Справа № 183/2109/24
№ 2/183/798/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 березня 2025 року м. Самар

Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Городецького Д.І.

з секретарем судового засідання Пономаренко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в приміщенні суду цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ейс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

в с т а н о в и в :

05 березня 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ейс» через систему «Електронний суд» звернулося до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилається на те, що 14 листопада 2019 між АТ «Банк Кредит Дніпро» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 21351, згідно якого Банком надано грошові кошти (кредит) в сумі 44 343,64 грн. строком на 60 місяців, тобто до 14 листопада 2024 року, зі сплатою процентів в розмірі - 0,001% річних за строкову заборгованість та в розмірі 56,0% річних - за прострочену заборгованість; щомісячної комісії за обслуговування кредиту: з 14.11.2019 року по 13.03.2021 року в розмірі 4,5% від суми кредиту, з 14.03.2021 року по 13.06.2022 року в розмірі 3,5% від суми кредиту, з 14.06.2022 року по 13.09.2023 року в розмірі 2,5% від суми кредиту, з 14.09.2023 року по 14.11.2024 року в розмірі 1,4% від суми кредиту. Платежі з погашення заборгованості за кредитом, сплати процентів за користування кредитом та щомісячної комісії за обслуговування кредиту здійснюється у вигляді щомісячних ануїтетних платежів обов`язкових платежів в сумі не менше 2 066,41 грн. (п. 1.1, 1.2 Договору). Дата та розмір обов`язкового платежу зазначається в графіку платежів, що викладені в розділі 4 Договору.

До моменту підписання кредитного договору відповідач ознайомився та погодився з умовами універсального договору банківського обслуговування клієнтів-фізичних осіб/, тарифами банку, публічним договором (офертою) АТ «Банк Кредит Дніпро» та іншою інформацією за відповідною банківською послугою, що містяться в УДБО та оприлюднені на офіційному сайті банку та відділеннях банку.

Перед укладенням договору відповідач подав всі необхідні документи, а Банк на підставі таких документів провів ідентифікацію та верифікацію його особи, з`ясував розмір його доходів, соціальний стан та здійснив інші заходи з належної перевірки клієнта відповідно до чинного законодавства України та внутрішніх нормативних документів банку.

Після успішного проведення процедури перевірки відповідача, в тому числі для цілей укладення з клієнтом кредитного договору про надання банківської послуги,клієнт підписав заяву-згоду на обробку персональних даних та доступ до його кредитної історії, що знаходиться в кінці паспорта кредиту.

Кредитний договір та документи до нього укладено в паперовій формі у відділенні Банку шляхом підписання з боку клієнта власноручним підписом, а з боку Банку, відповідно до п. 2.6.1. Універсального договору банківського обслуговування клієнтів-фізичних осіб у АТ «Банк Кредит Дніпро» (УДБО) шляхом нанесення на нього типографськими засобами відбитка печатки банку та підпису уповноваженої особи банку, зокрема, з цим погодився відповідач, відповідно до п. 3.7.3 кредитного договору.

Відповідно до п. 21.1. УДБО, підписанням Договору про надання банківської послуги клієнт підтвердив, що він: ознайомлений з умовами УДБО, тарифами банку, публічним договором (офертою) АТ «Банк Кредит Дніпро» та іншою інформацією за відповідною Банківською послугою, що містяться в УДБО та/або оприлюднені на Офіційному сайті Банку (вкладка «Приватним особам») та у відділеннях банку, вважає їх повністю зрозумілими, розумними, справедливими та прийняв їх безумовно та у повному обсязі, а також зобов`язується виконувати їх в повному обсязі; укладає договір у тому числі з дотриманням принципу «свободи договору», визначеного статтями 6 та 627 Цивільного кодексу України; до укладання УДБО та кожного договору про надання банківської послуги Клієнт отримав усю інформацію стосовно відповідної Банківської послуги в обсязі та у порядку, що передбачені статтею 7 Закону України «Про фінансові послуги та фінансові компанії» та ст.30 Закону України "Про платіжні послуги». При цьому банк на власний розсуд приймає рішення щодо надання кредиту на підставі наданих боржником документів, враховуючи його кредитну історію та платоспроможність. Банк має право відмовити клієнту у наданні кредиту повністю або частково.

