненню на користь позивача підлягають визначені ч. 2 ст. 625 ЦК України суми у вигляді інфляційних втрат та 3% річних за 3 роки, які передували подачі ним позову.

ОСОБА_1 звернувся до суду 03 серпня 2023 року, просив стягнути на його користь інфляційні втрати та 3% річних за період по 26 жовтня 2022 року, відтак стягненню підлягають інфляційні втрати та 3% річних за період з 03 серпня 2022 року по 26 жовтня 2022 року.

Позивач просить нарахувати інфляційні втрати та 3% річних на суму 209 683,24 грн, яка сплачена йому в рахунок часткового погашення зобов`язань окремими платежами.

Сума інфляційних втрат, яка підлягає стягненню на користь позивача розраховується за формулою: (сума боргу х сукупний індекс інфляції)/ 100% сума боргу.

Сукупний індекс інфляції за період з 03 серпня 2020 року по 04 жовтня 2022 року становить: 99,80% х 100,50% х 101,00% х 101,30% х 100,90% х 101,30% х 101,00% х 101,70% х 100,70% х 101,30% х 100,20% х 100,10% х 99,80% х 101,20% х 100,90% х 100,80% х 100,60% х 101,30% х 101,60% х 104,50% х 103,10% х 102,70% х 103,10% х 100,70% х 101,10% х 101,90% = 138,750%.

Інфляційні втрати за вказаний період з суми боргу 21682,94 грн становлять: (21682,94 х 138,750%/100% - 21682,94) = 8402,20 грн.

Сукупний індекс інфляції за період з 03 серпня 2020 року по 05 жовтня 2022 року становить: 99,80% х 100,50% х 101,00% х 101,30% х 100,90% х 101,30% х 101,00% х 101,70% х 100,70% х 101,30% х 100,20% х 100,10% х 99,80% х 101,20% х 100,90% х 100,80% х 100,60% х 101,30% х 101,60% х 104,50% х 103,10% х 102,70% х 103,10% х 100,70% х 101,10% х 101,90% = 138,750%.

Інфляційні втрати за вказаний період з суми боргу 4587,64 грн становлять: (4587,64 х 138,750%/100% - 4587,64) = 1772,72 грн.

Сукупний індекс інфляції за період з 03 серпня 2020 року по 07 жовтня 2022 року становить: 99,80% х 100,50% х 101,00% х 101,30% х 100,90% х 101,30% х 101,00% х 101,70% х 100,70% х 101,30% х 100,20% х 100,10% х 99,80% х 101,20% х 100,90% х 100,80% х 100,60% х 101,30% х 101,60% х 104,50% х 103,10% х 102,70% х 103,10% х 100,70% х 101,10% х 101,90% = 138,750%.

Інфляційні втрати за вказаний період з суми боргу 59258,44 грн становлять: (59258,44 х 138,750%/100% - 59258,44) = 22962,81 грн.

Сукупний індекс інфляції за період з 03 серпня 2020 року по 11 жовтня 2022 року становить: 99,80% х 100,50% х 101,00% х 101,30% х 100,90% х 101,30% х 101,00% х 101,70% х 100,70% х 101,30% х 100,20% х 100,10% х 99,80% х 101,20% х 100,90% х 100,80% х 100,60% х 101,30% х 101,60% х 104,50% х 103,10% х 102,70% х 103,10% х 100,70% х 101,10% х 101,90% = 138,750%.

Інфляційні втрати за вказаний період з суми боргу 1007,92 грн становлять: (1007,92 х 138,750%/100% - 1007,92) = 390,57 грн.

Сукупний індекс інфляції за період з 03 серпня 2020 року по 14 жовтня 2022 року становить: 99,80% х 100,50% х 101,00% х 101,30% х 100,90% х 101,30% х 101,00% х 101,70% х 100,70% х 101,30% х 100,20% х 100,10% х 99,80% х 101,20% х 100,90% х 100,80% х 100,60% х 101,30% х 101,60% х 104,50% х 103,10% х 102,70% х 103,10% х 100,70% х 101,10% х 101,90% = 138,750%.

Інфляційні втрати за вказаний період з суми боргу 1049,29 грн становлять: (1049,29 х 138,750%/100% - 1049,29) = 406,60 грн.

