П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 березня 2025 року м. Київ

Справа № 760/5338/24

Провадження: № 22-ц/824/3536/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,

суддів Нежури В. А., Соколової В. В.,

секретар Сакалош Б. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Докієна Дмитра Борисовича в інтересах ОСОБА_1

на ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 02 жовтня 2024 року, постановлену під головуванням судді Данілової Т. М.,

за заявою ОСОБА_2 про забезпечення позову

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 та ОСОБА_1 про визнання договорів купівлі-продажу недійсними, відновлення становища, яке існувало до порушення,

у с т а н о в и в:

У березні 2024 року ОСОБА_5 ітаутас звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що постановою Київського апеляційного суду від 30 січня 2023 року у справі №752/16578/19 задоволено його позов до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики в розмірі 225 000 євро. Вказує, що у розписці від 02 січня 2010 року відповідачка також зобов`язувалася до погашення боргу не відчужувати (передавати в заставу) належну їй нерухомість - нежитлові приміщення (творчі майстерні), розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . Проте, вказує, що ОСОБА_4 порушила домовленості та 08.10.2021 року продала вказані нежитлові приміщення ОСОБА_1 . Вважає, що договори купівлі-продажу №1669 та №1667 мають ознаки фраудаторних правочинів, тому ОСОБА_6 просив суд визнати їх недійсними та скасувати державну реєстрацію права власності.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 02 жовтня 2024 заяву ОСОБА_3 про забезпечення позову задоволено.

Накладено арешт на:нежитлове приміщення №354, загальною площею 62,1 кв.метрів, №№1, 2, лоджія, лоджія (в літ. А) за адресою: АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 08.10.2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сніговою К.В.;

нежитлове приміщення №353, загальною площею 87,1 кв.метрів, №№1, 2, лоджія, балкон, лоджія (в літ. А) за адресою: АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 08.10.2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сніговою К.В.

Не погодившись із таким судовим рішенням, адвокат Докієн Д. Б. в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, ухвалу суду просив скасувати та постановити нову про відмову в застосуванні заходів забезпечення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд, в порушення вимог закону не вжив заходи зустрічного забезпечення позову, адже позивач не має зареєстрованого місця проживання в Україні. Крім того, вважає, що оскаржувана ухвала не містить належного обґрунтування існування реальної загрози невиконання або утруднення виконання рішення суду та мотивів, з яких виходив суд задовольняючи таку заяву. При цьому, вказує, що судом першої інстанції не було взято до уваги ту обставину, що рішенням у справі №752/16578/19 від 31.05.2021 року у задоволенні позову ОСОБА_7 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики відмовлено повністю. Звертає увагу, що майно, на яке було накладено арешт внаслідок забезпечення позову було придбане відповідачем-2 у відповідача-1 08.10.2021 року, тобто, після відмови позивачу в задоволенні позову. Також вважає, що ухвала суду не враховує інтереси відповідача-2, адже він є добросовісним набувачем нерухомого майна.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 29 січня 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Балацький І. В. в інтересах ОСОБА_3 доводи апеляційної скарги вважав необґрунтованими, зазначив, що суд першої інстанції правильно виходив із того, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову. Крім того, звертає увагу суду, що 23 січня 2025 року Голосіївський районний суд м. Києва ухвалив рішення, яким у даній справі задовольнив позовні вимоги позивача в повному обсязі. В тому числі, вважає, що доводи скаржника про те, що відчуження приміщень відбулися вже після ухвалення судом першої інстанції рішення у справі і те, що ОСОБА_4 мала повне право це робити є оманливими, оскільки таке рішення на час укладення договору купівлі-продажу не набрало законної сили та в результаті було скасовано в апеляційному порядку.

В судовому засіданні адвокат Докієн Д. Б. в інтересах ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав з викладених в ній підстав, просив задовольнити.

Адвокат Балацький І. В. в інтересах ОСОБА_3 заперечував проти доводів апеляційної скарги та вважав їх необґрунтованими.

ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, а тому, колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за її відсутності.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив із того, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання рішення суду у справі, своєчасне невжиття заходів може стати перешкодою для належного та повного захисту і відновлення порушених цивільних прав позивача, у зв`язку з тим, що вказане майно може бути відчужено надалі на користь третіх осіб, ураховуючи наявну непогашену заборгованість ОСОБА_8 перед ОСОБА_9 .

