П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 березня 2025 року м. Київ

Справа № 369/21807/23

Провадження: № 22-ц/824/4665/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,

суддів Нежури В. А., Соколової В. В.,

секретар Сакалош Б. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Мороз Наталії Василівни в інтересах Державного підприємства «Науково-дослідний виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця»

на рішення Києво-Святошинського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Пінкевич Н. С.

у справі позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Науково-дослідний виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця» про стягнення заборгованості по нарахованій заробітній платі, компенсації інфляційних втрат та 3 % річних за час затримки, відшкодування моральної шкоди,

у с т а н о в и в:

У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що вона працює в ДП «Науково-дослідний виробничий агрокомбінату «Пуща-Водиця» з 17 липня 2003 року. Після початку війни, почались затримки з виплатою заробітної плати за виконану нею роботу. За 2022 рік їй нараховано заробітну плату в розмірі 118 484,97 грн, а виплачено всього 53 028,25 грн. Залишок в сумі 54 702,26 грн залишився не сплаченим і на час вирішення справи. За 2023 рік їй нараховано заробітну плату в розмірі 124108,25 грн, а виплачено всього 50 262,117 грн Залишок в сумі 43844,08 грн залишився не сплаченим і на час звернення до суду із позовом. Тому, відповідач має сплатити борг по заробітній платі з урахуванням індексу інфляції в розмірі 38 62,70 грн та трьох відсотків річних в розмірі 7046 грн на підставі ст.625 ЦК України Вказала, що неправомірними діями їй завдано моральну шкоду, яку вона оцінює в 20 000 грн. За таких обставин, просила стягнути з ДП «Науково-дослідний виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця» на її користь заборгованість по заробітній платі за 2022-2023 роки в розмірі 128 546,34 грн, інфляційні втрати за час затримки розрахунку в сумі 38 262,70 грн, три відсотки річних в розмірі 7 046 грн та завдану моральну шкоду в розмірі 20 000 грн.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 жовтня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з Державного підприємства «Науково-дослідний виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі в сумі 116 513,63 грн, з подальшим відрахуванням встановлених законодавством податків та інших обов`язкових платежів при виконанні рішення суду.

Стягнуто з Державного підприємства «Науково-дослідний виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 10 000 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з Державного підприємства «Науково-дослідний виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця» на користь держави судовий збір у сумі 1460 грн.

Не погодившись із таким судовим рішенням в частині задоволених позовних вимог, адвокат Мороз Н. В. в інтересах ДП «Науково-дослідного виробничого агрокомбінат «Пуща-Водиця» подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, рішення суду просила скасувати та ухвалити нове про відмову в позові.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що суд першої інстанції здійснив помилковий розрахунок невиплаченої заробітної плати, оскільки при здійсненні такого розрахунку не врахував сплачені відповідачем податки та обов`язкові платежі, які були зазначені у довідці відповідача. Крім того, відмічає, що з метою перевірки розміру заборгованості заробітної плати ОСОБА_1 21.11.2024 року підготовлено оновлену довідку про розмір заборгованості по заробітній платі, відповідно до якої, заборгованість по заробітній платі перед позивачем складає 46 953, 98 грн, разом до виплати з податками 66 439, 88 грн. Відтак, розмір, визначений судом першої інстанції, є завищеним. Крім того, вважає, що суд необґрунтовано задовольнив вимогу позивачки щодо відшкодування моральної шкоди, оскільки позивачкою не надано жодних доказів на підтвердження таких вимог.

Також звертає увагу суду на те, що під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідачем було здійснено виплату заробітної плати в розмірі 9 841 грн 35 коп.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 16 грудня 2024 року відкрито апеляційне провадження та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

03 березня 2025 року до суду від адвоката Мороз Н. В. в інтересах ДП «Науково-дослідний виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця» надійшли додаткові пояснення, в яких, зокрема, містилися докази, на підтвердження обставини, щодо виплати позивачці, заробітної плати у розмірі 9 841 грн 35 коп за вересень 2023 року.

В судовому засіданні адвокат Мороз Н. В. в інтересах ДП «Науково-дослідний виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця» підтримала апеляційну скаргу, з викладених у ній підстав.

Позивачка, ОСОБА_1 , проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, посилаючись на невиплату заробітної плати роботодавцем протягом тривалого часу.

Рішення оскаржується лише в частині задоволених позовних вимог, а тому в іншій частині не переглядається.

Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_1 перебуває в трудових відносинах з Державним підприємством «Науково-дослідний виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця», працює па посаді робітниці дільниці по вирощуванню плодів і овочів у відкритому ґрунті до теперішнього часу.

Згідно довідки ДП «Науково-дослідного виробничого агрокомбінату «Пуща-Водиця» ОСОБА_1 за період з лютого 2022 року по вересень 2023 року нарахована заробітна плата в розмірі 273 357,91 грн, виплачено 156 844,18 грн. Решта сум, належних до виплати, не виплачені.

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по нараховній, але невиплаченій заробітній платі, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 за період з лютого 2022 року по вересень 2023 року виплачено лише 156 844, 18 грн заробітної плати. Дані обставини не оспорювались відповідачем в ході судового розгляду. Доказів про виплату вказаних сум на час розгляду справи суду не надано. Тому, вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі підлягають до задоволення.

Крім того, суд першої інстанції, ураховуючи засади розумності та справедливості, наявність встановлених фактів, та тих обставин, що на момент звернення позивачки до суду відповідачем не виплачена заробітна плата за відпрацьований в повному обсязі час, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди в розмірі 10 000 грн.