Сукупний індекс інфляції за період з 03 серпня 2020 року по 19 жовтня 2022 року становить: 99,80% х 100,50% х 101,00% х 101,30% х 100,90% х 101,30% х 101,00% х 101,70% х 100,70% х 101,30% х 100,20% х 100,10% х 99,80% х 101,20% х 100,90% х 100,80% х 100,60% х 101,30% х 101,60% х 104,50% х 103,10% х 102,70% х 103,10% х 100,70% х 101,10% х 101,90% х 102,50% = 142,219%.

Інфляційних втрати за вказаний період з суми боргу 47739,70 грн становлять: (47739,70 х 142,219%/100% - 47739,70) = 20155,24 грн.

Сукупний індекс інфляції за період з 03 серпня 2020 року по 21 жовтня 2022 року становить: 99,80% х 100,50% х 101,00% х 101,30% х 100,90% х 101,30% х 101,00% х 101,70% х 100,70% х 101,30% х 100,20% х 100,10% х 99,80% х 101,20% х 100,90% х 100,80% х 100,60% х 101,30% х 101,60% х 104,50% х 103,10% х 102,70% х 103,10% х 100,70% х 101,10% х 101,90% х 102,50% = 142,219%.

Інфляційні втрати за вказаний період з суми боргу 831,28 грн становлять: (831,28 х 142,219%/100% - 831,28) = 350,96 грн.

Сукупний індекс інфляції за період з 03 серпня 2020 року по 26 жовтня 2022 року становить: 99,80% х 100,50% х 101,00% х 101,30% х 100,90% х 101,30% х 101,00% х 101,70% х 100,70% х 101,30% х 100,20% х 100,10% х 99,80% х 101,20% х 100,90% х 100,80% х 100,60% х 101,30% х 101,60% х 104,50% х 103,10% х 102,70% х 103,10% х 100,70% х 101,10% х 101,90% х 102,50% = 142,219%.

Інфляційні втрати за вказаний період з суми боргу 73526,03 грн становлять: (73526,03 х 142,219%/100% - 73526,03) = 31 041,97 грн.

Отже, загальний розмір інфляційних втрат за період з 03 серпня 2020 року по 26 жовтня 2022 року складає 85 483,07 грн.

Вирахування 3 % річних здійснюється за формулою: сума боргу х 3% річних /100% х кількість днів/ кількість днів у році.

За період з 03 серпня 2020 року по 04 жовтня 2022 року 3% річних становить 1412,52 грн (сума боргу 21682,94 грн х 3% х 151 кількість днів з 03 серпня 2020 року по 31 грудня 2020 року : 366 кількість днів у 2020 році) + (сума боргу 21682,94 грн х 3% х 365 кількість днів з 01 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року : 365 кількість днів у 2021 році) + (сума боргу 21682,94 грн х 3% х 277 кількість днів з 01 січня 2022 року по 04 жовтня 2022 року : 365 кількість днів у 2022 році).

За період з 03 серпня 2020 року по 05 жовтня 2022 року 3% річних становить 299,23 грн (сума боргу 4587,64 грн х 3% х 151 кількість днів з 03 серпня 2020 року по 31 грудня 2020 року : 366 кількість днів у 2020 році) + (сума боргу 4587,67 грн х 3% х 365 кількість днів з 01 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року : 365 кількість днів у 2021 році) + (сума боргу 4587,64 грн х 3% х 278 кількість днів з 01 січня 2022 року по 05 жовтня 2022 року : 365 кількість днів у 2022 році.

За період з 03 серпня 2020 року по 07 жовтня 2022 року 3% річних становить 3874,95 грн (сума боргу 59258,44 грн х 3% х 151 кількість днів з 03 серпня 2020 року по 31 грудня 2020 року : 366 кількість днів у 2020 році) + (сума боргу 59258,44 грн х 3% х 365 кількість днів з 01 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року : 365 кількість днів у 2021 році) + (сума боргу 59258,44 грн х 3% х 280 кількість днів з 01 січня 2022 року по 07 жовтня 2022 року : 365 кількість днів у 2022 році).