Оскільки банк прийняв позитивне рішення про надання кредиту, відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором кредитодавець зобов`язався надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки.

АТ «Банк Кредит Дніпро» свої зобов`язання за договором виконало в повному обсязі, а саме надало відповідачу кредит у розмірі 44 343,64 грн., встановленому договором, що підтверджується виписками з особового рахунку за період з 14.11.2019 року по 11.07.2023 року.

Умовами кредитного договору сторони встановлюють зобов`язання позичальника здійснювати повернення кредиту частинами (обов`язковими щомісячними платежами) у розмірі та в строки, визначені договором (п. 5 паспорту споживчого кредиту, п. 4. кредитного договору).

Відповідач своїх зобов`язань за договором не виконав, в зв`язку з чим станом на 04 березня 2024 року виникла заборгованість за кредитним договором в загальному розмірі 72 706,10 грн., яка складається з: залишку строкового кредиту 28 486,71 грн.; залишку простроченого кредиту 12 734,73 грн.; залишку прострочених відсотків 0,64 грн.; залишку прострочених комісій 31 484,00 грн.

12 липня 2023 року між АТ "Банк Кредит Дніпро» (Клієнт) та ТОВ «ФК "Онлайн Фінанс» (Фактор) укладено договір факторингу № 12/07/23, строк дії якого закінчується 12 липня 2026 року. Відповідно до п. 1.1 Договору факторингу № 12/07/23 фактор передає грошові кошти в розпорядження клієнта (ціна продажу) за плату, а клієнт відступає факторові права грошової вимоги (Права Вимоги) до боржників за кредитними договорами (Портфель Заборгованості) відповідно до реєстру боржників згідно додатку 1.

Згідно з витягом із реєстром боржників до договору факторингу № 12/07/23 від 12.07.2023 від АТ "Банк Кредит Дніпро» до ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» перейшло право вимоги до відповідача на загальну суму 72 706,10 грн.

Згідно п 6.2.2 договору факторингу № 12/07/23 права вимоги переходять до фактора з моменту набрання чинності даним договором та підписання Акту приймання-передачі прав вимоги, після чого фактор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно їх заборгованості.

На виконання даних умов договору, відповідно до Акту приймання-передачі прав вимоги, Акту приймання-передачі реєстру боржників до договору факторингу № 12/07/23 від 12.07.2023 від АТ "Банк Кредит Дніпро» до ТОВ «ФК «ОнлайнФінанс» перейшло право вимоги до Відповідача на загальну суму 72 706,10 грн.

Відповідно до п. 1.3 Договору факторингу № 12/07/23 фактор має право здійснити наступне відступлення третім особам прав вимоги до боржників, придбаних від клієнта за цим договором.

29 січня 2024 року між ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» та позивачем ТОВ «ФК «Ейс» укладено Договір факторингу № 29/01/24-01, відповідно до умов якого ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» відступило право грошової вимоги ТОВ «ФК «Ейс» до відповідача за Кредитним договором.

Пунктом 1.1 Договору факторингу встановлено, що перелік Боржників, підстави виникнення Права грошової Вимоги до Боржників, сума грошових вимог та інші дані зазначені в Реєстрі Боржників від 29.01.2024 року до договору факторингу № 29/01/24-01 від 29.01.2024 року.

Згідно з Реєстром боржників від 29.01.2024 до Договору факторингу № 29/01/24-01 від 29.01.2024, до Позивача перейшло право грошової вимоги до Відповідача в сумі 72 706,10 грн.

Відповідно до п.1.2 Договору факторингу перехід від Клієнта до Фактора Прав Вимоги Заборгованості до Боржників відбувається в момент підписання Сторонами Акта прийому-передачі Реєстру Боржників згідно з Додатком № 2, після чого Фактор стає кредитором по відношенню до Боржників стосовно Заборгованостей та набуває відповідні Права Вимоги.

Підписаний сторонами та скріплений їх печатками Акт прийому-передачі Реєстру Боржників підтверджує факт переходу від Клієнта до Фактора Прав Вимоги Заборгованості та є невід`ємною частиною цього Договору. Підписаний Сторонами та скріплений їх печатками Акт прийому-передачі Реєстру Боржників до договору факторингу № 29/01/24-01 - підтверджує факт переходу від Клієнта до Фактора Прав Вимоги Заборгованості та є невід`ємною частиною цього Договору.

