Номер провадження: 22-ц/813/564/25
Справа № 509/6639/19
Головуючий у першій інстанції Кочко В. К.
Доповідач Дришлюк А. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.02.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Дришлюка А.І., суддів Громіка Р.Д., Драгомерецького М.М.,

при секретарі судового засідання Нечитайло А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 17 лютого 2022 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про виключення частки зі спільного майна подружжя та за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Приватний нотаріус Овідіопольського районного нотаріального округу Мірошниченко Наталія Миколаївна, ОСОБА_3 про визнання права на частку у спільній сумісній власності подружжя та права на частку у спадщині,

ВСТАНОВИВ:

11 грудня 2019 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 та просив:

- виключити частку у вигляді майна, що є особистою приватною власністю ОСОБА_5 - будівлі і споруди кафе-магазину з кімнатами для відпочинку, загальною площею 648,9 кв.м., розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , із спільного майна подружжя, набутого ОСОБА_1 під час шлюбу з ОСОБА_6 ;

- стягнути з відповідача судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_4 зазначив, що після смерті батька ОСОБА_5 , що помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , він звернувся до приватного нотаріуса Мірошниченко Н.М. із заявою про прийняття спадщини за законом на все належне батькові майно. Із повідомлення приватного нотаріуса Мірошниченко Н.М. №488/02-14 від 26 червня 2019 року ОСОБА_7 стало відомо, що ОСОБА_1 , дружина померлого, подала нотаріусу письмову заяву про видачу їй свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя, набуте під час шлюбу, а саме на будівлі і споруди кафе магазину з кімнатами для відпочинку, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . Позивач ОСОБА_7 вважає, що спірний об`єкт є особистою приватною власністю його батька ОСОБА_8 , право власності на який зареєстровано до укладання офіційного шлюбу з ОСОБА_1 , зареєстрованого відділом державної реєстрації актів цивільного стану Овідіопольського районного управління юстиції Одеської області 25 січня 2011 року. У зв`язку зі зміною адреси спірного об`єкту, ОСОБА_8 12 березня 2014 року здійснив перереєстрацію права власності на вказаний об`єкт - будівлі і споруди кафе-магазину з кімнатами для відпочинку, загальною площею 648,9 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 . На думку позивача, факт перереєстрації його батьком права власності на спірне майно за новою адресою у період шлюбу з ОСОБА_1 , не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єкту права спільної сумісної власності подружжя. Вказане майно підлягає виключенню із спільного майна подружжя, оскільки є особистою приватною власністю його батька ОСОБА_8 , яке набуте ним до шлюбу з ОСОБА_1 (т. 1, а.с. 1-5).

20 листопада 2019 року до Овідіопольського районного суду в Одеській області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Приватний нотаріус Овідіопольського районного нотаріального округу Мірошниченко Наталія Миколаївна, ОСОБА_9 , відповідно до якої просила суд постановити рішення, яким:

- визнати право на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, а саме 1/2 частку будівель і споруд кафе-магазину з кімнатами для відпочинку, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 ;

- визнати право власності на 1/3 частку у спадщині померлого ОСОБА_5 , а саме: 1/3 частку транспортного засобу "MITSUBISHI", 2004 року виробництва, реєстраційний номер НОМЕР_1 ; 1/3 частку транспортного засобу FORD", 1995 року виробництва, реєстраційний номер НОМЕР_2 ; 1/3 частку житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ; 1/3 частку земельної ділянки, кадастровий номер 123755100:02:003:0191, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ; 1/6 частку будівель та споруд кафе-магазину з кімнатами для відпочинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

