Справа № 381/2345/24
Провадження № 2/369/2548/25
РІШЕННЯ

Іменем України

26.03.2025 м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Пінкевич Н.С.

при секретарі Осіпова В.І.,

за участі представника позивача Дешевого О.А.,

представника відповідача Рудяк А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони центрального регіону про зняття арешту з нерухомого майна,

У С Т А Н О В И В :

Позивач звернулася до суду з вищевказаним позовом. Свої вимоги мотивувала тим, що з державного реєстру речових прав на нерухоме майно їй стало відомо про наявність обтяження на нерухоме майно, підставою обтяження є постанова про визнання речовим доказом б/н 09.09.2011, Військова прокуратура Київської гарнізону, об`єкт обтяження земельна ділянка площею 0,1461 га, для будівництва та обслуговування жилого будинку, адреса: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:006:0146.

На адвокатський запит листом від 05.03.2024 року вих. №04/1424вих26 Київської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони було надано копії документа у кримінальній справі №11405040. Із наданих документів вбачається, що постановою помічника військового прокурора Київського гарнізону капітана юстиції Дядюшкіна ЄВ.В від 06.09.2011 в межах кримінальної справи №11405040 було визнано речовим доказом у кримінальній справі земельні ділянку площею 0,1461 га, (кадастровий номер :01:006:0146), яка розт.ашована за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказав, що дата наданої постанови вказана, як 06.09.2011, тоді як в державному реєстрі обтяжень дата постанови зазначена 09.09.2011, також в наданій копії постанови кадастровий номер земельної ділянки вказаний :01:007:0146, тоді як в державному реєстрі обтяжень вірний кадастровий номер :01:006:0146, що може бути результатом описки.

Також вказав, що доданих документів до позову вбачається, що арешт на земельну ділянку було накладено з мою забезпечення збереження доказу в кримінальній справі №11405040, яка є завершеною, у відношенні позивача не здійснювалося жодних процесуальних дій та вона не є учасником кримінальної справи.

Враховуючи викладене просив суд зняти (скасувати) арешт із земельної ділянки площею 0,1461 га, цільове призначення: для будівництва та обслуговування жилого будинку, адреса: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:006:0146, накладений на підставі постанови про визнання речовим доказом, б/н, 09.09.2011, Військової прокурати Київського гарнізону. Скасувати рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 11606623 від 14.09.2011 15:08:17, яким державним реєстратором було внесено запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (Єдиний реєстр заборон відчуження об`єктів нерухомого майна) про обтяження за типом обтяження: арешт нерухомого майна, щодо земельної ділянки площею 0,1461 га, цільове призначення: для будівництва та обслуговування жилого будинку, адреса: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:006:0146, накладений на підставі постанови про визнання речовим доказом, б/н, 09.09.2011, Військової прокуратури Київського гарнізону.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13.06.2024 року відкрито провадження у справі.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21.10.2024 року прийнято до розгляду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони центрального регіону про зняття арешту з нерухомого майна.

30.01.2025 року на адресу суду від представника відповідача надійшли письмові пояснення, в яких представник вказав, що 19.08.2011 року на підставі перевірки в сфері додержання вимог земельного законодавства України під час відчуження частини земельної ділянки військового містечка № НОМЕР_1 було порушено кримінальну справу №11405040. 13.04.2012 року було частково закрито кримінальну справу, однак доля речових доказів під час прийняття рішення вирішена не була, оскільки за результатами досудового слідства, обвинувальний висновок по кримінальній справі №11405040 за обвинуваченням ОСОБА_2 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 425 КК України скеровано до Солом`янського районного суду міста Києва. Постановою Солом`янського районного суду міста Києва від 04.05.2012 року у справі №1-659/12 звільнено ОСОБА_2 від кримінальної відповідальності, а також вирішено долю речових доказів, а саме земельні ділянки повернути у власність, у тому числі земельну ділянку площею 0,1461 га (кадастровий номер :01:006:0146), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 повернути у власність ОСОБА_1 . Також вказав, що КПК України 1960 року не врегульовував питань, пов`язаних зі зняттям арешту на майно, накладеного на підставі процесуального рішення в межах досудового слідства, за умови, що у кримінальній справі №11405040 після постановлення остаточного рішення не вирішено питання скасування такого заходу, відсутні правові підстави подальшого застосування заходу у вигляді арешту майна.

