Провадження №2/760/4251/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2025 року м. Київ

Солом`янський районний суд м. Києва в складі:

головуючої судді Тесленко І. О.,

за участю секретаря судового засідання Бережної С.П.,

представників позивача ОСОБА_4., ОСОБА_5.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Київської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю,

ВСТАНОВИВ:

17 червня 2024 року до Солом?янського районного суду міста Києва звернулась ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , з позовом до Київської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що Громадянка України ОСОБА_1 1950 року народження з 23.11.2004 року є власницею 5/6 частини об`єкту нерухомого майна: квартири АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000) на підставі Договору дарування частини квартири від 23.11.2004 року № 2-40, посвідченого П`ятою київською державною нотаріальною конторою. 14.10.2022 року державним реєстратором Василевською О.А. (п`ята київська державна нотаріальна контора, Київський міський нотаріальний округ, м. Київ) було прийнято рішення №65133787 про державну реєстрацію за ОСОБА_1 права приватної власності на 5/6 частини квартири АДРЕСА_1 . 1/6 частина вказаної квартири на праві приватної власності належала громадянину України ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), що підтверджується, у тому числі, листом Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 20.20.2024 № 062/14- 1862 у відповідь на адвокатський запит ОСОБА_2 від 06.02.2024 р. № 06-02/24. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 помер (копія свідоцтва додається). З дати (23.11.2004) набуття права власності на 5/6 частини об`єкту нерухомого майна: квартири АДРЕСА_1 Позивачка одноосібно відкрито і безперервно володіє всією квартирою АДРЕСА_1 , включаючи 1/6 частину квартири, що належала ОСОБА_3 . Жодних неправомірних чи недобросовісних дій щодо заволодіння 1/6 частини квартири АДРЕСА_1 Позивачка не вчиняла, оскільки зазначена частина квартири є складовою частиною всієї квартири. На дату подачі цього позову 1/6 частини квартири АДРЕСА_1 нікому не належить; ніким, крім Позивачки, не використовується. Згідно Технічного паспорту на вказану квартиру, виготовленого ТОВ «Київське міське бюро технічної інвентаризації» станом на 22.09.2022 року (реєстраційний номер: ТІ01:6532-2025-5858-8700, інвентаризаційна справа №25362), загальна площа приміщень квартири складає 33,9 кв.м., житлова площа 17,2 кв.м., допоміжна площа 14,7 кв.м. Отже, з 23.11.2004 року Позивачка відкрито і безперервно володіє всією квартирою АДРЕСА_1 , проживає в ній тривалі проміжки часу, виконує косметичні ремонти, несе витрати на утримання усієї квартири, зокрема, регулярно, протягом майже 20 років оплачує рахунки за послуги: утримання будинку, споруд та прибудинкових територій; вивезення твердих побутових відходів; вивезення великогабаритних відходів; постачання гарячої води; постачання теплової енергії; централізоване водопостачання та централізоване водовідведення; централізоване водовідведення, що підтверджується квитанціями, копії яких додаються. Зауважив, що квартири АДРЕСА_1 є невеликою за площею, потребує ремонту, а належне здійснення правомочностей власника потребує догляду та експлуатації квартири як одного цілого. Невизначеністю правового статусу 1/6 частин квартири АДРЕСА_1 порушуються права Позивачки як власниці іншої 5/6 вказаної квартири, оскільки Позивачка не має можливості у повній мірі реалізувати свої правомочності власниці, зокрема, не має змоги виконати капітальний ремонт усієї квартири, не може здати в оренду всю квартиру, продати, подарувати чи передати її у спадок. Нормативно-правове обґрунтування Статтями 2, 4, 5 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути в тому числі і визнання права; право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом ст. 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним. Згідно ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у ч. 1 ст. 344 ЦК України, а саме: 1. добросовісність заволодіння чужим майном; 2. відкритість володіння; 3. безперервність володіння; 4. сплив установлених строків володіння; 5. відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Добросовісність заволодіння чужим майном. Заволодіння майном має бути правомірним. Тобто отримання нерухомого майна відбувається на підставах, не заборонених законом, коли набувач не знав і не міг знати, що таке набуття порушує права й інтереси інших осіб. «Добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності» (постанова Верховного Суду від 14.05.2019 р. у справі № 910/17274/17). Відкритість володіння. Особа не повинна приховувати від інших факт перебування майна в неї. Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 р. № 5 «володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна». Безперервність володіння. Особа володіє об`єктом нерухомості протягом визначеного строку. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абз. 2 ч. 3 ст. 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (ч. 2 ст. 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі. Сплив установлених строків володіння. Для об`єктів нерухомості 10 років. Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред`явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п`ятнадцять років із часу спливу позовної давності. Як зазначив Верховний Суд у постанові від 10.02.2020 р. у справі № 923/82/19, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних вище умов у сукупності. Виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК України, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв`язку зі сплином строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Враховуючи, що ОСОБА_1 добросовісно заволоділа 1/6 частиною квартири АДРЕСА_1 і продовжує відкрито, безперервно користуватися вказаним нерухомим майном, нести витрати на його утримання та з урахуванням вимог ст. 344 ЦК України, строк, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, з 23.11.2004 року становить майже 20 років безперервного володіння, а тому вважаємо, що наявні всі передбачені законом підстави для задоволення позову та визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/6 частину квартири АДРЕСА_1 . Просив визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) право приватної власності за набувальною давністю на 1/6 частину квартири АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000).