За період з 03 серпня 2020 року по 11 жовтня 2022 року 3% річних становить 66,25 грн (сума боргу 1007,92 грн х 3% х 151 кількість днів з 03 серпня 2020 року по 31 грудня 2020 року : 366 кількість днів у 2020 році) + (сума боргу 1007,92 грн х 3% х 365 кількість днів з 01 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року : 365 кількість днів у 2021 році) + (сума боргу 1007,92 грн х 3% х 284 кількість днів з 01 січня 2022 року по 11 жовтня 2022 року : 365 кількість днів у 2022 році).

За період з 03 серпня 2020 року по 14 жовтня 2022 року 3% річних становить 69,22 грн (сума боргу 1049,29 грн х 3% х 151 кількість днів з 03 серпня 2020 року по 31 грудня 2020 року : 366 кількість днів у 2020 році) +(сума боргу 1049,29 грн х 3% х 365 кількість днів з 01 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року : 365 кількість днів у 2021 році) + (сума боргу 1049,29 грн х 3% х 287 кількість днів з 01 січня 2022 року по 14 жовтня 2022 року : 365 кількість днів у 2022 році).

За період з 03 серпня 2020 року по 19 жовтня 2022 року 3% річних становить 3168,82 грн (сума боргу 47739,70 грн х 3% х 151 кількість днів з 03 серпня 2020 року по 31 грудня 2020 року : 366 кількість днів у 2020 році) +(сума боргу 47739,70 грн х 3% х 365 кількість днів з 01 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року : 365 кількість днів у 2021 році) + (сума боргу 47739,70 грн х 3% х 292 кількість днів з 01 січня 2022 року по 19 жовтня 2022 року : 365 кількість днів у 2022 році).

За період з 03 серпня 2020 року по 21 жовтня 2022 року 3% річних становить 55,32 грн (сума боргу 831,28 грн х 3% х 151 кількість днів з 03 серпня 2020 року по 31 грудня 2020 року : 366 кількість днів у 2020 році) + (сума боргу 831,28 грн х 3% х 365 кількість днів з 01 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року : 365 кількість днів у 2021 році) + (сума боргу 831,28 грн х 3% х 294 кількість днів з 01 січня 2022 року по 21 жовтня 2022 року : 365 кількість днів у 2022 році).

За період з 03 серпня 2020 року по 26 жовтня 2022 року 3% річних становить 4922,75 грн (сума боргу 73526,03 грн х 3% х 151 кількість днів з 03 серпня 2020 року по 31 грудня 2020 року : 366 кількість днів у 2020 році) + (сума боргу 73526,03 грн х 3% х 365 кількість днів з 01 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року : 365 кількість днів у 2021 році) + (сума боргу 73526,03 грн х 3% х 299 кількість днів з 01 січня 2022 року по 26 жовтня 2022 року: 365 кількість днів у 2022 році).

Отже, сума 3% річних, що підлягає стягненню з ТОВ «ВІН ФІНАНС» на користь ОСОБА_1 , складає 13 869,06 грн.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 стосовно того, що строки позовної давності перервалися у квітні 2018 року внаслідок його звернення з позовом про стягнення основного зобов`язання, відхиляються апеляційним судом, з огляду на те, що у квітні 2018 року ОСОБА_1 звертався до відповідача лище з вимогами про стягнення коштів у відшкодування перевищення 90% вартості предмета іпотеки, позовних вимог про стягнення з товариства грошових коштів, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, не заявляв. Стягнення грошових коштів, передбачених статтею 625 ЦК України, не є додатковими вимогами в розумінні статті 266 ЦК України, а є окремою вимогою, строк позовної давності за якою обраховується самостійно.

Колегія суддів не може погодитися з висновком суду першої інстанції та доводами ОСОБА_1 про продовження строків позовної давності на період дії карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався.

Законом України від 30 березня 2020 року №540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

У пункті 12 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).

Виходячи із взаємозв`язку норм права, які були прийняті органом законодавчої влади в Україні під час дії карантину, введеного Урядом України у зв`язку із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), цілей, з метою яких ці норми впроваджені, а також з метою недопущення безпідставного звуження прав учасників цивільних правовідносин, колегія суддів дійшла висновку, що пункт 12 Перехідних і прикінцевих положень ЦК України щодо продовження під час карантину строків загальної і спеціальної позовної давності, передбачених статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, підлягає застосуванню у тому випадку, коли строк позовної давності не сплив на момент встановлення карантину на території України (12 березня 2020 року).