У судовому засідання представник позивача позовні вимоги підтримав, просив суд задовольнити.

У судовому засіданні представник відповідача, щодо позову заперечувала, просила суд відмовити у задоволенні позову.

Дослідивши матеріали справи та проаналізувавши обставини в їх сукупності, надавши оцінку зібраним по справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об`єктивному та всебічному з`ясуванні обставин справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки з кадастровим номером :01:006:0146.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна вбачається, що підставою обтяження: постанова про визнання речовим доказом, б/н, 09.09.2011 року, Військова прокуратура Київського гарнізону.

Відповідно до постанови помічника військового прокурора Київського гарнізону капітана юстиції Дядюшкіна Є.В. від 06 вересня 2011 року визнано речовим доказом у кримінальній справі №11405040 земельну ділянку площею 0,1461 га (кадастровий номер :01:007:0146), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до витягу про реєстрацію в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна вбачається, що підстава обтяження: постанова про визнання речовим доказом б/н, 09.09.2011 Військова прокуратура Київського гарнізону, об`єкт обтяження: земельна ділянка площею 0,1461 га, для будівництва та обслужування жилого будинку, кадастровий номер: :01:006:0146, АДРЕСА_1 .

Відповідно до копії постанови Солом`янського районного суду м. Києва у справі №1-659/12 від 04 травня 2012 року вбачається, що кримінальну справу по обвинуваченню ОСОБА_2 у вчиненні злочину передбаченого ч. 2 ст. 425 КК України закрито. Речові докази , а саме земельні ділянки повернути у власність, у тому числі земельну ділянку площею 0,1461 га (кадастровий номер :01:007:0146), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 повернуто у власність ОСОБА_1 .

Згідно із ч. 1 ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У даній справі позивач оскаржує арешт, накладений у межах кримінального провадження за правилами КПК України 1960 року. При цьому згідно з пунктом 9 розділу XI «Перехідні положення» КПК України 2012 року арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.

Відповідно до статті 126 КПК України 1960 року, чинного на час накладення слідчим арешту на майно позивача, зазначений захід міг тимчасово застосовуватися слідчим або судом на період досудового слідства та/або судового розгляду для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. Як було визначено в цій же статті, накладений на майно арешт підлягав скасуванню органом досудового слідства, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба.

Правова природа арешту майна не змінилася і з прийняттям чинного КПК України, норми якого більш докладно регламентують мету, підстави й порядок застосування та скасування цього заходу забезпечення кримінального провадження.

Зокрема, згідно із статтею 170 КПК України завданнями арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Арешт майна має тимчасовий характер, і його максимально можлива тривалість обмежена часовими рамками досудового розслідування та/або судового розгляду до прийняття процесуального рішення, яким закінчується кримінальне провадження.

Після закінчення кримінальної справи (в даному випадку вироком суду) відповідне втручання у право власності фактично набуває свавільного характеру, й заінтересована особа правомірно розраховує на його припинення. Такі правомірні очікування ґрунтуються на закріпленому у статті 3 Конституції України, статті 13 Конвенції головному обов`язку держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність, утверджувати й забезпечувати права і свободи та надавати людині ефективний засіб їх юридичного захисту.

Водночас способів захисту права власника або іншого володільця, порушеного внаслідок неприйняття після припинення кримінальної справи обов`язкового процесуального рішення про скасування арешту майна, у виниклих правовідносинах кримінальний процесуальний закон не передбачає.

Відповідно до пункту дев`ятого розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Ця норма узгоджується з вимогами частини першої статті 5 КПК України, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення.

З огляду на зазначене на правовідносини, пов`язані з розв`язанням питання про припинення арешту майна позивача, поширюються норми КПК України 1960 року.

Проте положеннями цього Кодексу передбачалося прийняття рішення про зняття арешту з майна на стадії досудового слідства лише в межах провадження у кримінальній справі.

Шляхів виправлення помилки, допущеної слідчим, прокурором або судом у зв`язку з неприйняттям обов`язкового рішення про скасування арешту майна, після припинення кримінальної справи, КПК України 1960 року не встановлював.