17 червня 2024 року на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями матеріали цивільної справи передані судді Тесленко І.О.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 05 липня 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; розгляд справи постановлено проводити за правилами загального позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін; призначено підготовче засідання.

14 серпня 2024 року на адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву у якому зазначено наступне. Київська міська рада заперечує проти задоволення позовної заяви ОСОБА_1 про визнання права власності на 1/6 частину квартири АДРЕСА_1 (далі - Квартира) за набувальною давністю, у зв`язку із наступними обставинами. В обґрунтування позовної вимоги Позивач зазначає, що з 23.11.2004 року вона набула право власності на 5/6 частини Квартири на підставі Договору дарування частини квартири від 23.11.2004 № 2-40, посвідченого П`ятою київською державною нотаріальною конторою. 1/6 частина Квартири на праві приватної власності належить громадянину України ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), що підтверджується, у тому числі, листом КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 20.20.2024 № 062/14-1862. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 - помер, що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 . Згідно зі статті 327 ЦК України, у комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді. Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування. Відповідно до статті 6 Закону України «Про столицю України - місто-герой Київ» місцеве самоврядування у місті Києві здійснюється територіальною громадою міста як безпосередньо, так і через Київську міську раду, районні у місті ради (у разі утворення) та їх виконавчі органи. Відповідно до інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 січня 2013 року № 24-150/0/4-13 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» для набуття права власності на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери, перебігу строку набувальної давності недостатньо. Умови набувальної давності підтверджуються судовим рішенням. Давнісний володілець повинен довести факти добросовісності, відкритості, безперервності і тривалості свого володіння. Відтак, необхідною умовою визнання права власності за набувальною давністю є добросовісне володіння чужим майном, у процесі якого володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє річчю, власником якої є інша особа. Київська міська рада вважає, що Позивач, достеменно знав чиїм майном володів на протязі останніх 20 років. Тому, у даному випадку поняття «набувальної давності» не може бути застосоване. Крім того, відносно набуття права користування та права власності на житло комунальної власності чинне законодавство містить ряд спеціальних норм, які обмежують такі підстави. Так, згідно з статтями 41, 92 Конституції України право власності набувається в порядку, визначеному законом; громадяни для своїх потреб можуть користуватися Об`єктами права державної і комунальної власності відповідно до закону; виключно законами визначається правовий режим права власності. Статтями 5, 9, 15, 51 ЖК Української PCP і Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачено, що до виключної компетенції органу місцевого самоврядування та його виконавчого органу відносять питання надання громадянам у користування жилих приміщень комунальної власності територіальної громади, а також набуття на них права власності шляхом його подальшої приватизації. Таким чином, дії Позивача свідчать про недобросовісність такого володіння, а тому правові підстави для визнання права власності за набувальною давністю відсутні. У пункті 6 Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 січня 2013 року № 24-150/0/4-13 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що застосування набувальної давності передбачає відсутність титулу (підстави) для виникнення права власності в момент захоплення (заволодіння) чужою річчю (безтитульність володіння). Разом з цим, згідно із роз`ясненнями, викладеними у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 січня 2013 року № 24-150/0/4-13 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав», позов про право власності за давністю володіння не може пред`являти законний володілець, тобто, особа, яка володіє майном по волі власника і завжди знає, хто є власником майна. У такого володільця право на чуже майно має похідний та обмежений характер. Враховуючи вищевикладене, застосування норм закону, а саме частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), у даному випадку не є вірним, що є підставою для відмови у задоволенні позовної заяви Позивача у повному обсязі. Оскільки, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів (частина перша статті 4 Цивільного процесуального кодексу України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Позивачем не надано доказів щодо порушення, невизнання або оспорювання Київською міською радою його прав, свобод чи інтересів при визнанні права власності на жиле приміщення за набувальною давністю. Згідно із статтею 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до частини першої статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог. Частиною першою, другою статті 77 Цивільного процесуального кодексу України визначено, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Викладене свідчить, про відсутність правових підстав для визнання власності за набувальною давністю на квартиру. У зв`язку із вищевикладеним, прошсили суд прийняти законне рішення та слухати справу за відсутністю представника Київської міської ради.

