Провадження № 2/357/1096/25
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

24 березня 2025 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді Орєхова О.

за участі секретаря Махненко Б. В.,

представника відповідача Гончарук О.М.

роззглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в режимі відеоконференції в залі суду № 2 в м. Біла Церква цивільну справу за позовною заявою Акціонерного товариства «Ідея Банк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором,-

В С Т А Н О В И В :

В листопаді 2024 року позивач Акціонерне товариство «Ідея Банк» звернулось до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором, мотивуючи тим, що 06.06.2019, згідно з умовами Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб ( надалі Договір ), відповідач отримав кредит шляхом встановлення відновлювальної Кредитної лінії по відкритому поточному рахунку № НОМЕР_1 . Процентна ставка за користування коштами Кредитної лінії становить 24% річних. Максимальний ліміт встановлюється у розмірі 200 000 грн. Ліміт Кредитної лінії, доступний Клієнту на момент укладення Угоди, становить 49 900 грн. Позивач повністю виконав свої зобов`язання згідно Кредитного договору, що підтверджується випискою по Поточному рахунку. Станом на дату подання цієї заяви, Відповідач не повернув отриманий Кредит в становлений договором термін та не сплатив нараховані відсотки та комісію. Останній платіж здійснено 20.06.2024. Отже, сума боргу Відповідача за кредитним Договором станом на 10.10.2024 становить 149 283,26 грн, з яких: 50 398,25 грн прострочений борг; 98885,01 грн прострочені проценти. Заборгованість відповідача також підтверджується випискою по рахунку та довідкою-розрахунком заборгованості станом на 10.10.2024. Оскільки Відповідач у добровільному порядку не сплатив заборгованість за Кредитним договором, просили суд стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Ідея Банк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 149 283,26 грн та судовий збір в сумі 3 028 грн ( а. с. 1-2 ).

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.11.2024, головуючим суддею визначено Орєхова О.І. (а. с. 33) та матеріали передані для розгляду.

Відповідно до ч. 6 ст. 187 ЦПК України у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи.

Суддя з метою визначення підсудності може також користуватися даними Єдиного державного демографічного реєстру (ч. 8 ст. 187 ЦПК України).

Згідно відповіді з Єдиного державного демографічного реєстру № 914432 від 20.11.2024, сформованого засобами підсистеми ЄСІТС «Електронний суд» за запитом судді щодо визначення підсудності, вбачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з 21.11.1997 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ( а. с. 37-38 ).

З матеріалів справи вбачається, що позивачем пред`явлено позов до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області у відповідності до вимог ч. 1 ст. 27 ЦПК України, що узгоджується з правовою позицією, викладеною Верховним Судом у постанові від 29.10.2020 року у справі № 263/14171/19.

Відповідно до ч. 1 ст. 187 ЦПК України за відсутності підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви чи відмови у відкритті провадження суд відкриває провадження у справі протягом п`яти днів з дня надходження позовної заяви або заяви про усунення недоліків, поданої в порядку, передбаченому статтею 185 цього Кодексу.

Якщо відповідачем вказана фізична особа, яка не має статусу підприємця, суд відкриває провадження не пізніше наступного дня з дня отримання судом у порядку, передбаченому частиною восьмою цієї статті, інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи - відповідача.

Відповідно до ч. 4 ст. 19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Згідно до ч. 1 ст. 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута малозначна справа.

Відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна.

Ухвалою судді від 21 листопада 2024 року прийнято вищезазначену позовну заяву до розгляду та відкрито провадження. Постановлено провести розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Розгляд справи призначено в судове засідання у справі на 17 грудня 2024 року (а. с. 38-39).

Ухвалою суду від 17.12.2024 відмовлено ОСОБА_1 в клопотанні про зупинення провадження у даній справі та відкладено судове засідання до 27.01.2025 ( а. с. 59-62 ).

03.01.2025 за вх. № 259 судом отримано від представника відповідача Гончарук О.М. відзив на позовну заяву ( а. с. 89-100 ).

Ухвалою суду від 16.02.2025 задоволено заяву представника відповідача Гончарук О.М. про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів ( а. с. 104-105 ).

Ухвалою суду від 15.01.2025 виправлено технічну описку в ухвалі Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 17.12.2024 в частині часу, на який призначено розгляд справи ( а. с. 106-107 ).

