провадження № 22-ц/824/4241/2025 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

19 березня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Діденко А.С.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 16 жовтня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бойко Олег Володимирович, про визнання недійсним договору іпотеки та скасування запису про державну реєстрацію права власності та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні житлом, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2023 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом та просила визнати недійсним договір іпотеки від 18 вересня 2018 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бойко О.В., скасувати запис про реєстрацію права власності ОСОБА_1 на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , здійснену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бойко О.В. за № 501922007 від 08 травня 2023 року.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що вона та члени її сім`ї ОСОБА_5 (син) та ОСОБА_6 (дочка) є власниками квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право власності від 10 квітня 2017 року, виданого відділом приватизації житлового фонду управління житлово-комунального господарства Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації. В червні 2020 року, збираючи пакет документів, необхідних для подачі заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, позивач з інформаційної довідки Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру права власності дізналася, що право власності на вказану квартиру зареєстровано за ОСОБА_4 та квартира знаходиться під обтяженням у зв`язку з реєстрацією договору іпотеки від 18 вересня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бойко О.В. Наказом Міністерства юстиції України від 26 серпня 2021 року скасоване рішення № 43010202 від 14 вересня 2018 року, прийняте державним реєстратором філії Комунального підприємства «Новоіванівське 3» у м. Києві Коровайко О.С., про реєстрацію права власності на вказану квартиру за ОСОБА_4 25 травня 2023 року позивач дізналася, що її та членів її родини зняли з зареєстрованого місця проживання 17 травня 2023 року за вказаною адресою, а власником квартири в реєстрі нерухомості з 08 травня 2023 року зареєстрована ОСОБА_7 на підставі договору іпотеки від 18 вересня 2018 року, укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 , посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бойко О.В. Договір купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , позивачем та членами її родини, які є власниками вказаної квартири, не підписувався, волевиявлення на його укладення вони не надавали, договір не був посвідчений нотаріально, не був зареєстрований в БТІ, його реєстрація в Реєстрі нерухомості була скасована, тому, на думку позивача, вказаний договір є нікчемним, а відтак ОСОБА_4 не набув права власності на вказану квартиру.

27 липня 2023 року відповідач ОСОБА_1 подала до суду зустрічну позовну заяву про усунення перешкод у користуванні житлом.