Закон № 540-ІХ передбачив, що моментом, з якого продовжується позовна давність (у тому числі передбачена статтями 257, 258 ЦК України), є запровадження карантину відповідно до Постанови № 211, тобто 12 березня 2020 року. А тому у разі, якщо сплив позовної давності мав би настати з 12 березня 2020 року, а позивач звернувся до суду після цього моменту, але до закінчення карантину, позовна давність не може вважатись пропущеною, а суд не має підстав для застосування статті 267 ЦК України (наслідки спливу позовної давності). Така позиція наведена в постанові Верховного Суду від 30 листопада 2023 у справі № 27/55(914/4078/21).

Закон № 540-ІХ містить пряму вказівку на продовження позовної давності на строк дії карантину, який відповідно до Постанови № 211 починається саме з 12 березня 2020 року.

Постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Право на позов у ОСОБА_1 виникло 22 квітня 2016 року, сплив позовної давності мав би настати з 22 квітня 2019 року, тобто до введення карантину 12 березня 2020 року, з позовом до суду заявник звернувся 03 серпня 2023 року, тобто після закінчення дії карантину, а тому підстави для продовження строків позовної давності відсутні.

Також помилковими є посилання суду першої інстанції та ОСОБА_1 на пункт 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, як на підставу для продовження строку позовної давності, оскільки військовий стан в Україні введено указом Президента України № 64/2022 від 22 лютого 2022 року із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року та в подальшому його неодноразово продовжено, позивач же до суду звернувся 03 серпня 2023 року, тобто вказані положення не підлягають застосуванню.

Посилання ОСОБА_1 на необхідність врахування висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 25 вересня 2024 року у справі № 206/2984/23, апеляційний суд відхиляє з таких підстав.

Велика Палата Верховного Суду у постановах від 12 жовтня 2021 року в справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20) та від 22 лютого 2022 року в справі № 201/16373/16-ц (провадження № 14-27цс21) зазначила, що для цілей застосування приписів процесуальних законів щодо подібності правовідносин важливо встановити критерії її визначення. Слово «подібний» в українській мові має такі значення: такий, який має спільні риси з ким-, чим-небудь, схожий на когось, щось; такий самий; такий, як той (про якого йде мова). Тому термін «подібні правовідносини» може означати як правовідносини, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і правовідносини, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші.

Таку спільність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин. Із загальної теорії права відомо, що цими елементами є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, а саме взаємні права й обов`язки цих суб`єктів. Отже, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін «подібні правовідносини», зокрема пункту 1 частини другої статті 389 та пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України, таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.

З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими. Суб`єктний і об`єктний критерії матимуть значення у випадках, якщо для застосування норми права, яка поширюється на спірні правовідносини, необхідним є специфічний суб`єктний склад саме цих правовідносин та/чи їх специфічний об`єкт.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20) зазначила, що в кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід визначати з огляду на те, які правовідносини є спірними, порівнювати права та обов`язки сторін цих правовідносин відповідно до правового чи їх договірного регулювання (пункт 31) з урахуванням обставин кожної конкретної справи (пункт 32).

У постанові Верховного Суду від 25 вересня 2024 року у справі № 206/2984/23 за її обставинами встановлено, що позивач звернувся з позовом про стягненя 3% річних та інфляційних втрат під час дії карантину у червні 2023 року, отже судом касаційної інстанції звернуто увагу на те, що відповідні платежі перебувають у межах продовженої Законом № 540-ІХ позовної давності.

У цій справі встановлено, що ОСОБА_1 звернувся з позовом 03 серпня 2023 року, тобто після скасування карантину. Відповідачем подано заяву про застосування строку позовної давності. Право на позов у ОСОБА_1 виникло 22 квітня 2016 року, сплив позовної давності мав би настати з 22 квітня 2019 року, тобто до введення карантину 12 березня 2020 року, з позовом до суду заявник звернувся 03 серпня 2023 року, тобто після закінчення дії карантину, тобто фактичні обставини у цих справах є різними.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги про наявність підстав для зменшення суми стягнутої рішенням суду першої інстанції на платежі, нараховані в період дії воєнного стану, апеляційний суд виходить з такого.

