Дата документу 26.03.2025 Справа № 335/6256/24
Запорізький апеляційний суд
Єдиний унікальний №335/6256/24 Головуючий у 1-й інстанції: Рибалко Н.І. Провадження № 22-ц/807/509/25 Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2025 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого,судді-доповідача суддів: Подліянової Г.С., Гончар М.С., Кочеткової І.В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Концерну «Міські теплові мережі» на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 16 грудня 2024 року у справі за позовом Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2024 року Концерн «Міські теплові мережі» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води.

В обґрунтування позову зазначено, що у період з 01 січня 2015 року по 30 квітня 2024 року позивач надавав відповідачу послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 на праві власності.

01 листопада 2021 року між сторонами укладений типовий індивідуальний договір № 600502756 про надання послуг з теплової енергії, послуги гарячої води. На квартиру відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 . Оплату за надані послуги відповідач не здійснював, у зв`язку із чим має заборгованість у розмірі 64 205, 14 грн. Претензій щодо якості теплової енергії за вказаний період не надходило.

З огляду на зазначене, Концерн «Міські теплові мережі» просив стягнути з ОСОБА_1 суму заборгованості за надані комунальні послуги за період з 01 січня 2015 року по 30 квітня 2024 року у розмірі 64205, 14 гривень, а також судові витрати у вигляді сплати судового збору у розмірі 2 422,40 грн.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 16 грудня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням, Концерн «Міські теплові мережі» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповно з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції належним чином не перевірив доводів позивача, які мають значення для правильного вирішення справи, не надав належної оцінки наявним у справі доказам. Натомість, позивачем надані належні та допустимі докази у справі, надано типовий договір про надання послуги з теплової енергії, послуги гарячої води, розрахунок заборгованості. Судом першої інстанції не враховано, що квартира куди надавались позивачем послуги за адресою: АДРЕСА_1 належить йому на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину № 2-31 від 22 січня 2024 року. Заявник апеляційної скарги зазначив, що правовідносини, які виникли між позивачем та боржником (який помер), після його смерті, які стосуються сплати заборгованості за житлово-комунальні послуги, трансформуються у зобов`язальні правовідносини, що виникли між позивачем та спадкоємцем боржника і вирішуються у порядку положень статті 1282 ЦК України.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок ухвалено обгрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необгрунтованими. В зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до пунктів 1,2 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а також справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно зі статтею 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

В силу вимог ч. 1 та ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

В силу вимог ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з 1 січня 2025 року це 90 840 грн (відповідно до Закону України «Про Державний бюджет на 2025 рік» з 1 січня 2025 року прожитковий мінімум для працездатних осіб складає 3028,00 грн (3028,00 грн Х 30 = 90 840 грн), крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до п.п.1,2 ч. 1, ч.2 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи, зокрема: малозначні справи, що виникають з трудових відносин. У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Відповідно п. 1 ч. 4 ст. 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя.

Встановлено, що ціна позову в даній справі становить 64 205, 14 грн, що не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Апеляційний суд врахував ціну та предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін та дійшов висновку, що дана справа є незначної складності, ціна позову якої не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а тому не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини 6 статті 19 ЦПК України.

Отже, зазначена справа є малозначною в силу вимог закону.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ч. 1, ч. 2 ст. 369 та ч. 13 ст. 7 ЦПК України.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За вимогами п. п.1, 2 ч. 1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам в повній мірі не відповідає .

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено, що ОСОБА_1 є споживачем послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води за адресою: АДРЕСА_1 , які надає позивач за вказаний ним в позові період, оскільки він у вказаній квартирі ніколи не був зареєстрований, не проживав, а право власності на вказану квартиру було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав лише 22 січня 2024 року на підставі свідоцтва про право на спадщину №2-31, виданого 22 січня 2024 року Третьою запорізькою державною нотаріальною конторою.

З вказаними висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду не може повністю погодитись, виходячи з наступного.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до положень частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується наступне.

Позивачем надавались послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води у житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, сформованого 22 квітня 2024 року, ОСОБА_1 належить квартира за адресою: АДРЕСА_1 , загальна площа 46,1 кв.м., житлова площа 30,26 кв.м. на підставі свідоцтва про право на спадщину, серія та номер 2-31 від 22 січня 2024 року видавник Третя запорізька державна нотаріальна контора.Право власності зареєстровано 22січня 2024 року (а.с.19).