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

При цьому, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Вказана позиція викладена у постанові Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року (справа № 183/5864/17-ц, провадження № 61-38692св18).

Види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позовними вимогами.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності заявлених вимог щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками судового процесу.

У частині першій статті 150 ЦПК України наведено перелік видів забезпечення позову, серед яких у пункті 1 вирізняється накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Жодних обмежень щодо застосування такого виду забезпечення позову, як накладення арешту на майно (грошові кошти), лише у сфері майнових спорів або заборони його застосування при вирішенні немайнового спору цивільне процесуальне законодавство не містить.

Такий висновок викладений у постанові Велика Палати Верховного Суду у справі № 754/5683/22 від 24.04.2024 року.

З вищевикладеного убачається, що як характер спору (майновий або немайновий), так і те, чи підлягає судове рішення у конкретній справі примусовому виконанню, не мають вирішального значення при дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову.

Ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами та 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами.

Наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії.

З матеріалів справи убачається, що між сторонами у справі існує спір, предметом розгляду якого є оспорювання договорів з підстав їх фраудаторності. Так, є встановленою обставина, що відповідачка має непогашене зобов`язання перед позивачем. Тобто, метою звернення ОСОБА_3 з цим позовом стало те, що договора купівлі-продажу нежитлових приміщень вчинені з метою приховання майна від майбутнього стягнення на користь позивача.

Оскільки визнання недійсним правочину так чи інакше вплине на подальший правовий режим цього нерухомого майна, то обраний позивачем захід забезпечення позову є співмірним із заявленою в цій справі позовною вимогою.

Відтак, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про те, що невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду. Адже, без вжиття заходів забезпечення позову відповідач-2 має можливість безперешкодно відчужити спірне нерухоме майно, ураховуючи, що таке майно вже було відчужено в той час, коли ще діяли заходи забезпечення позову в іншому провадженні.

Водночас, відсутні підстави вважати, що застосування такого заходу забезпечення позову призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, оскільки нежитлові приміщення навіть при застосуванні заходів забезпечення позову залишаються в його володінні та користуванні.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, щодо навмисного відчуження ОСОБА_4 спірних нежитлових приміщень на користь ОСОБА_1 під час розгляду іншого провадження № 752/16578/19, з огляду на те, що зазначені доводи позивача є обґрунтуванням заявленого позову, а отже, підлягають оцінці в межах розгляду справи по суті.

Також не знайшли в ході апеляційного перегляду справи доводи щодо необхідності скасування оскаржуваного рішення у зв`язку із незастосуванням судом першої інстанції заходів зустрічного забезпечення позову, з огляду на те, що відсутність зареєстрованого місця проживання в Україні сама по собі не є безумовною підставою для застосування зустрічного забезпечення позову.

Зустрічне забезпечення позову (контрзабезпечення) застосовується у випадках, коли є необхідність забезпечити баланс інтересів сторін судового процесу, мінімізувати ризики зловживання правами, тощо. Однак, судами, як правило, оцінюється не лише факт відсутності зареєстрованого місця проживання, а й інші обставини, такі як: реальний ризик невиконання судового рішення; поведінка сторін під час процесу; фінансовий стан відповідача, тощо.

Тобто, відсутність прописки (реєстрації місця проживання) у позивача може бути одним із факторів для ухвалення рішення про зустрічне забезпечення, але не є автоматичною чи безумовною підставою для його застосування.

Колегія суддів приймає до уваги, що 23 січня 2025 року Голосіївський районний суд м. Києва ухвалив рішення, яким у даній справі задоволено позовні вимоги ОСОБА_3 в повному обсязі.

Однак, ураховуючи те, що вищезазначене рішення суду першої інстанції, яким задоволено позов ОСОБА_3 , на час подання апеляційної скарги на ухвалу про забезпечення позову та її вирішення, не набуло законної сили, потреба в забезпеченні позову не відпала, у розумінні положень статті 158 ЦПК України розгляд справи продовжується.

За таких обставин, колегія суддів доходить до висновку, що доводи апеляційної скарги є необгрунтованими, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що невжиття відповідних заходів може утруднити чи унеможливити виконання рішення суду у майбутньому, а також про те, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду, для забезпечення якого заявник просить вжити відповідні заходи.

За правилами ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Докієна Дмитра Борисовича в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Голосіївського районного суду м. Києва від 02 жовтня 2024 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 25 березня 2025 року.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді В. А. Нежура

В. В. Соколова