Верховний Суд України у постанові від 12 квітня 2017 року у справі № 3-1462гс16 зауважив, що за змістом ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Законодавець не передбачає звільнення боржника від сплати інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних, завданих його простроченням, оскільки це є особливою мірою відповідальності.

Крім того, пункт 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України містить застереження щодо його застосування лише щодо позичальників, які отримали кредит, проте спірні правовідносини виникли внаслідок того, що позивач є іпотекодавцем, і його позов про відшкодування іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя, заявлявся на підставі ч. 3 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» та стосується стягнення грошових коштів.

Таким чином, апеляційний суд не знаходить підстав для зменшення суми стягнутої рішенням суду першої інстанції на платежі, нараховані в період дії воєнного стану, як просить відповідач в апеляційній скарзі.

Посилання ТОВ «ВІН ФІНАНС» в апеляційній скарзі на положення ч. 1 ст. 233 ГК України є хибними. Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18, на яку посилається відповідач, сторони у договорі змінили розмір процентної ставки, передбаченої частиною другою статті 625 ЦК України, і встановили її в розмірі сорока відсотків річних від несплаченої загальної вартості товару протягом 90 календарних днів з дати, коли товар повинен бути сплачений покупцем та дев`яносто шести відсотків річних від несплаченої ціни товару до дня повної оплати з дати закінчення дев`яноста календарних днів. Тобто мова йшла про стягнення не 3% річних, а 40% чи 96% річних. У цоьому спорі заявлено вимогу про стягнення виключно передбачених ст. 625 ЦК України 3% річних, отже їх зменшення не вбачається можливим.

Ураховуючи вищевикладене, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються учасники справи, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ТОВ «ВІН ФІНАНС» підлягає частковому задоволенню, а рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 31 грудня 2024 року скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 шляхом стягнення з ТОВ «ВІН ФІНАНС» на його користь інфляційних втрат у розмірі 85 483,07 грн, 3% річних у сумі 13 869,06 грн за період з 03 серпня 2022 року по 26 жовтня 2022 року.

При цьому апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Статтею 141 ЦПК України визначений порядок розподілу витрат між сторонами. Так, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України).

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Звернувшись з цим позовом, ОСОБА_1 сплатив 2 467,69 грн (а.с. 1) судового збору. Оскільки позовні вимоги задоволено частково на 40,26%, з ТОВ «ВІН ФІНАНС» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 993,49 грн судового збору за розгляд справи у суді першої інстанції.

При подачі апеляційної скарги відповідачем сплачено 3701,53 грн судового збору (а.с. 148). У зв`язку з частковим задоволенням апеляційного скарги ТОВ «ВІН ФІНАНС» на 59,74%, з позивача на користь відповідача підлягає стягненню 2211,29 грн судового збору за розгляд справи у суді апеляційної інстанції.

Вирішуючи заяву ОСОБА_1 про розподіл судових витрат, пов`язаних з наданням професійної правничої допомоги у суді першої інстанції у сумі 15 000 грн, суд виходить з такого.

Відповідно ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 ЦПК України).

Згідно із ч. 8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Представництво інтересів ОСОБА_1 у суді першої інстанції здійснював адвокат Підгорний К.Є. на підставі укладеного між ними договору про надання правової допомоги від 27 серпня 2023 року, ордеру на надання правничої (правової) допомоги серії СВ № 1070557 від 23 листопада 2023 року (а.с. 43, 44). На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано акт прийому-передачі виконаних робіт від 07 жовтня 2024 року (а.с. 81), квитанцію до прибуткового касового ордера №2 від 07 жовтня 2024 року, за якою ОСОБА_1 сплачено 15000 грн за надану правничу допомогу (а.с. 82).

Беручи до уваги надані докази та часткове задоволення позову ОСОБА_1 на 40,26%, апеляційний суд вважає, що пропорційно до розміру задоволених вимог належить стягнути з відповідача на користь позивача 6 039 грн витрат на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції.

Вирішуючи клопатання про відшкодування ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції, колегія суддів зважає на таке.