Позивач наголошує на тому, що після переходу права вимоги за договором факторингу № 12/07/23 від 12.07.2023 року нарахування за кредитним договором № 21351 від 14 листопада 2019 року жодним з факторів не здійснювалось.

Відповідно до п.7.6.1. УДБО банк має право визнати дату погашення кредиту такою, що настала, направивши клієнту відповідну письмову вимогу про погашення кредиту у порядку, встановленому п. 2.7. УДБО, у разі настання будь-якої з наступних подій/обставин, зокрема: несплати кредиту та/або процентів відповідно до умов Договору щонайменше протягом одного календарного місяця з дня закінчення строку (настання терміну) платежу.

Відповідач виконував умови кредитного договору, здійснюючи часткові платежі. Це свідчить про те, що він усвідомлював існування даного договору та визнавав його зобов`язання за ним. Таким чином, підтверджуючи факт укладення та розуміння його правил.

Відповідно до п. 20.1.14.6. УДБО у разі надання кредиту банк має право, передавати (відступати) права вимоги за кредитним договором і будь-яку пов`язану з ним інформацію третій особі відповідно до законодавства України без одержання згоди Клієнта на вчинення такої передачі (відступлення). Клієнт зобов`язується виконувати свої зобов`язання перед новим кредитором після повідомлення про перехід прав вимоги.

У зв`язку з чим зазначену суму, а також судові витрати в загальному розмірі 6 922,40 грн. позивач просить стягнути з відповідача на його користь.

Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 березня 2024 року зазначену позовну заяву було залишено без руху, позивачу надано строк для усунення її недоліків.

15 березня 2024 року на виконання даної ухвали представник позивача ТОВ «ФК «Ейс» через систему «Електронний суд» звернувся з позовною заявою в новій редакції, згідно якої усунув недоліки первісної.

Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 березня 2024 року відкрите провадження у справі, розгляд якої призначено за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

У відзиві представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Підодвірний Т.І. вимоги не визнав, вважає їх необґрунтованими та недоведеними. Зокрема зазначив, що Банком всупереч вимогам чинного законодавства безпідставно нараховувалася комісія за обслуговування кредиту (РКО), а саме: з 14.11.2019 року по 13.03.2021 року в розмірі 4,5% від суми кредиту, з 14.03.2021 року по 13.06.2022 року в розмірі 3,5% від суми кредиту, з 14.06.2022 року по 13.09.2023 року в розмірі 2,5% від суми кредиту, з 14.09.2023 року по 14.11.2024 року в розмірі 1,4% від суми кредиту, в той час як вказані послуги за обслуговування кредиту повинні Банками надаватися безкоштовно, у зв`язку з чим вважає положення пункту 1.2 кредитного договору щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредиту щомісячно в терміни та у розмірах, визначених графіком платежів за кредитним договором, є нікчемним. У зв`язку з чим, сплачена відповідачем комісія в загальному розмірі 36 140,02 грн. повинна бути зарахована в рахунок погашення заборгованості в першу чергу по процентам, а потім на тіло кредиту, а тому заборгованість за кредитом фактично становить 5 082,06 грн. (28 486,71 грн. (залишок строкового кредиту +12 734,73 грн. (залишок простроченого кредиту + 064 грн. (залишок прострочених відсотків) 36 140,02 грн. (сплачена комісія). Крім того, вважає, що позивачем не доведено відступлення прав вимоги за кредитним договором до відповідача, а саме не подано реєстру боржників за яким відбувалося відступлення прав вимоги.