На квартиру відкритий особовий рахунок № НОМЕР_1 на ОСОБА_1 (а.с.15).

Відповідно до довідки та розрахунку заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води за вищевказаною квартирою, заборгованість перед позивачем за період з 01 січня 2015 року по 30 квітня 202 року з урахуванням сальдо на 01 січня 2015 року складає 64 205, 4 грн (а.с.14,15-18).

Відповідно до довідки Департаменту адміністративних послуг Запорізької міської ради за вих. №06.4-06/02/3868 від 06 червня 2024 року, за відомостями департаменту адміністративних послуг Запорізької міської ради місце проживання ОСОБА_1 було зареєстроване за адресою: АДРЕСА_2 з 30 жовтня 2012 року по 02 серпня 2013 року (а.с.29).

Відповідно до Відповіді № 636425 від 11 червня 2024 року з Єдиного державного демографічного реєстру, сформованого суддею Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя Рибалко Н.І., ОСОБА_1 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.31).

Відповідно до рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради № 25 від 29.01.2009 року «Про визначення виконавців житлово-комунальних послуг» у м. Запоріжжя, починаючи з 01 січня 2009 року, виконавцем житлово-комунальних послуг для населення, що мешкає у житловому фонді комунальної власності з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води визначено Концерн «Міські теплові мережі» в будинках, мережі яких безпосередньо приєднані до теплових мереж Концерн «Міські теплові мережі»(п. 1.2. Рішення).

Зазначені рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради № 25 від 29 січня 2009 року та № 200 від 28 квітня 2011 року було офіційно надруковано у офіційному засобі масової інформації Запорізької міської ради - газеті «Запорізька січ».

Отже, Централізоване опалення будинку АДРЕСА_3 здійснюється Концерном «Міські теплові мережі».

Відповідно до статуту Концерну «МТМ» основною метою діяльності Концерну «Міські теплові мережі» є здійснення виробничо-технічної діяльності, спрямованої на надійне та безперебійне забезпечення споживачів тепловою енергією, призначеної для централізованого опалення, одержання прибутку для здійснення діяльності концерну та задоволення на його основі соціально-економічних інтересів трудового колективу концерну.

Правовідносини між позивачем та Споживачем в сфері виробництва, транспортування та постачання теплової енергії регулюються Цивільним кодексом України, Законом України «Про житлово-комунальні послуги». Законом України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання», Правилами надання послуги з постачання теплової енергії, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України, від 21.07.2005 року № 630 та від 21 серпня 2019 р., № 830, Положенням про Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 22.11.2018 року, № 315 про затвердження «Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг» та іншими нормативно-правовими актами України. Позивач по відношенню до Відповідача, як споживача послуг, являється виконавцем житлово-комунальних послуг, а саме з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, а також з постачання теплової енергії.

За час дії спірних правовідносин діяли Закон України « Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року № 1875-1V з подальшими змінами, (далі Закон №1875) та Закон України «Про житлово-комунальні послуги» 2189-VIII від 09 листопада .2017 року з подальшими змінами (далі Закон №2189), який набрав чинності 01 травня 2019 року.

Згідно ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», в редакції Закону № 1875-IV від 24 червня 2004 року, залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо - та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

За змістом положень частини 1, другої та третьої статті 32 Закону № 1875-1V плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується, виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або нормами ,затвердженими в установленому порядку. Розмір плати за утримання будинків і споруд та прибудинкових територій встановлюється залежно від капітальності, рівня облаштування та благоустрою.

Відповідно до частини 1 статті 9 Закону № 2189-V111 споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором.

Пунктом 1 частини 1 Закону № 1875-1V, пунктом 1 статті 7 Закону № 2189-V111 передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житло-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

У відповідності до частини першої статті 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах..

При цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини 3 статті 20 Закону № 1875-1V, пунктом 5 частини 2 статті 7 Закону № 2189-V111 обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги строки, встановлені договором або законом.

Частиною шостою статті 19 Закону України « По теплопостачання» передбачено, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Аналіз наведених вище положень свідчить про те, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

Відповідно до вимог статті 25 Закону України «Про теплопостачання» у разі відмови оплачувати споживання теплової енергії заборгованість стягується в судовому порядку.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від сплати послуг повному обсязі.

Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 року в справі № 6-59цс13, від 20 квітня 2016 року в справі № 6-2951цс15, у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року в справі № 750/12850/16-ц, від 06 листопада 2019 року в справі № 642/2858/16.

Відповідно ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Утримання майна власників квартир (будинку та прибудинкової території) здійснюється ними шляхом оплати всіх витрат по утриманню експлуатуючій організації.

Згідно ст. 68 ЖК України наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги.

Відповідно ст. 67 ЖК України, плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Відповідно ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», в редакції Закону № 1875-IV від 24 червня 2004 року, споживачем комунальних послуг є фізична особа, яка отримує житлово-комунальну послугу.

Отже, відповідно до зазначеної норми та за змістом Закону України «Про житлово-комунальні послуги», в редакції Закону № 1875-IV від 24 червня 2004 року, проживаючі та/або зареєстровані у квартирі споживачі комунальних послуг та власники зобов`язані вносити плату за їх використання.

Як вбачається з позовної заяви Концерн «Міські теплові мережі» звернулося до суду з позовом, в якому просить стягнути з ОСОБА_1 , як власника квартири АДРЕСА_4 , куди позивачем надавалися послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання, з постачання теплової енергії та постачання гарячої води заборгованість за період з 01 січня 2015 року по 30 квітня 2024 року у розмірі 64 205, 14 грн, оскільки він є споживачем за Типовим договором.

Водночас, згідно з наданої Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкту нерухомого майна №375267823 від 22 квітня 2024 року вбачається, що право власності відповідача на вказану квартиру було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав 22 січня 2024 року на підставі свідоцтва про право на спадщину №2-31, виданого 22 січня 2024 року Третьою запорізькою державною нотаріальною конторою (а.с.19).

Отже, ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_4 з 22 січня 2024 року. Доказів того, що ОСОБА_1 був зареєстрований у даній квартирі, користувався нею, тобто був споживачем наданих позивачем послуг за вищевказаною адресою, матеріали справи не містять. Навпроти, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 був зареєстрований за іншою адресою, а саме: АДРЕСА_2 з 30 жовтня 2012 року по 02 серпня 2013 року (а.с.29,30). Крім того, доказів того, хто був власником, споживачем у квартирі АДРЕСА_4 за спірний період з 01 січня 2015 року по 21 січня 2024 року, матеріали справи також не містять, як і не містять зокрема матеріалів спадкової справи.

Отже, колегія суддів прийшла до висновку, що ОСОБА_1 , як власник квартири повинен нести зобов`язання за її утримання саме з 22 січня 2024 року.

Доказами, у контексті статті 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказами у цивільному процесі можуть бути: письмові, речові та електронні докази; висновки експертів; показання свідків.

Згідно з ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.2 ст.78 ЦПК України).

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до положень ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Оскільки матеріали справи містять докази на підтвердження того, що відповідач став власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину № 2-31 від 22 січня 2024 року і з цього часу на нього зареєстровано право власності на вищезазначену квартиру. Належних. достовірних та достатніх доказів на підтвердження того, що відповідач був споживачем комунальних послуг з теплової енергії до 22 січня 2024 року, матеріали справи не містять, тому суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що не має підстав для покладення заборгованості за комунальні послуги за зазначений в позові період на відповідача .

З огляду на зазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про недоведеність позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води в квартиру АДРЕСА_4 , за період з 01 січня 2015 року по 21 січня 2024 року, а відтак в їх задоволенні необхідно відмовити.

Проте, колегія суддів зазначає, що оскільки за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на вищевказану квартиру АДРЕСА_4 22 січня 2024 року, а отже він як власник даного житлового приміщення несе зобов`язання за сплату наданих позивачем послуг з постачання централізованого опалення та гарячого водопостачання, з постачання теплової енергії та постачання гарячої води, та відповідальність за їх несплату саме з 22 січня 2024 року.

Як вбачається з розрахунку заборгованості відповідачу нараховано за 10 днів січня 2024 року - 402, 60 грн (1248,28:31=40,26*10=402,60), за лютий 2024 року 900, 28 грн, березень 2024 року 827, 60 грн, квітень 2024 року 24 грн, а всього 2154, 48 грн (а.с.15-18).