- судові витрати покласти на відповідача.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначила, що з 25 січня 2011 року перебувала у шлюбі з ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Майно подружжя, що становить їх спільну сумісну власність та було набуте за час шлюбу, включає: будівлі та споруди кафе-магазину з кімнатами для відпочинку, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 ; грошові кошти на рахунку в ПАТ «УКРСОЦБАНК» та на рахунку в ПАТ «Приват Банк», що відкритті на ім`я ОСОБА_8 під час шлюбу з позивачем. Крім цього, померлий ОСОБА_8 мав право особистої власності на майно, що було набуто ним до укладання шлюбу. На момент відкриття спадщини ОСОБА_1 не мала доступу до правовстановлюючих документів та технічної документації на майно, що входить до складу спадщини. Ці документи перебувають у володінні іншого спадкоємця відповідача ОСОБА_10 . На письмову вимогу ОСОБА_1 щодо надання оригіналів документів від 20 червня 2019 року ОСОБА_7 направив відповідь від 04 липня 2019 року, що оригінали документів надаються безпосередньо нотаріусу, у якого відкрито спадкову справу. Позивачем до приватного нотаріуса Мірошниченко Н.М. подавались заяви №314 та №316 від 21 червня 2019 року, а також повторно 07 жовтня 2019 року про видачу свідоцтва про право власності на майно, що становить спільну сумісну власність подружжя та про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом. Проте, 17 жовтня 2019 року винесено постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії щодо видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, а також відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на частку у праві спільної сумісної власності подружжя у зв`язку із неподанням спадкоємцями правовстановлюючих документів. З листа приватного нотаріуса Мірошниченко Н.М. від 17 жовтня 2019 року позивачу також стало відомо, що спадкоємиця першої черги ОСОБА_3 відмовилась від своєї частки спадкового майна на користь ОСОБА_2 . Через протидію іншого спадкоємця відповідача ОСОБА_7 , яка виявилась у ненаданні запитуваних нотаріусом оригіналів документів, що призвело до зупинення нотаріальних дій, позивачка позбавлена можливості реалізувати свої права на спадкове майно (т. 2, а.с. 3-10).

23 червня 2020 року ухвалою суду об`єднано в одне провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про виключення частки із спільного майна подружжя (справа №509/6639/19) та цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Приватний нотаріус Овідіопольського районного нотаріального округу Мірошниченко Наталія Миколаївна, ОСОБА_9 , про визнання права на частку у спільній сумісній власності подружжя та права на частку у спадщині (справа № 509/6177/19). Справі присвоєно реєстраційний номер №509/6639/19 (т. 1, а.с. 149).

17 лютого 2022 року рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області вирішено позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_1 задовольнити;

виключити частку у вигляді майна, що є особистою приватною власністю ОСОБА_5 - будівлі і споруди кафе-магазину з кімнатами для відпочинку, загальною площею 648,9 кв.м, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , із спільного майна подружжя, набутого ОСОБА_1 під час шлюбу з ОСОБА_6 ;

у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Приватний нотаріус Овідіопольського районного нотаріального округу Мірошниченко Наталія Миколаївна, ОСОБА_9 про визнання права на частку у спільній сумісній власності подружжя та права на частку у спадщині - відмовити.

стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 8 644 гривень 50 копійок;

стягнути з ОСОБА_1 на користь держави недоплачений судовій збір у розмірі 7 876 гривень 03 копійок. А також скасовані заходи забезпечення позову (т. 4, а.с. 17-25).

01 вересня 2023 року канцелярією Одеського апеляційного суду зареєстровано апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 17 лютого 2022 року. Апелянт не погоджується із оскаржуваним рішенням, вважає його незаконним та необґрунтованим. Так, апелянт вказує, що їй належить 1/2 частина нерухомого майна у вигляді будівель та споруд кафе-магазину з кімнатами для відпочинку як власнику на праві спільної сумісної власності та зазначена частка майна не може бути включена до спадкової маси. При цьому, апелянт зазначає, що факт реєстрації спільного майна подружжя за ОСОБА_8 не є підставою для припинення її права власності на спірне майно. Крім того, на думку апелянта, додатковим підтвердженням належності будівель і споруд на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 є істотне збільшення його цінності після укладення мирової угоди та реєстрації цього майна за ОСОБА_7 внаслідок грошових і трудових затрат апелянта. Так, апелянт повідомляє, що в період шлюбу неодноразово проводилися ремонтні роботи в приміщеннях кафе-магазину з кімнатами для відпочинку, закуплено необхідні меблі та техніку, що призвело до істотного збільшення вартості спірного майна, що підтверджували допитані у судовому засіданні 20 грудня 2021 року свідки, які вказували на допомогу дружини під час будівництва та подальшої роботи над будівлею. Також апелянт повідомила, що 01 жовтня 2010 року між нею та позивачем була укладена мирова угода, згідно з якою ОСОБА_1 мала відмовитися від належного їй права власності на будівлі і споруди кафе-магазину з кімнатами для відпочинку у разі виплати їй грошової компенсації у розмірі 864443 гривні. Однак, апелянт звертає увагу на те, що зазначена мирова угода сторонами виконана не була, грошова компенсація їй не виплачувалася. При цьому, апелянт вважає, що сам факт реєстрації майна за одним із подружжя не є підтвердженням припинення права спільної сумісної власності. З огляду на викладене в апеляційній скарзі, апелянт просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким задовольнити позовну заяву ОСОБА_1 про визнання права на частку у спільній сумісній власності подружжя та права на частку у спадщині (т. 4, а.с. 29-39).