18.09.2024 року від представника позивача на адресу суду надійшла відповідь на відзив у якій вказано, що твердження Відповідача, що оскільки власник 1/6 частини квартири АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , то Позивач, достеменно знав чиїм майном володів на протязі останніх 20 років, є надуманим та необґрунтованим. Намагаючись переконати суд в тому, що таке його припущення є фактом, Відповідач у своєму відзиві на позовну заяву не надав суду жодних доказів, у тому числі письмових, з яких можна було б зробити висновок, що Позивач, достеменно знав чиїм майном володіла на протязі останніх 20 років. Разом із тим Відповідач умисно ігнорує той факт, що після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 власника 1/6 частини квартири АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 , Позивачка внаслідок набуття 23.11.2004 року права власності на 5/6 частин квартири, фактично добросовісно заволоділа 1/6 частиною вказаної квартири, коли власника цієї 1/6 вже не було, оскільки він помер за 10 років до фактичного заволодіння Позивачкою 1/6 частиною квартири. У подальшому протягом майже 20 років Позивачка добросовісно, відкрито і безперервно, у розумінні ст. 344 Цивільного кодексу України, володіла 1/6 частиною вказаної квартири, не знаючи і не можучи знати чиїм майном вона володіє. Твердження Відповідача про те, що «дії Позивача свідчать про недобросовісність такого володіння, а тому правові підстави для визнання права власності за набувальною давністю відсутні» також є надуманим припущенням, на обґрунтування якого Відповідач не надав суду жодного належного та допустимого доказу. Таким чином, заперечення проти позову, викладені Відповідачем у його відзиві на позовну заяву від 14.08.2024 р., не можуть братися судом до уваги, оскільки є надуманими, необґрунтованими, такими, що не грунтуються на законі та суперечать усталеній судовій практиці щодо набуття права власності на нерухоме майно за набувальною давністю. Враховуючи, що ОСОБА_1 добросовісно заволоділа 1/6 частиною квартири АДРЕСА_1 і продовжує відкрито, безперервно користуватися вказаним нерухомим майном, нести витрати на його утримання та з урахуванням вимог ст. 344 ЦК України, строк, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, з 23.11.2004 року становить майже 20 років безперервного володіння, вважає, що наявні всі передбачені законом підстави для задоволення позову та визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/6 частину квартири АДРЕСА_1 .

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 17 грудня 2025 року, підготовче провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Київської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, - закрито; призначено справу до судового розгляду по суті.

В судові засідання представники з`явились, просили позов задовольнити з підстав, які в ньому викладені.

Позивач в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлена належним чином.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили. У відзиві на позовну заяву зазначали, що просять розгляд справи здійснювати за відсутності представника Київської міської ради.

Статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.

У листі Верховного Суду України від 25.01.2006 № 1-5/45, визначено критерії оцінювання розумності строку розгляду справи, якими серед іншого є складність справи та поведінка заявника.

У пункті 26 рішення ЄСПЛ від 15.05.2008 у справі «Надточій проти України» (заява №7460/03) зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Згідно ст. 12-2 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 №389-VIII, в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України; повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені.

Заяв та / або клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило.

З урахуванням викладеного, ст. ст. 128 - 131, 223 ЦПК України та з метою уникнення затягування розгляду справи суд вважав за можливе розглянути справу за відсутності представника відповідача.

Вислухавши представників позивача, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини, що регулюються нормами цивільно-процесуального законодавства.

Як вбачається з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №312494201 від 14.10.2022 року, ОСОБА_1 є власником 5/6 квартири за адресою: АДРЕСА_1 , підстава державної реєстрації: дублікат договору дарування частини квартири серія та номер 3-336, виданий 14.10.2022 (а.с. 13).