В зустрічній позовній заяві ОСОБА_1 просить усунути їй перешкоди в користуванні квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , посилаючись на те, що подальше проживання відповідачів у належній їй квартирі порушує її право на вільне використання належного їй житла.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 16 жовтня 2024 року позов ОСОБА_3 задоволено. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповноту з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду встановленим обставинам, не правильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні первісного позову відмовити, а зустрічний позов задовольнити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що у матеріалах справи наявний договір купівлі-продажу квартири, укладений між ОСОБА_4 на ОСОБА_8 , посвідчений 27.12.2011 року приватним нотаріусом КМНО Дмухом Б.Л. та зареєстрований у реєстрі під №3825. Тобто, нотаріальна форма спірного правочину додержана, а копія нотаріально посвідченого договору знаходиться у матеріалах справи. Між тим, в оспорюваному рішенні суд першої інстанції визнав договір купівлі-продажу нікчемним, посилаючись на наказ Міністерства юстиції України від 26 серпня 2021 року, яким було скасовано рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності за ОСОБА_4 . Звертає увагу суду, що висновки наказу Міністерства юстиції України не мають преюдиційної сили для суду при розгляді даної справи, оскільки Міністерство юстиції України не є уповноваженим органом, який може робити висновки про дійсність або недійсність правочинів, тому суд міг встановити нікчемний характер правочину виключно на підставі належних, достатніх та допустимих доказів, що підлягали дослідженню в судовому засіданні. Фактично, рішення суду ґрунтується тільки на листі приватного нотаріуса Дмух Б.Л. від 20 червня 2023 року у відповідь на адвокатський запит №б/н від 25 травня 2023 року, де нібито нотаріус вказав, що цей договір не посвідчувався ним. Проте аналогічні випадки Верховний Суд розглядав інакше, зазначаючи, що лист нотаріуса не є безумовним доказом нікчемності договору (постанова Верховного Суду від 06.07.2022 р., справа № 756/4927/15-ц). У цій справі позивач також не надав доказів, які б підтвердили питання, які ставилися до нотаріуса запитом від 25 травня 2023 року, що знижує доказову вагу відповіді нотаріуса. Таким чином, позивачем не надано прямих та беззаперечних доказів нікчемності та/або недійсності договору купівлі-продажу спірної квартири, укладеного 27 грудня 2011 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_8 , на підставі якого в подальшому було укладено оспорюваний в цій справі правочин - договір іпотеки від 18 вересня 2018 року. Також, вказує на те, що позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки щонайменше 24 червня 2020 року позивачу стало відомо про існування договору іпотеки (в матеріалах справи наявна інформаційна довідка з ДРРП №213856064, сформована на запит ОСОБА_9 , в подальшому також подавалися адвокатські запити інтересах позивача). Між тим, вважаємо, що про порушення своїх прав позивач могла знати і раніше, оскільки Інформація про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження, що міститься у ДРРП, є відкритою та загальнодоступною, відтак могла бути відома позивачу вже з 18 вересня 2018 року. Отже, незважаючи на те, що строки позовної давності сплили 19 вересня 2021 року, позивач звернулася до суду з цим позовом 30 травня 2023 року, що підтверджується відомостями веб-порталу «Судова влада України». Крім того, вказує, що ОСОБА_1 як єдиний законний власник квартири після 08 травня 2023 року має конституційне право володіти, користуватися і розпоряджатися належним їй майном на власний розсуд. Це право є непорушним і підлягає захисту у разі його порушення іншими особами, тому ОСОБА_1 як власник має право вимагати усунення будь-яких перешкод у користуванні майном незалежно від підстав, за яких треті особи продовжують фактично володіти дим майном. Після набуття права власності ОСОБА_1 , відповідачі за зустрічним позовом продовжують проживати в квартирі без жодних правових підстав, що є перешкодою для вільного користування квартирою власником. Відтак, ОСОБА_1 має повне право вимагати повернення майна від будь-якої особи, якщо її право на володіння порушено.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 , вказує, що доводи апеляційної скарги є безпідставними, не мають законодавчого обґрунтування, через що скарга не може бути задоволена, оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено рішення з додержанням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права.

В судове засідання суду апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_1 та її представник не з`явилися. При цьому від представника відповідача ОСОБА_2 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку з погіршенням стану здоров`я.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні, а явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 01 жовтня 2020 року у справі №361/8331/18 виснував, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.

Враховуючи зазначене, та те, що ОСОБА_1 реалізувала своє право на викладення відповідних аргументів в апеляційній скарзі, наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи.

Крім того, жодних доказів на підтвердження обставин, з якими сторона відповідача пов`язує поважність причин не явки в судове засідання, а саме хвороби останньої, суду надано не було.

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасника справи, яка була належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві власності ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право власності від 10 квітня 2017 року, виданого відділом приватизації житлового фонду управління житлово-комунального господарства Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації. ( т.1 а.с. 13).

Позивач ОСОБА_3 в даній квартирі постійно проживає з 04 червня 1967 року по теперішній час. (т.1 а.с. 14).

18 вересня 2018 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бойко О.В., за умовами якого ОСОБА_4 отримав у борг грошові кошти в сумі 1 406 337,70 грн., що є еквівалентом 50 000,00 доларів США згідно офіційного курсу НБУ станом на дату укладення договору позики. (т.1 а.с. 89).

З метою забезпечення виконання позичальником своїх грошових зобов`язань 18 вересня 2018 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бойко О.В., згідно умов якого предметом іпотеки є квартира АДРЕСА_2 , загальною площею 60,3 кв. метрів, житловою площею 42,1 кв. метр. (т.1 а.с. 22).

Згідно п. 1.3.1 даного договору квартира, що є предметом іпотеки, відповідно до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, державного реєстру іпотек на праві приватної власності належить іпотекодавцеві ( ОСОБА_4 ) на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 27 грудня 2011 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дмухом Б.Л. та зареєстрованим в реєстрі на підставі рішення про державну реєстрацію, індексний номер 43010202 від 14 вересня 2018 року державного реєстратора філії Комунального підприємства «Новоіванівське 3» у місті Києві Коровайко О.М.

ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 27 грудня 2011 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дмухом Б.Л., придбав квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , у ОСОБА_8 ( т.1 а.с. 170).

В зв`язку з невиконанням ОСОБА_4 обов`язків за договором позики від 18 вересня 2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бойко О.В. 08 травня 2023 року на підставі договору іпотеки від 18 вересня 2018 року та поданих документів ухвалено рішення № 67507793 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень про реєстрацію права власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_1 .

Наказом № 3008/5 від 26 серпня 2021 року Міністерства юстиції України скасоване рішення № 43010202 від 14 вересня 2018 року, прийняте державним реєстратором філії Комунального підприємства «Новоіванівське 3» у м. Києві Коровайко О.С., про реєстрацію права власності на вказану квартиру за ОСОБА_4 .

Ухвалюючи рішення про задоволення первісного позову суд першої інстанції виходив з того, що оскільки договір купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_4 , не був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дмухом Б.Л., суд вважав, що не було додержано вимоги закону про нотаріальне посвідчення оспорюваного договору, що вказує на його нікчемність. З огляду на нікчемність договору купівлі-продажу від 27 грудня 2011 року квартири, укладеного між ОСОБА_8 та ОСОБА_4 , договір іпотеки від 18 вересня 2018 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , є недійсним, оскільки його укладення між відповідачами відбулося з порушенням вимог закону, зокрема відсутнє волевиявлення власника.Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житлом, на думку суду не підлягають задоволенню, оскільки в судовому засіданні не встановлено правових підстав для виселення відповідачів з квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить їм на праві власності на підставі свідоцтва про право власності від 10 квітня 2017 року, виданого відділом приватизації житлового фонду управління житлово-комунального господарства Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації.

Апеляційний суд не в повній мірі може погодиться з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно з частиною першою статті 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.

Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (частина перша статті 316 ЦК України).

Частиною першою статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Держава не втручається у здійснення власником права власності.

Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

За змістом статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, позивач ОСОБА_3 проживає в спірній квартирі з 1967 року по теперішній час, зареєстрована з 10 квітня1984 року, після смерті батька останньої - ОСОБА_10 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) (т. 2 а.с. 17-25).

Відділом приватизації житлового фонду управління житлово-комунального господарства Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації було видано свідоцтво про право власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , с розпорядження №38944 від 10 квітня 2017 року. ( т. 1 а.с. 71).

Квартира АДРЕСА_3 згідно розпорядження Голосіївською районною в місті Києві державною адміністрацією була передана ОСОБА_3 шляхом укладення договору найму у зв`язку зі смертю квартиронаймача, ОСОБА_10 , її батька.

За матеріалами справи також вбачається, що ОСОБА_4 набув право власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 27 грудня 2011 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дмухом Б.Л., укладеного з ОСОБА_8 (т. 1 а.с. 20)

Згідно п. 2 даного договору купівлі-продажу право власності на вказану квартиру належить продавцю ( ОСОБА_8 ) на підставі свідоцтва про право власності на житло від 30.01.2009 року, виданого відділом приватизації Голосіївського району м. Києва згідно розпорядження №35321.

Відповідно до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, на підставі розпорядження №35321 ОСОБА_8 була передана квартира АДРЕСА_4 . (т. 2 а.с. 39), а не квартира АДРЕСА_5 .

Наказом № 3008/5 від 26 серпня 2021 року Міністерства юстиції України скасоване рішення № 43010202 від 14.09.2018 року, прийняте державним реєстратором філії Комунального підприємства «Новоіванівське 3» у м. Києві Коровайко О.С., про реєстрацію права власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_6 , за ОСОБА_4 .

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що згідно листа №61/01-16 від 20.06.2023 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дмухом Б.Л. не вчинялася нотаріальна дія, що стосується укладення договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_7 (т. 1 а.с. 74).

18 вересня 2018 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотарівального округу Бойко О.В., за умовами якого ОСОБА_4 отримав у борг грошові кошти в сумі 1 406 337,70 грн., що є еквівалентом 50 000,00 доларів США згідно офіційного курсу НБУ станом на дату укладення договору позики (т. 1 а.с. 89).

З метою забезпечення виконання позичальником своїх грошових зобов`язань 18 вересня 2018 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бойко О.В., згідно умов якого предметом іпотеки є квартира АДРЕСА_2 , загальною площею 60,3 кв. метрів, житловою площею 42,1 кв. метр. (т. 1 а.с. 22).

Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно зі ст. 236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов`язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється.

Оскільки договір купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_4 , не був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дмухом Б.Л., суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про його нікчемність.

Також судом обґрунтовано враховано, що ОСОБА_8 не будучи власником квартири в АДРЕСА_1 , не мала повноважень її продавати ОСОБА_4 .

Доказів набуття вказаної квартири у власність у встановленому законом порядку ОСОБА_8 матеріали справи не містять, оскільки остання не приймала участі в її приватизації і відповідне розпорядження Голосіївською районною у м. Києві державною адміністрацією про передачу квартири у її власність не видавалось.

Договором купівлі-продажу від 27 грудня 2011 року порушено право власності позивача, квартира вибула з власності позивача незаконно з подальшим переданням в іпотеку.

Відповідач ОСОБА_4 , не будучи власником квартири АДРЕСА_2 , не мав права передавати її в іпотеку відповідачу ОСОБА_1 . Вказаним договором порушені права позивача ОСОБА_3 , як законного власника квартири.

Такими чином, Договір іпотеки від 18 вересня 2018 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бойко Олегом Володимировичем, укладений з порушенням вимог статті 5 Закону України «Про іпотеку», статті 203 ЦК України є недійсним.

Доводи відповідача в частині, що вона є добросовісним набувачем, апеляційний суд до уваги не приймає, оскільки судом встановлено, що спірна квартира вибула з володіння власника незаконно, поза його волею.

За змістом п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

З огляду на викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що договір іпотеки, укладений не його власником, порушує права позивача, як власника квартири, оскільки має наслідком наявність в реєстрі речових прав на нерухоме майно відповідного запису про обтяження, що створює перешкоди власнику у вільному розпорядженні своїм майном.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи порушення норм процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Разом з тим, з 16 січня 2020 року законодавець виключив такий спосіб захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права.

Відповідно до абзаців першого, другого частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній на момент ухвалення судового рішення) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними.

Зміст зазначеної правової норми свідчить про те, що, на відміну від частини другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, зазначена редакція встановлює такі способи судового захисту порушених прав та інтересів особи: 1) судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; 2) судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; 3) судове рішення про скасування державної реєстрації прав.

У постанові Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі № 922/2589/19 викладено висновок про те, що з 16 січня 2020 року законодавець вже виключив такий спосіб захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права, а отже, відсутня необхідність застосування позивачем такого способу судового захисту, який в практичному аспекті не зможе забезпечити і гарантувати позивачу відновлення порушеного права, а значить - не спроможний надати особі ефективний захист її прав.

У постанові Верховного Суду від 06 липня 2023 року у справі № 462/4050/19-ц (провадження № 61-4818св23) зазначено, що згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» викладено у новій редакції. Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

Отже позивач, серед іншого, пред`явила у цій справі вимогу про скасування запису про державну реєстрацію права власності, яка не відповідає правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами, та просила в цій частині захистити право неефективним способом.

Враховуючи зазначене, оскаржуване судове рішення в частині вирішення позовних вимог про скасування запису про державну реєстрацію права власності підлягає скасуванню з ухваленням у цій частині нового рішення про відмову в задоволенні позову в цій частині.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

При подачі апеляційної скарги ОСОБА_1 сплатила судовий збір у розмірі 4 831,20 грн.

Оскільки апеляційний суд приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, сплачений ОСОБА_1 судовий збір підлягає стягненню з ОСОБА_3 пропорційно до задоволеної частини апеляційної скарги, а саме у розмірі 1 073,60 грн.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 376, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 16 жовтня 2024 року в частині скасування запису про реєстрацію права власності ОСОБА_1 на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , здійснену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бойко Олегом Володимировичем за №501922007 від 08.05.2023 року скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бойко Олег Володимирович, про скасування запису про державну реєстрацію права власності відмовити.

В іншій частині рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 16 жовтня 2024 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 , місце проживання: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 на користь скаргу ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_8 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 судовий збір у розмірі 1 073,60 (одна тисяча сімдесят три) гривні 60 копійок.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Повний текст судового рішення виготовлений 24 березня 2025 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.