Постанова

Іменем України

25 березня 2025 року

м. Київ

провадження №22-ц/824/7377/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мазурик О.Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Желепи О. В., Шкоріної О. І.,

за участю секретаря Марченка М. С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Дніпровського районного суду м. Києва

від 25 грудня 2024 року

в складі судді Марфіної Н. В.

у цивільній справі №755/10571/24 Дніпровського районного суду м. Києва

за позовом ОСОБА_2

до ОСОБА_1

про поділ майна подружжя

У С Т А Н О В И В:

В червні 2024 року ОСОБА_2 , посилаючись на те, що під час шлюбу з ОСОБА_1 було придбано садовий будинок та земельну ділянку, право власності на які зареєстровані за ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовом про поділ цього майна.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що з 20.11.1999 вони з ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням суду від 14.09.2021 розірвано.

Зазначав, що у період шлюбу за спільні кошти подружжя на підставі договорів купівлі продажу 29.03.2016 придбано садовий будинок з допоміжними спорудами та земельну ділянку, що знаходяться у АДРЕСА_1 . Право власності на майно зареєстрували за ОСОБА_1 .

Позивач, посилаючись на те, що в позасудовому порядку не вдалося вирішити питання про поділ набутого в шлюбі майна, а також на те, що за приписами сімейного законодавства частки кожного із подружжя є рівними, просив визнати за ним право власності на:

1/2 частину земельної ділянки, площею 0,0614 га, кадастровий номер: :66:595:0025, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;

1/2 частину садового будинку, загальною площею 302,1 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 25 грудня 2024 року позов задоволено у повному обсязі та вирішено питання про судові витрати.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду відповідачка, діючи через свого представника ОСОБА_3 , звернулася до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного з`ясування всіх обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

В обґрунтування апеляційної скарги вказувала, що суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, та посилаючись на висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 23.06.2021 у справі №640/19664/15, дійшов висновку про порушене право позивача та що ефективним способом захисту такого права є саме визнання права власності на 1/2 частину майна у спільному сумісному майні подружжя. Вважала, що до такого висновку суд дійшов з порушенням норм процесуального права, оскільки не врахував, що у справі, яка переглядалася Верховним Судом встановлено обставини того, що спірне майно було придбано не в шлюбі, а під час фактичних шлюбних відносин. Також суд першої інстанції не врахував, що Верховний Суд не робив висновку щодо порядку поділу спільного сумісного майна подружжя за ст. 71 СК України, а саме чи є обов'язковою вимога про поділ майна в натурі чи особа може звернутися лише за визначенням права власності на частку у спільному майні.

Також вказувала, що суд порушив норми процесуального права, посилаючись на порушення права власності позивача та не визнання такого права відповідачкою. Зауважила, що до такого висновку суд дійшов лише через доводи у відзиві на позовну заяву, де зазначалося, що ОСОБА_1 просить збільшити її частку з 1/2 на 2/3, оскільки з нею проживає їх спільний син та перебуває на її утриманні. Проте, під час розгляду справи вона змінила свою позицію та просила повністю відмовити в задоволенні позову.

Зазначала, що посилання позивача в позовній заяві про порушення його конституційного права на вільне володіння, користування і розпорядження майном є необґрунтованими, оскільки позивач сам підтвердив, що вона його права не порушує та навпаки визнає право на частку у спільному сумісному майні подружжя. Додала, що вона фактично і не може порушувати його права на користування та володіння майном, оскільки майже три роки перебуває за межами України, а позивач проживає та користується їх спільним будинком. На думку відповідачки, за таких обставин суд першої інстанції повинен був відмовити в задоволенні позову або залишити позовну заяву без розгляду.

За наведених обставин просила скасувати рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 25.12.2024 та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Позивач в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував, просив залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Відповідачка, належним чином повідомлена про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилася. Причини неявки в судове засідання із зазначенням поважних причин суду не повідомила.

Від представника відповідачки ОСОБА_3 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи. Просила відкласти судове засідання, призначене на 25.03.2025, посилаючись на те, що опікується хворою дитиною. Дитина отримує курс щеплень від сказу і наступне щеплення призначене на ранок 25.03.2025, після чого необхідно перебувати під наглядом лікарів. До клопотання про відкладення судового засідання ОСОБА_3 долучила свідоцтво про народження дитини ОСОБА_4 та довідку від 12.03.2025 із закладу охорони здоров'я, з якої вбачається, що ОСОБА_4 зверталася 12.03.2025 до лікаря ортопедо-травматолога дитячого. Доказів запису до лікаря на 25.03.2025 до клопотання не долучено.

Отже, долучені представником відповідача ОСОБА_3 до клопотання про відкладення розгляду справи докази не підтверджують поважної причини неявки її в судове засідання 25.03.2025.

Зважаючи на викладене та враховуючи, що за приписами ч. 2 ст. 372 ЦПК України участь в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції не є обов'язковою, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідачки та її представника.

Крім того, колегія суддів зауважує, що неявка представника відповідача не є перешкодою для розгляду справи і з урахуванням приписів ч. 1 ст. 367 ЦПК України, якою визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів заслухала доповідь судді-доповідача, пояснення позивача, перевірила доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження, та вимог, що заявлялися в суді першої інстанції, і дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що з 20 листопада 1999 року по 14 вересня 2021 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі.