Відповідно до листа Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» (Вих. №062/14-1862 від 20.20.2024 року), об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 на праві власності зареєстровано: 5/6 частин об`єкту за ОСОБА_1 на підставі договору дарування, посвідченого п`ятою Київською державною нотаріальною конторою 23.11.2004, зареєстровано в БТІ 03.12.2004, реєстровий №272; 1/6 частина об`єкту за ОСОБА_3 на підставі Свідоцтва про право власності на житло, видане Органом приватизації Жовтневої районної державної адміністрації 11.05.1993, зареєстровано в БТІ 08.06.1993, реєстровий №272 (а.с. 14).

Судом досліджено Довідку (про показники об`єкту нерухомого майна) (Вих. №22/09/22-25362 від 22.09.2022 року) (а.с. 15), Технічний паспорт (а.с. 16 - 20), Витяг з реєстру будівельної діяльності щодо інформації про технічні інвентаризації Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва (а.с. 21 - 23).

Як вбачається зі свідоцтва про смерть серія НОМЕР_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 24).

Також, позивачем надано суду довідку про стан заборгованості від 21.02.2024 року (а.с. 27), квитанції за 2022 рік щодо оплати комунальних послуг (а.с. 28 - 33).

Інших доказів надано суду не було.

Таким чином, судом встановлено, що позивач є власником 5/6 квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , що сторонами не оспорюється.

1/6 частина зазначеної квартири належала ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , тобто до дати набуття у власність відповідної частки квартири позивачкою.

При цьому, будь - яких доказів щодо осіб, які проживали з ОСОБА_3 станом на момент його смерті, наявності або відсутності спадкоємців, надано суду не було.

Як вбачається з відзиву на позовну заяву, Київська міська рада вважає, що частка квартири у розмірі 1/6 є комунальною власністю територіальної громади м. Києва. Однак, доказів на підтвердження зазначених фактів надано не було.

Відповідно до ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред`явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п`ятнадцять, а на рухоме майно - через п`ять років з часу спливу позовної давності. Втрата не з своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності у разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Як вбачається з правової позиції, викладеної у Постанові Верховного суду від 24 січня 2019 року у справі № 755/16913/16-ц, аналіз указаної норми дає підстави для висновку, що за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно. При цьому необхідно виходити з того, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Отже суду при вирішенні спору належить встановити саме факт добросовісності заявника на момент отримання ним майна, а саме, що у позивача, як володільця майна не могло бути сумнівів у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.

Суд зважає на те, що набуття позивачкою права власності на 5/6 квартири не є автоматичним підтвердженням володіння 1/6 вказаної квартири.

Позивачем надано до матеріалів справи на підтвердження обставин, викладених у позові, квитанції за 2022 - 2024 роки, інших доказів надано не було.

Таким чином, доказів безперервного володіння позивачкою нерухомим майном, а саме 1/6 квартири, яка на праві власності належала ОСОБА_3 , протягом строків, зазначених у ст. 344 ЦК України, надано суду не було.

Як вбачається з правової позиції Великої палати Верховного Суду, яка викладена у Постанові від 14.05.2019 року у справі № 910/17274/17, Велика Палата Верховного Суду підтримала правовий висновок Касаційного цивільного суд у складі Верховного Суду щодо умов набуття права власності за набувальною давністю, визначивши, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. Натомість добросовісним є володіння, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Така добросовісність має існувати саме на момент заволодіння особою чужим майном. Відсутність добросовісності під час заволодіння особою спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені статтею 344 Цивільного кодексу України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі №910/17274/17 (провадження № 12-291гс18) зроблено висновок, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

При цьому, доказів на підтвердження добросовісності та безтитульності володіння майном право власності на яке за набувальною давністю просить визнати позивач, надано суду також не було.

Крім того, якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном (Постанова ВС від 29 червня 2022 року у справі № 199/6591/19).

При цьому, позивачем не доведено зазначених обставин.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Докази мають бути належними, допустимими, достовірними та достатніми (ст. ст. 77 - 79 ЦПК України).

Як вбачається з ч. ч. 1 - 2 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Таким чином, виходячи із встановлених фактичних обставин справи, суд ідйшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

З врахуванням того, що позов задоволенню не підлягає, судовий збір покладається на позивача.

При цьому, при зверненні до суду позивач надала докази звільнення її від сплати судового збору.

Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, судовий збір підлягає компенсації за рахунок держави.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 4, 12, 13, 76 - 81, 141, 247, 259, 263, 264, 265, 274, 280, 352, 354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Київської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, - відмовити.

Судовий збір компенсувати за рахунок держави.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду шляхом подання в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення суду апеляційної скарги.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості щодо учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 );

Відпоідач: Київська міська рада (місцезнаходження: 01044, м. Київ, вул. Хрещатик, буд. 36, ).

Суддя І. О. Тесленко