Ухвалами Одеського апеляційного суду (у складі колегії суддів: головуючого Дришлюка А.І., суддів Громіка Р.Д., Сегеди С.М.) від 10 листопада 2023 року та 26 січня 2024 року за вказаною апеляційною скаргою відкрито апеляційне провадження та призначено справу до розгляду (т. 4, а.с. 63-67, 77).

21 лютого 2024 року канцелярією Одеського апеляційного суду зареєстровано відзив на апеляційну скаргу, в якому ОСОБА_4 просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити, рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 17 лютого 2022 року залишити без змін (т. 4, а.с. 78-87).

У зв`язку зі зміною постійно діючого процесуального складу колегії, 23 жовтня 2024 року протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями здійснено заміну судді Сегеди С.М. на суддю-учасника постійно діючого процесуального складу колегії (т. 4, а.с. 134-135 зворот).

З врахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 9, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці, тимчасово відряджені до Одеського апеляційного суду), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило збільшення строку розгляду справи по незалежним від суду причинам.

У судовому засіданні 27 лютого 2025 року, що проводилося в режимі відеоконференції, представник апелянта апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити, представник відповідача за зустрічним позовом проти задоволення апеляційної скарги заперечував. Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали цивільної справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга частково підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що до укладання 25 січня 2011 року шлюбу з ОСОБА_1 за ОСОБА_8 було зареєстровано право власності на спірний об`єкт, а саме будівлі і споруди кафе-магазину з кімнатами для відпочинку, загальною площею 648,9 кв.м., розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , який є його особистою приватною власністю та судом вже вирішено спір про поділ майна, яке було об`єктом права їх спільної сумісної власності. Суд першої інстанції також погодився з позивачем ОСОБА_7 , що сторонами проведено поділ спірного об`єкта шляхом підписання між ОСОБА_8 та ОСОБА_1 мирової угоди від 01 квітня 2010 року, що затверджено ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 01 квітня 2010 року у справі №2-1234/2010, за результатами розгляду якої було припинено право спільної сумісної власності, визнавши право власності за ОСОБА_11 . При цьому, суд першої інстанції зазначив, що матеріалами справи спростовуються доводи ОСОБА_1 , що будівлі за адресами: АДРЕСА_3 та АДРЕСА_1 , є різними об`єктами нерухомого майна (т. 4, а.с. 21).

Крім того, суд першої інстанції не взяв до уваги доводи ОСОБА_1 про неотримання грошової компенсації за мировою угодою, оскільки її особистим підписом засвідчено, що вона відмовляється від будь-яких матеріальних та/або нематеріальних вимог до ОСОБА_8 з приводу нерухомого майна. У зв`язку з цим, суд першої інстанції виснував про доведеність позовних вимог ОСОБА_2 про виключення частки у вигляді майна, що є особистою приватною власністю ОСОБА_5 будівлі і споруди кафе-магазину з кімнатами для відпочинку, загальною площею 648,9 кв.м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , зі спільного майна подружжя, набутого ОСОБА_1 під час шлюбу з ОСОБА_6 , та виключав правову можливість задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права на частку у спільній сумісній власності подружжя. Щодо інших вимог за зустрічним позовом суд першої інстанції зазначив, що, звертаючись до суду із зустрічними позовними вимогами, ОСОБА_1 неправильно вибрала спосіб захисту своїх прав та інтересів, яким по суті просить суд взяти на себе повноваження нотаріуса щодо оформлення спадщини, що не передбачено законом і не віднесено до обов`язків суду (т. 4, а.с. 23).

Апеляційний суд, частково задовольняючи апеляційну скаргу, вважає за потрібне зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Так, апелянт вважає, їй належить 1/2 частина нерухомого майна у вигляді будівель та споруд кафе-магазину з кімнатами для відпочинку як власнику на праві спільної сумісної власності та дана частка нерухомого майна не може бути включена до спадкової маси, оскільки особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти (т. 4, а.с. 29 зворот - 30).

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Такі ж положення містить й норма статті 368 ЦК України.

Виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу майно презюмується, доки інший з подружжя не довів іншого. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю.

Пунктами 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року №11 передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

У провадженні Овідіопольського районного суду Одеської області перебувала цивільна справа №2-1234/2010 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору Дальницька сільська рада Овідіопольського району Одеської області, про визнання права власності на нерухоме майно. Матеріали вказаної справи були витребувані апеляційним судом, для перевірки доводів апеляційної скарги.