Перевіряючи вказані висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів ураховує наступне.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Ч. 1 ст. 21 КЗпП України встановлено, що трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовим договором можуть встановлюватися умови щодо виконання робіт, які вимагають професійної та/або часткової професійної кваліфікації, а також умови щодо виконання робіт, які не потребують наявності у особи професійної або часткової професійної кваліфікації.

Особливості врегулювання трудових відносин в умовах воєнного стану здійснено Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15 березня 2022 року № 2136-IX та Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-IX.

Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-IX набрав чинності 19 липня 2022 року.

Статтею 24 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З матеріалів справи убачається, що ДП «Науково-дослідний виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця» надано довідку про доходи позивача за період з лютого 2022 року по вересень 2023 року, згідно якої, загальна сума заробітної плати ОСОБА_1 становить 273 357,91 грн, виплачено лише 156 844,18 грн. Решта суми не сплачена, тому, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення невиплаченої заробітної плати у розмірі 116 513,63 грн (з вирахуванням податків та зборів).

В ході апеляційного перегляду справи встановлено, що позивачці, за вересень 2023 року було виплачено заробітну плату у розмірі 9 841, 35 грн, що підтверджується відомостями про виплату заробітної плати у квітні 2024 року.

В пункті 6 частини другої статті 356 ЦПК України передбачено, що в апеляційній скарзі мають бути зазначені, зокрема, нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції.

Відповідно до ч. 2 ст. 367 ЦПК України, апеляційний суд може прийняти нові докази у виняткових випадках, якщо їх неподання в суді першої інстанції було зумовлено об`єктивними причинами, а самі докази мають суттєве значення для правильного вирішення справи.

Тлумачення пункту 6 частини другої статті 356, частин першої-третьої статті 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.

Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні.

Аналогічні за змістом висновки містяться у постанові Верховного Суду у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 145/474/17 (провадження № 61-35488св18), постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2018 року у справі № №346/5603/17 (провадження №61-41031св18) та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 травня 2018 року у справі № 404/251/17 (провадження № 61-13405св18).

Надані суду матеріали є винятковими за своїм змістом, оскільки містять уточнені дані, які на момент розгляду справи в суді першої інстанції були недоступні або не могли бути отримані з об`єктивних причин. Зокрема, виплата заробітної плати у розмірі 9 841,35 грн була здійснена відповідачем в ході судового розгляду, а тому не могла бути врахована судом першої інстанції під час ухвалення рішення.

Отже, надані відомості мають бути прийняті колегією суддів як винятковий доказ, що підтверджує часткове виконання відповідачем своїх зобов`язань під час судового розгляду та підлягають врахуванню під час остаточного визначення суми стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати. Врахування цих даних буде відповідати принципу повноти та об`єктивності судового розгляду, закріпленому у ст. 2 ЦПК України.

З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості по нарахованій заробітній платі підлягає зміні, шляхом зменшення суми заборгованості, що підлягає стягненню з Державного підприємства «Науково-дослідний виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця» на користь ОСОБА_1 , з 116 513,63 грн до 106 672,28 грн.

Вказана сума підлягає зменшенню з подальшим відрахуванням встановлених законодавством податків та інших обов`язкових платежів при виконанні рішення суду.

При цьому, не зарахування судом першої інстанції до виплаченої заробітної плати суми у розмірі 9 841 грн 35 коп не є помилкою суду першої інстанції, оскільки на момент ухвалення рішення ця інформація була відсутня та не могла бути врахована з об`єктивних причин. Водночас, така обставина має істотне значення для правильного визначення остаточного розміру заборгованостіроботодавця перед позивачкою, а тому, за викладених обставин,рішення в цій частині підлягає зміні.

Щодо позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, колегія суддів зазначає про таке.

Згідно ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для його організації свого життя.

Обов`язок по відшкодуванню моральної шкоди виникає лише за умови, що моральні страждання працівника, або втрата ним нормальних життєвих зв`язків, або необхідність додаткових зусиль для організації свого життя стали наслідками порушення законних прав працівника.

Є встановленою та обставина, що позивачка була позбавлена певний періодотримувати заробітну плату і це призвело до моральних страждань та необхідності додаткових зусиль для організації свого життя.

З урахуванням засад розумності, виваженості та справедливості, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди в сумі 10 000 грн.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстав для висновку про порушення цим судом норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ч. 4 ст. 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

З огляду на вищенаведене, рішення суду першої інстанції підлягає зміні, шляхом зменшення розміру заборгованості по заробітній платі з 116 513 грн 63 коп до 106 672 грн 28 коп. За таких обставин, апеляційна скарга адвоката Мороз Н. В. в інтересах ДП «Науково-дослідний виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця» підлягає задоволенню частково.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Мороз Наталії Василівни в інтересах Державного підприємства «Науково-дослідний виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця» задовольнити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2024 року в частині стягнення заборгованості по нарахованій при звільненні заробітної плати змінити.

Зменшити розмір заборгованості по заробітній платі, який підлягає до стягнення з Державного підприємства «Науково-дослідний виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця» (, адреса: 08131, Київська обл., Києво-Святошинський район, село Софіївська Борщагівка, вул. Соборна, буд. 63) на користь ОСОБА_1 ( РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) з 116 513 (ста шістнадцяти тисяч п`ятисот тринадцяти) грн 63 коп до 106 672 (ста шести тисяч шістсот сімдесяти двох) грн 28 коп.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді В. А. Нежура

В. В. Соколова