У відповіді на відзив представник позивача ТОВ «ФК «Ейс» посилався на обставини, викладені в позові, наполягав на задоволенні позовних вимог. Зокрема зазначив, що відповідач була ознайомлена з усіма умовами договору. У кредитному договорі та паспорті споживчого кредиту зазначено детальну інформацію про кредитодавця, суму кредиту, строк кредитування, мету отримання кредиту, спосіб та строк надання кредиту, розмір реальної процентної ставки та інші умови. Щодо комісії зазначив, що Банком правомірно нараховувалася комісія, що не суперечить вимогам ЗУ «Про споживче кредитування», яким передбачено комісію та інші обов`язкові платежі за супровід послуги кредитодавця, в тому числі за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Умова про комісію була узгоджена між відповідачем і Банком, підписавши кредитний договір та паспорт споживчого кредиту, відповідач погодилася на такі умови кредитування. Зауважив, що позивачем доведено відступлення прав вимоги за кредитним договором до відповідача, а саме подано договори факторингу, витяги з реєстрів прав вимоги та акти прийому-передачі реєстру боржників за яким відбувалося відступлення прав вимоги, що є належними та допустимими доказами. При цьому, звернув увагу на те, що згідно до ст. 24 ЗУ «Про захист персональних даних» до суду було подано не повні реєстри заборгованості, а лише витяги з них, що не є підставою визнання цих доказів неналежними.

В судове засідання представник позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ейс» не з`явився, звернувся до суду з заявою, згідно якої просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_1 та її представник в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

В той же час, враховуючи, що розгляд справи здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження, від представника відповідача надійшов відзив, суд не вбачає підстав для ухвалення заочного рішення.

У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Суд, дослідивши надані позивачем докази, дійшов наступного висновку.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до частини першої, другої, третьої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст.ст.76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Докази повинні бути належними, допустимими та достовірними. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Судом встановлено, що 14 листопада 2019 між АТ «Банк Кредит Дніпро» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 21351, згідно якого Банком надано грошові кошти (кредит) в сумі 44 343,64 грн. строком на 60 місяців, тобто до 14 листопада 2024 року, зі сплатою процентів в розмірі - 0,001% річних за строкову заборгованість та в розмірі 56,0% річних - за прострочену заборгованість; щомісячної комісії за обслуговування кредиту: з 14.11.2019 року по 13.03.2021 року в розмірі 4,5% від суми кредиту, з 14.03.2021 року по 13.06.2022 року в розмірі 3,5% від суми кредиту, з 14.06.2022 року по 13.09.2023 року в розмірі 2,5% від суми кредиту, з 14.09.2023 року по 14.11.2024 року в розмірі 1,4% від суми кредиту. Платежі з погашення заборгованості за кредитом, сплати процентів за користування кредитом та щомісячної комісії за обслуговування кредиту здійснюється у вигляді щомісячних ануїтетних платежів обов`язкових платежів в сумі не менше 2 066,41 грн. (п. 1.1, 1.2 Договору). Дата та розмір обов`язкового платежу зазначається в графіку платежів, що викладені в розділі 4 Договору.

Встановлено, що АТ «Банк Кредит Дніпро» свої зобов`язання за договором виконало в повному обсязі, а саме надало відповідачу кредит у розмірі 44 343,64 грн., встановленому договором, що підтверджується виписками з особового рахунку за період з 14.11.2019 року по 11.07.2023 року, які є первинними бухгалтерськими документами.

Умовами кредитного договору сторони встановлюють зобов`язання позичальника здійснювати повернення кредиту частинами (обов`язковими щомісячними платежами) у розмірі та в строки, визначені договором (п. 5 паспорту споживчого кредиту, п. 4. кредитного договору).

Відповідач своїх зобов`язань за договором не виконав, в зв`язку з чим станом на 04 березня 2024 року виникла заборгованість за кредитним договором в загальному розмірі 72 706,10 грн., яка складається з: залишку строкового кредиту 28 486,71 грн.; залишку простроченого кредиту 12 734,73 грн.; залишку прострочених відсотків 0,64 грн.; залишку прострочених комісій 31 484,00 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості.

Встановлено, що 12 липня 2023 року між АТ "Банк Кредит Дніпро» (Клієнт) та ТОВ «ФК "Онлайн Фінанс» (Фактор) укладено договір факторингу № 12/07/23, строк дії якого закінчується 12 липня 2026 року. Відповідно до п. 1.1 Договору факторингу № 12/07/23 фактор передає грошові кошти в розпорядження клієнта (ціна продажу) за плату, а клієнт відступає факторові права грошової вимоги (Права Вимоги) до боржників за кредитними договорами (Портфель Заборгованості) відповідно до реєстру боржників згідно додатку 1.

Згідно з витягом із реєстром боржників до договору факторингу № 12/07/23 від 12.07.2023 від АТ "Банк Кредит Дніпро» до ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» перейшло право вимоги до відповідача на загальну суму 72 706,10 грн.

