Справа № 464/6183/24
пр.№ 2/464/103/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19.03.2025 року м.Львів

Сихівський районний суд м.Львова

у складі: головуючого судді Борачка М.В.,

секретар судового засідання Федак Б.В.,

за участю: представника позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні та встановлення порядку користування житловим приміщенням, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом у якому просить зобов`язати відповідача ОСОБА_2 не чинити йому перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 , шляхом надання відповідачем ключів від вхідних дверей помешкання; встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , виділивши в користування позивача житлові кімнати площею 11,5 м.кв. та площею 8,6 м.кв., що позначені на плані квартири цифрами 7 і 8 відповідно, кухню, ванну кімнату, вбиральню, коридор залишити у спільному користуванні власників та мешканців квартири.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що квартира АДРЕСА_1 належить сторонам на праві спільної часткової власності в рівних частках, по 1/2 кожному. Вказана квартира складається із чотирьох житлових кімнат: 20,7 м.кв., 11,5 м.кв., 11,1 м.кв., 8,6 м.кв., санвузла, коридору та кухні, загальною житловою площею 51,9 м. кв. В квартирі зареєстровано проживання сторін та їх малолітньої дитини, дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 20.12.2023 шлюб між сторонами розірвано. Однак ще за два роки до розірвання шлюбу, сторони не проживають разом, як подружжя. Після одного з навідувань позивачем своєї доньки ОСОБА_4 , відповідач заволоділа його примірником ключів від квартири та з цього часу не допускає позивача у квартиру, чим чинить йому перешкоди в користуванні належним йому на праві спільної часткової власності житловим приміщенням, а також чинить йому перешкоди в спілкуванні з дитиною та участі у вихованні такої, про що позивач також звернувся до суду за захистом своїх законних прав та інтересів. Для позивача, на відміну від відповідача ОСОБА_5 , вищевказана квартира є його єдиним житлом. Незважаючи на те, що він є співвласником вказаної квартири, користуватися та володіти нею він не може, оскільки відповідач ОСОБА_5 чинить різноманітні перешкоди, а саме: не допускає у квартиру, не відчиняє йому дверей, уникає і не спілкуються з ним. Він неодноразово намагався потрапити до квартири, але двері були зачинені із середини. Жодних пояснень він не отримав. Коли він приходить у належне йому помешкання, відповідач вимикає світло в квартирі та вдає, ніби дома нікого немає або вимагає йти геть під загрозою виклику поліції. Ключів від вхідних дверей у нього немає, надати ключі відповідач відмовляється, а потрапити у середину він позбавлений можливості, однак продовжує нести витрати по її утриманні пропорційно своєї частки у власності. Вважає, що його законні права та інтереси як власника майна порушуються, а тому він змушений звернутися до суду. Окрім того, враховуючи ту обставину, що у нього із відповідачем напружені стосунки, вони фактично не спілкуються, то спільне користування і володіння вказаною квартирою як цілісним майном буде ускладнено. Відтак, вважає за необхідне просити суд з врахуванням інтересів дитини про встановлення наступного порядку користування приміщеннями у спірній квартирі, а саме виділити в користування позивача житлові кімнати площею 11,5 м.кв. та площею 8,6 м.кв., що позначені на плані квартири цифрами 7 і 8 відповідно. Відповідачу залишити в користуванні житлові кімнати площею 20,7 м.кв. та 11,1 м.кв., що позначені на плані квартири цифрами 11 та 6 відповідно. Приміщення загального призначення в квартирі (кухня, ванна, вбиральня, коридор) необхідно залишити в спільному користуванні співвласників та мешканців квартири.

Ухвалою судді Сихівського районного суду м.Львова від 11.09.2024 позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків.

Ухвалою судді Сихівського районного суду м.Львова від 17.09.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження.

В судовому засіданні 28.02.2025 позивач позов підтримав, просив задоволити. В судове засідання 19.03.2025 позивач не з`явився.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав, просив такий задоволити. Зазначив, що сторони уклали шлюб у 2009 році. 07.08.2014 році придбали квартиру, яка є їхньою спільною частковою власністю. Рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 20.12.2023 шлюб між сторонами розірвано. Після розірвання шлюбу відповідач не впускає позивача у квартиру та чинить перешкоди у доступі до його помешкання, зокрема не повертає ключів від вхідних дверей, які позивач втратив. Окрім того, позивач звертався до відповідачки з проханням надати дублікат ключів, однак остання відмовила. Підтвердив, що замки у вхідних дверях спірної квартири не замінювались. Додатково зазначив, що вже тривалий час позивач проживає та працює у м.Луцьк.