Згідно з ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 01 квітня 2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 визнано мирову угоду, за якою: сторони дійшли згоди, що предметом спору є нерухоме майно у вигляді будівель та споруд кафе-магазину з кімнатами для відпочинку, загальною площею 648,9 кв.м, з будівлями та спорудами, що позначені на плані: під літ. «А-3» - приміщення кафе-магазину з кімнатами для відпочинку; під літ. «а» - цокольний поверх; під літ. «а-1» - ганок; під літ. «а-2» - ганок; під літ. «а-3» - вхід в підвал; під літ. «а-4» - балкон; під літ. «а-5» - балкон; під літ «А-1» - мансардний поверх; №№1-3 споруди, та знаходяться за адресою: АДРЕСА_3 , вартість яких згідно з висновком судової будівельно-технічної експертизи складає 1728886 гривень.

Сторони дійшли згоди, що нерухоме майно, яке є предметом спору необхідно розподілити таким чином: за ОСОБА_6 визнається право приватної власності на нерухоме майно у вигляді будівель та споруд кафе-магазину з кімнатами для відпочинку, загальною площею 648,9 кв.м, з будівлями та спорудами, що позначені на плані: під літ. «А-3» - приміщення кафе-магазину з кімнатами для відпочинку; під літ. «а» - цокольний поверх; під літ. «а-1» - ганок; під літ. «а-2» - ганок; під літ. «а-3» - вхід в підвал; під літ. «а-4» - балкон; під літ. «а-5» - балкон; під літ «А-1» - мансардний поверх; №№1-3 споруди, та знаходяться за адресою: АДРЕСА_3 . ОСОБА_12 сплачує ОСОБА_1 грошову компенсацію у розмірі 864443 гривні. ОСОБА_1 відмовляється від будь-яких матеріальних та/або нематеріальних вимог до ОСОБА_5 .

У зв`язку із визнанням мирової угоди провадження у цивільній справі №2-1234/2010 закрито. Ухвала про визнання мирової угоди є чинною та сторонами не оскаржувалася.

Разом з тим, в апеляційній скарзі апелянт зазначила, що мирова угода сторонами виконана не була, грошова компенсація ОСОБА_1 не виплачувалася, у зв`язку з чим вона від своїх прав на спірне майно не відмовлялася (т. 4, а.с. 31).

З цього приводу, апеляційний суд звертає увагу на те, що згідно з ч. 1 ст. 175 ЦПК України (в редакції чинній на момент визнання мирової угоди) мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на основі взаємних поступок і може стосуватися лише прав та обов`язків сторін та предмета позову. Тобто, за своєю правовою природою мирова угода це договір, який укладається сторонами з метою припинення спору, на умовах погоджених сторонами та є завершенням судового провадження, а також свідчить про врегулювання судового спору між сторонами за їх взаємного волевиявлення. Так, з матеріалів справи вбачається, що на підставі ухвали про визнання мирової угоди від 01 квітня 2010 року за ОСОБА_6 11 травня 2010 року зареєстровано право приватної власності на будівлі та споруди кафе-магазину з кімнатами для відпочинку (т. 1, а.с. 46-47). Вказане рішення про реєстрацію права власності на нерухоме майно апелянтом, зокрема, з підстав невиконання мирової угоди, не оскаржувалося. Інших доказів на підтвердження невиконання мирової угоди апелянтом ні до суду першої інстанції, ні під час перегляду справи судом апеляційної інстанції надано не було.

Таким чином, доводи апелянта щодо належності їй 1/2 частини спірного майна на праві спільної сумісної власності є неспроможними, оскільки за результатами розгляду справи №2-1234/2010 визначено правовий статус спірного майна, а обставини встановлені в рамках даної справи (щодо визнання за ОСОБА_6 права приватної власності на це майно) мають преюдиційне значення у справі, що переглядається. Додатково, апеляційний суд зауважує, що преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і охоплюється його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини.

Щодо доводів апелянта про істотне збільшення вартості спірного майна за час перебування у шлюбі за рахунок проведення ремонтних робіт апеляційний суд зазначає наступне.

Як у відзиві на первісний позов, так і в апеляційні скарзі, апелянт з посиланням на ст. 62 СК України зазначає, що за період шлюбу неодноразово проводилися ремонтні роботи в приміщеннях кафе-магазину з кімнатами для відпочинку, закуплено необхідні меблі та техніку, що призвело до істотного збільшення вартості спірного майна та є додатковим підтвердженням належності будівель та спору на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 (т. 2, а.с. 190, т. 4, а.с. 30).