Згідно п 6.2.2 договору факторингу № 12/07/23 права вимоги переходять до фактора з моменту набрання чинності даним договором та підписання Акту приймання-передачі прав вимоги, після чого фактор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно їх заборгованості.

На виконання даних умов договору, відповідно до Акту приймання-передачі прав вимоги, Акту приймання-передачі реєстру боржників до договору факторингу № 12/07/23 від 12.07.2023 від АТ "Банк Кредит Дніпро» до ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» перейшло право вимоги до Відповідача за кредитним договором на загальну суму 72 706,10 грн.

Відповідно до п. 1.3 Договору факторингу № 12/07/23 фактор має право здійснити наступне відступлення третім особам прав вимоги до боржників, придбаних від клієнта за цим договором.

29 січня 2024 року між ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» та позивачем ТОВ «ФК «Ейс» укладено Договір факторингу № 29/01/24-01, відповідно до умов якого ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» відступило право грошової вимоги ТОВ «ФК «Ейс» до відповідача за Кредитним договором.

Пунктом 1.1 Договору факторингу встановлено, що перелік Боржників, підстави виникнення Права грошової Вимоги до Боржників, сума грошових вимог та інші дані зазначені в Реєстрі Боржників від 29.01.2024 року до договору факторингу № 29/01/24-01 від 29.01.2024 року.

Згідно з Реєстром боржників від 29.01.2024 до Договору факторингу № 29/01/24-01 від 29.01.2024, до Позивача перейшло право грошової вимоги до Відповідача в сумі 72 706,10 грн.

Відповідно до п.1.2 Договору факторингу перехід від Клієнта до Фактора Прав Вимоги Заборгованості до Боржників відбувається в момент підписання Сторонами Акта прийому-передачі Реєстру Боржників згідно з Додатком № 2, після чого Фактор стає кредитором по відношенню до Боржників стосовно Заборгованостей та набуває відповідні Права Вимоги.

Підписаний сторонами та скріплений їх печатками Акт прийому-передачі Реєстру Боржників підтверджує факт переходу від Клієнта до Фактора Прав Вимоги Заборгованості та є невід`ємною частиною цього Договору. Підписаний Сторонами та скріплений їх печатками Акт прийому-передачі Реєстру Боржників до договору факторингу № 29/01/24-01 - підтверджує факт переходу від Клієнта до Фактора Прав Вимоги Заборгованості та є невід`ємною частиною цього Договору.

За приписами пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові (частин перша статті 513 ЦК України).

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України).

Отже, відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбувається на підставі укладеного між ними правочину.

Частиною першою статті 1077 ЦК визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

За змістом частини першої статті 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора в зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням (частина друга статті 516 ЦК України).

Відповідно до ст. 1082 ЦК України, боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним. Виконання боржником грошової вимоги факторові відповідно до цієї статті звільняє боржника від його обов`язку перед клієнтом.

Згідно Правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 23 вересня 2015 року у справі №6-979цс15, боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору, неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обов`язку погашення кредиту взагалі.

Як встановлено вище, відповідно до Витягу з реєстру боржників від 29.01.2024 року до Договору факторингу № 29/01-21-01 від 29.01.2024 року, TOB «ФК «Ейс» набуло права грошової вимоги до Відповідача за кредитним договором № 21351 від 14 листопада 2019 року, заборгованість за яким становить 72 706,10 грн., яка складається з: залишку строкового кредиту 28 486,71 грн.; залишку простроченого кредиту 12 734,73 грн.; залишку прострочених відсотків 0,64 грн.; залишку прострочених комісій 31 484,00 грн.

Наявність заборгованості відповідача також підтверджено розрахунком заборгованості за кредитним договором № 21351 від 14 листопада 2019 року.

Судом встановлено, що після переходу права вимоги за договором факторингу № 12/07/23 від 12.07.2023 року нарахування за кредитним договором № 21351 від 14 листопада 2019 року жодним з факторів не здійснювалось.

Таким чином, між сторонами виник спір щодо виконання зобов`язань за кредитними договорами.

Вирішуючи питання по суті заявлених вимог, суд застосовує наступні норми права.