Відповідач у судовому засіданні проти позову заперечила, просила відмовити в задоволенні такого. Зазначила, що 05.02.2022 позивач добровільно покинув помешкання, за власною ініціативою. В подальшому він жодного разу не ночував у квартирі. Жодних перешкод у доступі до квартири та її користуванням вона позивачу не чинить. За втрату примірника ключів позивачем вона не несе відповідальності. Згідна надати позивачу дублікат ключів. Просила виділити позивачу у користування кімнату з найбільшою площею 20,7 м.кв., а їй з дочкою виділити у користування три кімнати, площею 11.5 м.кв., 8.6 м.кв та 11.1 м.кв. В одній кімнаті проживає вона, кімната площею 11.1 м.кв. є кімнатою дочки, а у кімнаті площею 8.6 м.кв. часто ночує її мати, яка їй допомагає, оскільки вона є особою з інвалідністю 2 групи.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд дійшов висновку, що позов необхідно задовольнити частково з таких підстав.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , а саме кожному по частки квартири. Вказане підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав.

Допитаний в якості свідка ОСОБА_3 в судовому засіданні повідомив, що з лютого 2022 року він не проживає в оспорюваній квартирі. З цього часу між сторонами неприязні відносини. Кілька разів (2 чи 3, точно не пригадує) він намагався потрапити у спірну квартиру, однак відповідачка його не впустила. Відтак він викликав працівників поліції. Коли він приходив у належне йому помешкання, відповідач вимикала світло в квартирі та вдавала, ніби вдома нікого немає. Додатково повідомив, що в кінці літа 2023 року він будучи у спірній квартирі, залишив ключі від замків вхідних дверей.

Допитана в якості свідка ОСОБА_2 в судовому засіданні повідомила, що у неї з відповідачем неприязні відносини. Жодних перешкод у користуванні квартирою позивачу вона не чинить. Випадків, що позивач викликав працівників поліції не було. Світло у квартирі могло вмикатися і вимикатися у її відсутності, оскільки у квартирі встановлено датчик руху і коли собака пересувається по квартирі, то світло вмикається, а згодом вимикається.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Частиною першою статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (частина перша статті 5 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За правилами частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною першою статті 321 ЦК України установлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Наведеною нормою матеріального права визначено право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Власник має права вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та у разі необхідності, зняття особи з реєстраційного обліку, проте це право залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового чи цивільного законодавства.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20).

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

За змістом статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані, на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.

Таким чином, для задоволення позовів про усунення перешкод у користуванні майном необхідна одночасна наявність двох підстав: позивач повинен бути власником майна, щодо якого чиняться перешкоди, та має бути факт того, що внаслідок дій відповідача порушується право власника на користування своїм майном.

Так покликання сторони позивача на ту обставину, що відповідач не впускала позивача у квартиру, та останній викликав працівників поліції не підтверджені жодним доказами (повідомленнями на службу 102, письмовими зверненнями до органів Національної поліції).

В судовому засіданні позивач та його представник підтвердили, що замки дверей квартири не змінювалися, а позивач сам втратив ключі від квартири.

Окрім того, в ході розгляду справи встановлено та не оспорюється учасниками справи те, що позивач добровільно, з власної волі залишив спірну квартиру та не проживає у такій тривалий час.

Судом встановлено, що відповідачка, як співвласник квартири також має повний спектр прав на зазначену квартиру та не вчиняла будь-яких дій чи правочинів, які б обмежували або порушували права позивача.

Під час розгляду справи відповідачка зазначила, що не заперечує щодо надання ключів особисто позивачу для виготовлення дублікатів.

Таким чином, оцінивши усі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивачем не надано належних та достовірних доказів вчинення відповідачкою дій, які перешкоджають йому у реалізації права власності на спільне нерухоме майно та створення перешкод у користуванні спільною квартирою будь-яким чином, в тому числі і відмовою передати ключі чи перешкоджати у вселенні. Зазначене свідчить про необґрунтованість заявлених позивачем вимог про усунення перешкод у користуванні квартирою, відтак у цій частині позовних вимог слід відмовити.

Щодо позовної вимоги про встановлення порядку користування квартирою, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Зазначена норма регулює саме порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності.

У постанові Верховного Суду України від17.02.2016 року у справі №6-1500цс15 зазначено, що стаття 358 ЦК України свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників щодо спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

Суд звертає увагу, що у даній справі спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею. Тому критерій необхідності виділення у користування кожному з співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим.

Зазначене узгоджується з правовими висновками викладеними у постановах Верховного Суду від 03.10.2018 року у справі № 363/928/16 (провадження № 61-24395св18), від 26.05.2021 року у справі № 750/11539/18 (провадження № 61-15087св20), від 12.08.2021 року у справі № 644/5579/19 (провадження № 61-5255св20), від 08.09.2021 року у справі № 761/44705/19 (провадження № 61-10474св21), від 15.09.2021 року у справі № 719/637/20 (провадження № 61-11437св21), від 06.02.2023 року у справі № 607/22941/21 (провадження № 61-12444св22).