Згідно із статтею 174 КПК України як підозрюваний, обвинувачений, їх захисник або законний представник, так і інший власник або володілець майна вправі звернутися до слідчого судді з клопотанням про скасування арешту майна, в тому числі на тій підставі, що в подальшому застосуванні відповідного заходу відпала потреба.

З урахуванням цього, вирішення питання про припинення втручання у право власності ОСОБА_1 шляхом звернення до слідчого або прокурора на підставі КПК України 1960 року не буде ефективним способом захисту порушеного права.

За правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц (провадження № 14-496цс18), нормативна неврегульованість порядку захисту права людини, яке очевидно безпідставно обмежується, не може виправдовувати відмову в його захисті. Зволікання з наданням ефективного засобу юридичного захисту тягне погіршення правового становища людини, яка зазнає негативних наслідків від перешкод в отриманні реальної можливості виправити помилку, та перебуває у стані невизначеності тривалий час.

Після припинення кримінальної справи арешт майна стає публічним обтяженням права власності, підстави для подальшого існування якого відпали. При цьому втрачається можливість застосування специфічного порядку скасування такого обтяження, зумовленого кримінальними процесуальними відносинами. Арешт майна у такому разі з заходу забезпечення кримінального провадження перетворюється на неправомірне обмеження права особи користуватися належним їй майном.

Водночас вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин.

Судом кримінальної юрисдикції повинні розглядатися скарги на законність і обґрунтованість арешту майна, розв`язання яких потребує перевірки наявності підстав і дотримання процедури, встановлених кримінальним процесуальним законом, тобто вирішення по суті питань, які безпосередньо стосуються порядку здійснення кримінального провадження.

Скасування арешту майна, накладеного слідчим у кримінальній справі, яку припинено, не пов`язане з оцінкою правомірності застосування органом досудового слідства такого заходу, а необхідність прийняття відповідного рішення є безспірною й безальтернативною з огляду на припинення кримінальних процесуальних правовідносин.

За таких обставин вирішення цього питання судом у порядку цивільного судочинства не призведе до заміщення ним функцій суду кримінальної юстиції та не може завдати шкоди інтересам кримінального провадження.

Такого ж висновку дійшов Верховний Суд в постанові 17.03.2023 р. у справі № 363/2043/20.

У постанові від 30 червня 2020 року у справі № 727/2878/19 (провадження № 14-516цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що спори про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами КПК України 1960 року та незнятого за цим Кодексом після закриття кримінальної справи, слід розглядати за правилами цивільного судочинства.

Згідно ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна.

На сьогодні позивач позбавлена можливості розпорядитися належним їй майном через наявність арешту. Таким чином, арешт накладений на майно порушує право власності позивача.

Враховуючи наявність накладеного арешту на майно, неможливість скасування арешту в позасудовому порядку та оскільки позивач в інший спосіб, крім звернення до суду з позовом про зняття арешту, захистити своє порушене право власності не може, суд приходить до висновку про необхідність захисту її права шляхом скасування арешту із земельної ділянки площею 0,1461 га, цільове призначення: для будівництва та обслуговування жилого будинку, адреса: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:006:0146, накладений на підставі постанови про визнання речовим доказом, б/н, 09.09.2011, Військової прокурати Київського гарнізону.

Відповідно до ч.3 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню.

У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними.

Таким чином, звільнення майна з-під арешту (зняття арешту) не є відповідною правовою підставою для виключення його з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та додаткового застереження не потребує, тому вимога про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, який накладений на підставі постанови про визнання речовим доказом, б/н, 09.09.2011, Військової прокуратури Київського гарнізону задоволенню не підлягає.

З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що надані позивачем докази в своїй сукупності є достатніми та дають змогу суду дійти до висновку про часткове задоволення позову.

Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Керуючись ст. ст. 2, 10, 12, 13, 18, 43, 44, 76 - 81, 89, ЦПК України суд,

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 до Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони центрального регіону про зняття арешту з нерухомого майна- задовольнити частково.

Скасувати арешт із земельної ділянки площею 0,1461 га, цільове призначення: для будівництва та обслуговування жилого будинку, адреса: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:006:0146, накладений на підставі постанови про визнання речовим доказом, б/н, 09.09.2011, Військової прокурати Київського гарнізону.

В іншій частині відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Наталія ПІНКЕВИЧ