За приписами ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

У відповідності до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1ст. 627 ЦК України).

За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (ч. 2 ст. 639 ЦК України).

У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Ч. 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).

Із наданих позивачем доказів, зокрема виписки за особовим рахунком клієнта вбачається, що відповідач ОСОБА_1 користувалася кредитними коштами та здійснювала повернення кредитних коштів Банку. Всі ці дії свідчать про те, що відповідач отримала кредитні кошти та користувалася ними з частковим поверненням.

Отже, фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку ані первісному, ані теперішньому кредитору не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

З наданого банком розрахунку заборгованості станом на 04 березня 2024 року заборгованість за кредитним договором № 21351 від 14 листопада 2019 року, становить 72 706,10 грн., яка складається з: залишку строкового кредиту 28 486,71 грн.; залишку простроченого кредиту 12 734,73 грн.; залишку прострочених відсотків 0,64 грн.; залишку прострочених комісій 31 484,00 грн.

Також зазначені суми заборгованості відображені у виписках по особовому рахунку відповідача ОСОБА_1 , які є первинними бухгалтерськими документами.

Щодо вимог Банку по процентах за користування кредитом слід зазначити наступне.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ «Банк Кредит Дніпро»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 указаного Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року №1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII).

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону №1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Пересічний споживач банківських послуг, з урахуванням звичайного рівня освіти, та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права, бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви, про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки, Умови та правила надання банківських послуг, це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує, як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил, тим більше, співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Такі висновки відповідають правовим висновкам, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року по справі №342/180/17-ц.

Як встановлено вище, підписаний відповідачем кредитний договір та паспорт споживчого кредиту від 14 листопада 2019 року містять погоджений розмір процентів, а саме: 0,001% річних за строкову заборгованість та 56,0% річних - за прострочену заборгованість. Таким чином, між сторонами було погоджено процентну ставку за користування кредитними коштами.

Окрім того, факт отримання кредитних коштів та користування ними відповідачем не заперечувалося у наданому стороною відповідача відзиві.

Разом з тим, розглядаючи обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення комісії, суд виходить з наступного.

Відповідно до частин першої та другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець, на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.

Відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.

З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 21 жовтня 2020 року у справі № 194/1387/19, провадження № 61-7416св20.

Нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків.

Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Нікчемний правочин (частина друга статті 215 ЦК України) є недійсним вже в момент свого вчинення (ab initio), і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично (ipso iure). Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх (erga omnes).

Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу /набуття/зміни/встановлення/припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає.

Такі висновки зроблені в постанові Верховного Суду від 08 лютого 2023 року у справі №359/12165/14-ц.

Тлумачення частини першої статті 203 ЦК України свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому. Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених ст. 4 ЦК України. Втім більшість законодавчих актів носять комплексний характер і в них поряд із приватно - правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у приватно - правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно - правових нормах.

Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 18 травня 2022 року в справі №613/1436/17.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Суд звертає увагу, що в кредитному договорі № 1351 від 14 листопада 2019 року не зазначено конкретного переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з обслуговуванням кредиту, що надаються відповідачу та за які Банком встановлена щомісячна комісія, також позивач не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні оспорюваного кредитного договору, а тому положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісяця сплачувати комісію за обслуговування кредиту: з 14.11.2019 року по 13.03.2021 року в розмірі 4,5% від суми кредиту, з 14.03.2021 року по 13.06.2022 року в розмірі 3,5% від суми кредиту, з 14.06.2022 року по 13.09.2023 року в розмірі 2,5% від суми кредиту, з 14.09.2023 року по 14.11.2024 року в розмірі 1,4% від суми кредиту, є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року в справі №496/3134/19, зроблені наступні висновки: якщо сторона правочину вважає його нікчемним, то така сторона за загальним правилом може звернутися до суду не з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним, а за застосуванням наслідків виконання недійсного правочину (наприклад, з вимогою про повернення одержаного на виконання такого правочину), обґрунтовуючи свої вимоги нікчемністю правочину. Якщо ж інша сторона звернулася до суду з вимогою про виконання зобов`язання з правочину в натурі, то відповідач вправі не звертатись з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним (зустрічною чи окремою), а заперечувати проти позову, посилаючись на нікчемність правочину. Суд повинен розглянути такі вимоги i заперечення й вирішити cпip по суті; якщо суд дійде висновку про нікчемність правочину, то суд зазначає цей висновок у мотивувальній частині судового рішення в якості обґрунтування свого висновку по суті спору, який відображається у резолютивній частині судового рішення.