У суді апеляційної інстанції представництво інтересів ОСОБА_1 здійснював адвокат Підгорний К.Є. на підставі укладеного між ними договору про надання правової допомоги від 12 лютого 2025 року, ордеру на надання правничої (правової) допомоги серії СВ № 1116608 від 14 лютого 2025 року (а.с. 166, 167).

Пунктом 1.3 укладеного договору про надання правової допомоги від 12 лютого 2025 року передбачено, що вартість правової допомоги, який замовник зобов`язується сплатити адвокату за цим договором, становить 15 000 грн, з урахуванням рекомендації щодо застосування мінімальних ставок адвокатського гонорару, що затверджені рішенням Ради адвокатів Чернігівської області від 17 березня 2023 року за № 119 (а.с. 167).

Актом прийому-передачі виконаних робіт, складеним 12 березня 2025 року між адвокатом Підгорним К.Є. та Буштруком О.М., визначено, що адвокат виконав на користь довірителя наступну роботу: підготовка, складання відзиву на апеляційну скаргу ТОВ «ВІН ФІНАНС» (попередня назва ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія») на рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 31 грудня 2024 року у справі № 751/6607/23; відправка апелянту копії відзиву на апеляційну скаргу, інших документів, участь у судових засіданнях в суді апеляційної інстанції, зокрема, що призначено на 19 березня 2025 року (а.с. 202).

Сплату ОСОБА_1 адвокату Підгорному К.Є. 15 000 грн підтверджено квитанцією до прибуткового касового ордеру № 1 від 12 березня 2025 року (а.с. 203).

Проте суд вважає. що визначена позивачем та його представником вартість витрат за надану професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції у сумі 15 000 грн є завищеною та не відповідає критерію дійсності, оскільки ОСОБА_1 неодноразово звертався з аналогічними позовами про стягнення 3% річних та інфляційних втрат до цього з відповідача за аналогічних обставин, але за різні періоди часу. Позиція сторони позивача в усіх справах є однаковою. Складання і відправка відзиву на апеляційну скаргу не належить до правових або процесуальних питань значної складності, позиція та доводи ОСОБА_1 в ході розгляду справи не змінювалися. У акті прийому-передачі виконаних робіт від 12 березня 2025 року не конкретизовано, які саме «інші документи» підготовано адвокатом. Безпосередню участь у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції 19 березня 2025 року адвокат Підгорний К.Є. не брав.

Отже, ураховуючи співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі: складністю справи, виконаних адвокатом робіт (наданих послуг) та їх обсягом, колегія суддів вважає, що розрахунок витрат, які підлягають компенсації позивачу, слід здійснювати, виходячи з суми у 5000 грн, що відповідає критерію реальної вартості наданих послуг в суді апеляційної інстанції. Виходячи з наведеного, а також зважаючи на пропорційність відшкодування особі судових витрат відповідно до задоволених вимог на 40,26%, колегія суддів вважає за необхідне відшкодувати ОСОБА_1 2 013 грн витрат на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції (40,26% від 5 000 грн).

Отже, з відповідача на користь позивача остаточно підлягає стягненню 8 052 грн витрат на професійну правничу допомогу у судах першої та апеляційної інстанцій.

Керуючись ст. 141, 367, 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІН ФІНАНС» задовольнити частково.

Рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 31 грудня 2024 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІН ФІНАНС» (до перейменування Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія») про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних за несвоєчасний розрахунок внаслідок набуття у власність предмета іпотеки задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІН ФІНАНС» (04112, м. Київ, вул. Авіаконструктора Ігоря Сікорського, 8, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) інфляційні втрати у розмірі 85 483 грн 07 коп., три відсотки річних у сумі 13 869 грн 06 коп., 993 грн 49 коп. судового збору за розгляд справи у суді першої інстанції, 8 052 грн витрат на професійну правничу допомогу у судах першої та апеляційної інстанцій.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІН ФІНАНС» (04112, м. Київ, вул. Авіаконструктора Ігоря Сікорського, 8, ) 2 211 грн 29 коп. судового збору за розгляд справи у суді апеляційної інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 24 березня 2025 року.

Головуюча: Н.В. Шитченко

Судді: О.Є. Мамонова

О.І. Онищенко