Згідно відомостей з Реєстру Львівської міської територіальної громади про кількість зареєстрованих осіб №157316, у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: позивач ОСОБА_3 , відповідач ОСОБА_2 , та їхня спільна дочка ОСОБА_6 .

Як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав квартира АДРЕСА_1 , квартира має загальну площу 79,4 кв.м., житлова площа - 51,9 кв.м., складається з чотирьох житлових кімнат та кухні.

Згідно плану квартири АДРЕСА_1 , долученого до матеріалів справи, квартира є чотирикімнатною з окремими ізольованими житловими кімнатами, а саме: житлова кімната площею 11,1кв.м., яка позначена на плані цифрою 6, житлова кімната площею 11,5кв.м., яка позначена у на плані цифрою 7, житлова кімната площею 8,6кв.м., яка позначена на плані цифрою 8, та житлова кімната площею 20,7кв.м., яка позначена на плані цифрою 11. Окрім того, вказана квартира складається з коридору, кухні, ванної кімнати, вбиральні.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 є особою з інвалідністю 2 групи з дитинства (підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 ).

За приписами ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Суд зауважує, що даний спір не стосується порядку поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму, а судове рішення про встановлення порядку користування спільним майном не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

При вирішенні спору щодо порядку користування спільним майном суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їхніх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність, тобто з наближенням до ідеальних часток.

Згідно з планом на спірну квартиру, у ній наявні чотири житлові кімнати площею 11,1 кв.м., 11,5 кв.м., 8,6 кв.м., та 20,7 кв.м. До складу сім`ї позивача та відповідача входить малолітня дочка, яка, в силу закону, має право користуватися жилим приміщенням нарівні з своїми батьками - співвласниками квартири.

Оскільки при визначенні порядку користування, суд враховує планування спірної квартири, її конфігурацію, а також той факт, що неможливо забезпечити власникам квартири передачу в особисте користування житлових приміщень у точній відповідності ідеальним часткам у праві спільної часткової власності.

Окрім того, суд враховує, що відповідач, яка є співвласником спірної квартири є особою з інвалідністю ІІ групи та такій у побуті і вихованні дочки допомагає її мати.

В судовому засіданні судом встановлено, що позивач добровільно залишив помешкання спірної квартири та в такій не проживає.

Враховуючи, що у спірній квартирі фактично проживає відповідач та спільна з позивачем малолітня дочка, при цьому між співвласниками існує спір щодо порядку користування житлом, суд вважає, що слід встановити наступний порядок користування квартирою:

- у користування позивача ОСОБА_3 виділити кімнату площею 20.7 кв.м (згідно плану квартири у технічному паспорті позначену цифрою 11), що фактично відповідатиме житловій площі, яку позивач просив виділити йому у позові;

- у користування ОСОБА_2 виділити: кімнату площею 11.1 кв.м (згідно плану квартири у технічному паспорті позначену цифрою 6), кімнату площею 11.5 кв.м (згідно плану квартири у технічному паспорті позначену цифрою 7) та кімнату площею 8.6 кв.м (згідно плану квартири у технічному паспорті позначену цифрою 8);

- приміщення коридору, кухні, ванної кімнати, вбиральні залишити у спільному користуванні співвласників квартири: ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Встановлюючи такий порядок користування спірною квартирою суд керується засадами справедливості, добросовісності та розумності. враховуючи інтереси малолітньої дитини та фактичні обставини справи, зокрема те, що відповідач є особою з інвалідністю 2 групи та потребує сторонньої допомоги, а позивач працює та проживає у м.Луцьк, і на даний час немає потреби у щоденному користуванні спірною квартирою.

Таким чином, позовні вимоги щодо встановлення судом порядку користування квартирою підлягають частковому задоволенню.

Питання розподілу судових витрат вирішити у відповідності до вимог ст.ст.141, 142 ЦПК України.

Керуючись статтями 12, 81, 89, 141, 247, 263-265, 280-289 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

у х в а л и в :

позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні та встановлення порядку користування житловим приміщенням задоволити частково.

Встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , а саме:

- виділити у користування ОСОБА_3 кімнату площею 20.7 кв.м (згідно плану квартири у технічному паспорті позначену цифрою 11);

- виділити у користування ОСОБА_2 кімнату площею 11.1 кв.м (згідно плану квартири у технічному паспорті позначену цифрою 6), кімнату площею 11.5 кв.м (згідно плану квартири у технічному паспорті позначену цифрою 7) та кімнату площею 8.6 кв.м (згідно плану квартири у технічному паспорті позначену цифрою 8);

- приміщення коридору, кухні, ванної кімнати, вбиральні залишити у спільному користуванні співвласників квартири: ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

У задоволенні інших вимог відмовити.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 1211,20 грн судового збору.

Рішення може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована адреса проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , зареєстрована адреса проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_3 .

Повне судове рішення складено 24 березня 2025 року.

Головуючий Борачок М.В.