29 березня 2016 року між ОСОБА_5 , як продавцем, та ОСОБА_1 , як покупцем, за згоди чоловіка ОСОБА_2 , укладено договір купівлі-продажу садового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , розташований на земельній ділянці, площею 0,0614 га, кадастровий номер :66:595:0025. Садовий будинок (літера «А») та належні до нього господарські будівлі та споруди: погріб під літерою «А», мансарда під літерою «А», споруди (огорожа) під №1-3, садовий будинок має наступні характеристики: загальну площу 302,1 кв.м., житлову площу 102,1 кв.м.

Також 29 березня 2016 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 за згоди чоловіка ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки для ведення садівництва, площею 0,0614 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :66:595:0025.

За змістом інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна:

29.03.2016 за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на садовий будинок (Літ. А), загальною площею 302,1 кв.м., житловою площею 102,1 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 29.03.2016, №289;

29.03.2016 за ОСОБА_1 зареєстроване право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :66:595:0025, площею 0,0614 га, з цільовим призначенням - для індивідуального садівництва, за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 29.03.2016, №290.

Відповідно до статей 60, 70 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині і чоловікові на праві спільної сумісної власності. Дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Норми ст. 60, 70 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт (постанова Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 по справі №327/504/17).

Заперечуючи проти позовних вимог, відповідачка у відповідності до вимог ст. 12, 81 ЦПК України на спростування обставин придбання спірного нерухомого майна в період шлюбу за спільні кошти подружжя, не надала до суду належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів.

Зокрема, матеріали справи не містять доказів, що спірне нерухоме майно набуте під час шлюбу за кошти, які належали відповідачці особисто.

За вказаних обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що спірні садовий будинок, земельна ділянка є спільною сумісною власністю подружжя і частка такого майна кожного з подружжя є рівною (кожному по 1/2), а відтак і обґрунтовано задовольнив позовні вимоги.

До того ж, суд першої інстанції обґрунтованого відкинув заперечення відповідачки про відступ від рівності часток подружжя у спільному майні та відповідно відсутність правових підстав для задоволення положень ч. 3 ст. 70 СК України.

Так, суд правильно зауважив, що обставини, на які вказує відповідачка (проживання з нею сина та недостатня кількість коштів, які надає ОСОБА_2 на утримання їх сина), згідно правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду від 16.12.2019 у справі №308/4390/18, на який вона посилається, не можуть бути підставою для відступу від рівності часток подружжя у спільному сумісному майні, оскільки у даній справі, яка переглядається, встановлено обставини, що позивач надає кошти на утримання дитини. А посилання відповідачки про те, що такі кошти в недостатньому розмірі для утримання дитини не підтверджені жодними доказами. Натомість, в тій справі, яка переглядалася Верховним Судом, судами було встановлено обставини, що після розірвання шлюбу між сторонами троє неповнолітніх дітей залишилися проживати з позивачем та перебували на його повному утриманні, тоді як відповідач не приймає участі у матеріальному забезпеченні та вихованні дітей.

Суд також обґрунтовано відхилив заперечення відповідачки про відсутність спору та відсутність порушеного права позивача з тих підстав, що у відзиві на позовну заяву відповідачка просила збільшити її частку у спільному сумісному майні подружжя, що й відповідно свідчить про наявність спору між сторонами.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд порушив норми процесуального права та неправильно зазначив про заперечення відповідачки щодо збільшення її частки у майні подружжя, оскільки в ході розгляду справи вона змінила свою позицію та просила повністю відмовити в задоволенні позову не спростовують висновку суду про наявність спору між сторонами, а навпаки підтверджують наявність спору між сторонами про поділ спільного сумісного майна подружжя.

Доводи апеляційної скарги щодо відсутності порушення конституційного права позивача саме на вільне володіння, користування і розпорядження майном колегія суддів вважає неспроможними, оскільки виклад позивачем обставин таким чином не спростовує наявності спору між сторонами про поділ набутого під час шлюбу майна (садовий будинок та земельна ділянка). Більш того, зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач окрім загальних норм щодо права власності посилається на норми сімейного законодавства, якими врегульовано порядок розподілу набутого в шлюбі майна, та доводить обставини поділу майна в рівних частках.

Колегія суддів погоджується з доводами скаржника, що суд першої інстанції безпідставно послався на висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 23.06.2021 у справі №640/19664/15, оскільки в справі, яка переглядалася касаційним судом, судами встановлено інші обставини, а саме що спірне майно було придбано не в шлюбі, а під час фактичних шлюбних відносин без реєстрації шлюбу. Натомість, у даній справі, що переглядається, спірне майно придбано під час перебування сторін у шлюбі.

Разом з тим, посилання суду першої інстанції на вищевказану постанову Верховного Суду не призвело до неправильного вирішення спору, оскільки судом застосовано норми сімейного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, встановлено обставини набуття майна під час шлюбу та наявність правових підстав для його поділу між колишнім подружжям в рівних частках.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду колегія суддів виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

За наведених обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду є законним та обґрунтованим, ухвалено за повного з'ясування обставин справи та з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 25 грудня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови складено 25 березня 2025 року.

Головуючий О. Ф. Мазурик

Судді О. В. Желепа

О. І. Шкоріна