Враховуючи викладене стягненню підлягає заборгованість за послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання з 22 січня 2024 року по 30 квітня 2024 року (в межах позовних вимог), яка згідно наданого позивачем розрахунку, який відповідачем не спростовано, складатиме 2154,48 грн. Про стягнення заборгованості, яка виникла до 01 березня 2017 року слід відмовити за недоведеністю, оскільки позивачем не доведено, що ОСОБА_1 у зазначений період був споживачем комунальних послуг.

На вищезазначені обставини суд першої інстанції не звернув належної уваги та дійшов до помилкового висновку про недоведеність позивачем позовних вимог за період з 22 січня 2024 року по 30 квітня 2024 року.

Аргументи апеляційної скарги часткове є виправданими.

Доводи заявника апеляційної скарги про те, що оскільки відповідач став власником квартири на підставі свідоцтва про право на спадщину від 22 січня 2024 року, тому виходячи зі змісту ст. 1220 ЦК України, після смерті особи відкривається спадщина, тобто до спадкоємця переходять права і обов`язки особи, яка померла, тому прийнявши спадщину, відповідач набув право на квартиру, успадкувавши також права та обов`язки спадкодавця, тому є підстави для стягнення заборгованості на підставі статті 1281 ЦК України є безпідставними та не заслуговують на увагу.

У відповідності до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У частині першій статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Викладене свідчить, що принцип диспозитивності покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять учасники спірних правовідносин. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача та позов має чітко виражену ціль, яка втілюється у формі позовних вимог, що їх викладає позивач у позовній заяві. Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. Відповідно, право особи звернутися до суду з самостійно визначеними позовними вимогами узгоджується з обов`язком суду здійснити розгляд справи в межах таких вимог.

Водночас, предметом спору у даній справі є стягнення з відповідача ОСОБА_1 заборгованості за послуги з централізованого опалення, гарячого водопостачання та теплової енергії, гарячої води за період з 01 січня 2015 року по 30 квітня 2024 року у розмірі 64205,14 грн, у зв`язку з неналежним виконанням ним зобов`язнь за типовим індивідуальним договором про надання послуг з постачання теплової енергії від 01 листопада 2021 року, як споживача цих послуг за цим договором, а не як зі спадкомця на підставі положень ст. ст. 1216, 1218, 1281 ЦК України.

Ураховуючи наведене, рішення суду першої інстанції не можна вважати законним та обгрунтованим тому воно підлягає скасуванню з підстав, передбачених п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову про стягнення з ОСОБА_1 на користь Концерну «Міські теплові мережі» заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води за період з 22 січня 2024 року по 30 квітня 2024 року у розмірі 2 154, 48 грн.

Згідно ч.1, п. 3 ч.2, ч.13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з п. п.б), в) ч. 4 ст. 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови зазначається новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Позивачем сплачено суму судового збору за подання позову до суду першої інстанції у сумі 2422,40 грн, що підтверджується платіжною інструкцією № 6181 від 14 травня 2024 року (а.с.24), за подання апеляційної скарги у сумі 3633,60 грн, що підтверджується платіжною інструкцією №755 від 27 січня 2025 року (а.с.85).

Заявлено позивачем позовні вимоги на суму 64 205,14 грн, задоволено позовні вимоги Концерну «МТМ» на суму 2154,48 грн.

Тому, позивачу за рахунок відповідача належить до компенсації сума судового збору за подання позовної заяви у розмірі 81,28 грн (2422,40х2154,48:64205,14), за подання апеляційної скарги у розмірі 121,92 грн (3633,60*2154,48:64205,14), разом 203, 20 грн (81,28+121,92).

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Концерну «Міські теплові мережі» - задовольнити частково.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 16 грудня 2024 року скасувати . Ухвалити нове рішення.

Позов Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за комунальні послуги, задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) на користь Концерну «Міські теплові мережі» () заборгованість за послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання за період з 22 січня 2024 року по 30 квітня 2024 року в сумі 2154,48 гривень.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Концерну «Міські теплові мережі» судові витрати у вигляді сплати судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги у розмірі 203,20 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови,лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повна постанова складена 26 березня 2025 року.

Головуючий, суддя Суддя Суддя

Подліянова Г.С. Гончар М.С. Кочеткова І.В.