Велика Палата Верховного Суду наголошує, що судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту.

Пунктом 1.2. кредитного договору № 1351 від 14 листопада 2019 встановлено комісію за обслуговування кредиту: з 14.11.2019 року по 13.03.2021 року в розмірі 4,5% від суми кредиту, з 14.03.2021 року по 13.06.2022 року в розмірі 3,5% від суми кредиту, з 14.06.2022 року по 13.09.2023 року в розмірі 2,5% від суми кредиту, з 14.09.2023 року по 14.11.2024 року в розмірі 1,4% від суми кредиту, тобто фактично встановлено плату позичальника за надання інформації щодо його кредиту, безоплатність надання якої прямо передбачена частиною першою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування».

Враховуючи наведене, оскільки відповідачу було встановлено щомісячну плату за послуги Банку, які за законом повинні надаватись безоплатно, суд вважає, що положення кредитного договору, укладеного між сторонами про зобов`язання позичальника сплачувати комісію за обслуговування кредиту: з 14.11.2019 року по 13.03.2021 року в розмірі 4,5% від суми кредиту, з 14.03.2021 року по 13.06.2022 року в розмірі 3,5% від суми кредиту, з 14.06.2022 року по 13.09.2023 року в розмірі 2,5% від суми кредиту, з 14.09.2023 року по 14.11.2024 року в розмірі 1,4% від суми кредиту, щомісячно у терміни та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором, є нікчемними.

Відтак, нарахування позивачем заборгованості по комісії за кредитним договором № 1351 від 14 листопада 2019 року в розмірі 31 484,00 грн. є безпідставними.

З урахуванням викладеного позовні вимоги про стягнення заборгованості за комісією в розмірі 34 484,00 грн. задоволенню не підлягають.

Як зазначалося вище, з наданого банком розрахунку заборгованості станом на 04 березня 2024 року заборгованість за кредитним договором становить 72 706,10 грн., яка складається з: залишку строкового кредиту 28 486,71 грн.; залишку простроченого кредиту 12 734,73 грн.; залишку прострочених відсотків 0,64 грн.; залишку прострочених комісій 31 484,00 грн.

Разом з тим, судом встановлено, що відповідачем ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором було сплачено комісію в загальному розмірі 36 140,02 грн., а тому вказана сума повинна бути зарахована в рахунок погашення заборгованості в першу чергу по процентам, а потім на тіло кредиту.

Таким чином, заборгованість по кредитному договору № 1351 від 14 листопада 2019 року у відповідача становить 5 082,06 грн. (28 486,71 грн. (залишок строкового кредиту +12 734,73 грн. (залишок простроченого кредиту + 064 грн. (залишок прострочених відсотків) 36 140,02 грн. (сплачена комісія).

У зв`язку з наведеним, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за кредитним № 1351 від 14 листопада 2019 року в розмірі 5 082,06 грн., яка складається із залишку строкового кредиту

Інші доводи сторін судом не приймаються до уваги, оскільки не спростовують наведених висновків суду.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Згідно з частинами першою та шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Між тим, суд вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Також слід зазначити, що згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає.

Таким чином, з урахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності,суд дійшов висновку, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ейс» підлягають частковому задоволенню.

Вирішуючи питання в частині розподілу між сторонами судових витрат, суд виходить з наступного.

У позові позивач навів попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат на суму 6 922,40 грн., які складаються з: витрат на професійну правничу допомогу 4 500,00 грн. та судового збору за подання позову 2 422,40 грн.

Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом першим частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правової допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат; 3) для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно ч.ч.1,2 ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У своїй постанові КАС ВС від 16 квітня 2020 року у справі № 727/4597/19 зробив висновок про те, що відповідно до положень статті 14 ПК України адвокати здійснюють незалежну професійну діяльність. У свою чергу, Закон №5076-VI не наводить форму та вимоги до документа, що підтверджує оплату гонорару (винагороди) адвокату. Закон №265/95-ВР, Положення №13 та Положення №148 не визначають порядок здійснення розрахунків адвокатом зі своїм клієнтом за готівку, оскільки не поширюються на осіб, що здійснюють незалежну професійну діяльність (пункт 35 цієї постанови). Тобто, аналіз спеціального законодавства, щодо діяльності адвоката, дає право зробити висновок, про те, що законодавством України не встановлено відповідних вимог до розрахункового документа який повинен надати адвокат при сплаті клієнтом послуг, а також не встановлено форму такого документа (п. 36 постанови). Враховуючи наведене та той факт, що відкриття власного рахунку не є обов`язком адвоката, а тому останній може видати клієнту на його вимогу складений в довільній формі документ (квитанція, довідка, тощо) який буде підтверджувати факт отримання коштів від клієнта (п. 37 даної постанови).

У постанові Верховного Суду від 03 травня 2018 року у справі № 372/1010/16-ц зроблений висновок про те, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Такий висновок зазначений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року, справа № 826/1216/16, провадження № 11-562ас18, у постанові Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року справа № 301/1894/17.

Позивачем на підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу надано: договір про надання правової допомоги № 16/02/24 від 16.02.2024 року; прас щодо розміру вартості послуг; додаткову угоду № 1 від 16.02.2024 року до договору про надання правової допомоги № 16/02/24 від 16.02.2024 року; додаткову угоду № 1 від 13.05.2024 року до договору про надання правової допомоги № 16/02/24 від 16.02.2024 року; свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 4956 від 24.04.2012 року; акт прийому передачі наданих послуг від 16.02.2024 року до договору про надання правової допомоги № 16/02/24 від 16.02.2024 року, згідно якого Адвокатським бюро «Тараненко та партнерами» надано послуги загальною вартістю 4 500,00 грн., з яких: вивчення матеріалів справи про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 за кредитним договором 1351 від 14.11.2019 року 500,00 грн. (за 1 год.) та складання позовної заяви 4 00,00 грн. (2 год.).

При цьому, суд враховує позицію Об`єднаної Палати КГС ВС, викладену в постанові від 03.10.2019 року у справі № 922/445/19, згідно якої розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц зробила висновок про те, що саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування таких витрат одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

При цьому, відповідач клопотання про зменшення витрат на професійну правничу допомогу під час розгляду справи не подавав.

Так, позивачем заявлено вимогу на загальну суму 72 706,10 грн., з яких судом задоволено на загальну суму 5 082,06 грн., що становить 6,99%, виходячи з розрахунку: 5 082,06 грн.(задоволено) / 72 706,10 грн. (заявлено) х 100% = 6,99%).

Від заявленої на правову допомогу суми 4 500,00 грн. 6,99% становить 314,55 грн. (4 500,00 грн. х 6,99 / 100), які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Враховуючи, що суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог, з урахуванням вимог співмірності і розумності, вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правничу допомогу пропорційно розміру задоволених позовних вимог, що становить15 077,52 грн.

Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивачем при зверненні суду було сплачено судовий збір у розмірі 2 422,40 грн.

Оскільки позов підлягає частковому задоволенню, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 169,32 грн., виходячи з розрахунку: (5 082,06 грн. (сума, задоволена судом) х 2 422,40 грн. (сплачений судовий збір) / 72 706,10 грн. (заявлена сума).

На підставі викладено та керуючись 2, 4, 81, 82, 141, 142, 259, 263-265, 268, 272, 273, 274, 279, 354 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в :

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ейс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ейс» заборгованість за кредитним договором № 1351 від 14 листопада 2019 року в розмірі 5 082,06 грн. (п`ять тисяч вісімдесят дві грн. 06 коп.), яка складається із залишку строкового кредиту.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ейс» судові витрати, які складаються з витрат по сплаті судового збору в розмірі 169,32 грн. та витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 314,55 грн., а всього 483,87 грн. (чотириста вісімдесят три грн. 87 коп.).

В задоволенні іншої частини позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ейс», - відмовити.

Учасники справи:

- позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ейс», , місцезнаходження юридичної особи: м. Київ, Харківське шосе, буд. 19, офіс 2005;

- відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути поданою до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів, з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Повне судове рішення складене 05 березня 2025 року.

Суддя Д.І. Городецький