Відповідно до ч. 2 ст. 62 СК України якщо один із подружжя своєю працею і (або) коштами брав участь в утриманні майна, належного другому з подружжя, в управлінні цим майном чи догляді за ним, то дохід (приплід, дивіденди), одержаний від цього майна, у разі спору за рішенням суду може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Зі змісту статті 62 СК України вбачається, що втручання у право власності може бути обґрунтованим у разі наявності у сукупності двох факторів: 1) істотність збільшення вартості майна; 2) таке збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником. Як трудові затрати необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що потягли істотне збільшення вартості такого майна. Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартості є оціночним поняттям, тому у конкретній справі рішення про задоволення чи відмову у задоволенні позову приймається судом з урахуванням усіх його обставин. Істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя. Тобто істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року, справа №214/6174/15-ц).

Так, у матеріалах даної справи наявна копія висновку №10/10 від 31 березня 2010 року, згідно з яким ринкова вартість нерухомого майна по АДРЕСА_3 , складає 1728886 гривень (т. 1, а.с. 30-42). Інших доказів (наприклад, звітів про оцінку майна, висновків експертизи щодо вартості майна, які б були проведенні пізніше в часі, ніж висновок №10/10 від 31 березня 2010 року, копії чеків про купівлю меблів, техніки, договорів підряду на проведення ремонтних робіт у спірному майні тощо), які б підтверджували збільшення вартості майна під час перебування ОСОБА_1 з ОСОБА_8 у шлюбі матеріали справи не містять.

Під час розгляду справи судом першої інстанції представник ОСОБА_1 адвокат Діденко А.О. зверталася до суду із клопотанням про витребування доказів, а саме виписки по рахунку ОСОБА_8 з АТ «Райффайзен банк Аваль» про отримання у період з 2010 року по 2012 рік від ОСОБА_13 грошових коштів в еквіваленті 20000 дол. США. Даний доказ, на думку представника позивача за зустрічним позовом, підтвердить отримання грошових коштів від ОСОБА_13 ОСОБА_6 для здійснення будівництва будівлі та споруди кафе-магазину з кімнатами для відпочинку, а також підтвердить неможливість сплати грошових коштів ОСОБА_8 ОСОБА_1 у 2010 році за мировою угодою по справі №2-1234/10 (т. 2, а.с. 242-242 зворот). Однак, згідно з відповіддю АТ «Райффайзен банк Аваль» на ім`я ОСОБА_12 було відкрито поточний рахунок № НОМЕР_3 , на який за період з 01 січня 2010 року по 31 грудня 2012 року надходження від ОСОБА_13 грошових коштів в еквіваленті 20000 дол. США відсутні (т. 3, а.с. 37).

Наявні ж у справі письмові пояснення, надані ОСОБА_13 , щодо отримання у період з 2010 року по 2012 рік ОСОБА_8 від ОСОБА_13 грошових коштів в еквіваленті 20000 дол. США, не є належним, достатнім та достовірним доказом, у розумінні ст.ст. 77, 79 та 80 ЦПК України, оскільки обставини, повідомлені у даних пояснення, суперечать тим, що були повідомлені стороною позивача за зустрічним позовом раніше, зокрема, щодо процедури здійснення такої транзакції та використаних платіжних систем.

У постанові від 25 червня 2020 року у справі №924/233/18 Верховний Суд сформулював висновки про те, що обов`язок із доказування потрібно розуміти як врегульовану в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, яка бере участь у судовому процесі, зі збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою. На сьогодні у праві існують такі основні стандарти доказування: «баланс імовірностей» (balance of probabilities) або «перевага доказів» (preponderance of the evidence); «наявність чітких та переконливих доказів» (clear and convincing evidence); «поза розумним сумнівом» (beyond reasonable doubt). Стандарт доказування «вірогідності доказів» на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Верховний Суд неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

За таких обставин, апеляційний суд констатує, що жодних доказів на підтвердження процесуальної позиції сторони позивача за зустрічним позовом щодо збільшення вартості спірного майна в обґрунтування наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень статті 62 СК України матеріали справи не містять. А тому, з огляду на те, що згідно з ч.ч. 1 та 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги в цій частині.

Доводів щодо незаконності рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні зустрічного позову (про визнання права власності на частку у спадщині) апеляційна скарга не містить.

Таким чином, враховуючи положення ч. 1 ст. 367 ЦПК України (щодо перегляду оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги), апеляційний суд вважає за потрібне частково задовольнити апеляційну скаргу, змінивши та доповнивши мотивувальну частину оскаржуваного рішення в редакції цієї постанови, в іншій частині рішення залишити без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 17 лютого 2022 року змінити та доповнити в частині мотивування, в іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду А.І. Дришлюк

М.М. Драгомерецький

Р.Д. Громік

Повний текст постанови складений 19 березня 2025 року.

Суддя Одеського апеляційного суду А.І. Дришлюк