Ухвалою суду від 27.01.2025 задоволено клопотання відповідача та витребувано у Головного управління СБУ у м. Києві та Київській області копію наказу про прийняття на військову службу та довідку про перебування ОСОБА_1 на військовій службі в Головного управління СБУ у м. Києві та Київській області. Відкладено судове засідання у справі на 19.02.2025 (а. с. 115-118 ).

За клопотанням представника відповідача ОСОБА_2 оголошено перерву до 18.03.2025 (а.с.123-126 ).

Отримано на виконання ухвали суду від 27.01.2025 Довідку про те, що штаб-сержант ОСОБА_1 дійсно проходить військову службу в Головного управління СБУ у м. Києві та Київській області на посаді співробітника охорони ІІІ категорії Білоцерківського районного відділу ( Наказ Головного управління СБУ у м. Києві та Київській області № 64-ос/дск від 15.02.2022 ). Водночас, наказ про прийняття на військову службу не надано, у зв`язку з його знищенням у кінці лютого 2022 року, про що зазначено у супровідному листі.

14.03.2025 за вх. № 13662 на адресу суду від представника відповідача надійшло клопотання ( а. с. 128-129 ) та Витяг з наказу № 64-ос/дск від 15.02.2022 про прийняття на військову службу за контрактом ОСОБА_1 у Службі безпеки України строком на п`ять років, співробітником охорони ІІІ категорії ( а. с.131 ).

Позивач АТ «Ідея Банк» в судове засідання 18.03.2025 свого представника не направило, в прохальній частині позову, за підписом представника АТ «Ідея Банк» Зставної О.В., яка діє на підставі Витягу з Наказу від 19.06.2020 за № 116а ( а. с. 27 ) та посадової інструкції ( а. с. 28-29 ), просила проводити розгляд справи за відсутності представника позивача за наявними в матеріалах справи доказами. Позовні вимоги АТ «Ідея Банк» підтримує в повному обсязі, проти заочного рішення не заперечує ( а. с. 2 ).

Представник відповідача Гончарук О.М. в судовому засіданні 18.03.2025 позовні вимоги АТ «Ідея Банк» визнав частково в розмірі 51 583,71 грн тіла кредиту та частину відсотків за період з листопада 2011 року по 14.02.2022 року. Нараховані відсотки після 15.02.2022 не визнав, оскільки відповідач є військовослужбовцем, а тому в силу Закону він звільняється від такого нарахування.

Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.

В свою чергу, позивач ( його представник ) скористувалася вимогами ч. 3 ст. 211 ЦПК України.

Тому, суд приходить до висновку про можливість проведення судового засідання за відсутності учасника справи, оскільки наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та прийняття законного і обґрунтованого рішення.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду при розгляді справи № 361/8331/18 від 1 жовтня 2020 року.

В зазначеній постанові Верховний Суд виходив з такого: «якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні».

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Інших заяв та клопотань на адресу суду не надходило.

Судом було вислухано пояснення представника відповідача по справі, досліджено матеріали справи, керуючись вимогами ч. 1 ст. 244 ЦПК України суд оголосив про перехід до стадії ухвалення судового рішення та відклав ухвалення та проголошення судового рішення, оголосивши дату та час його проголошення ( 24 березня 2025 року о 16 годині 30 хвилин ).

Так, з урахуванням наданих пояснень, після дослідження матеріалів справи, суд прийшов до наступних висновків.

Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Судом встановлені наступні обставини та спірні їм правовідносини.

Встановлено, що 06.06.2019 між АТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 було укладено Угоду № С-600-0 про відкриття Кредитної лінії та обслуговування Кредитної картки ( а. с. 4 ).

Згідно з умовами Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб ( надалі Договір ), відповідач отримав кредит шляхом встановлення відновлювальної Кредитної лінії по відкритому поточному рахунку № НОМЕР_1 ( п. 1 Договору ).

Процентна ставка за користування коштами Кредитної лінії становить 24% річних (п. 2.3 Договору ).

Відповідно до п. 2.1. договору, максимальний ліміт встановлюється у розмірі 200 000 грн.

Ліміт Кредитної лінії, доступний Клієнту на момент укладення Угоди, становить 49 900 грн ( п. 2.2. Договору ).

Підписанням Угоди Клієнт підтверджує, що ознайомлений з паспортом споживчого кредиту, реальною річною процентною ставкою та з загальною вартістю кредитної лінії. Ознайомлений з умовами Угоди, ДКБО, Тарифами Банку та іншими умовами обслуговування які оприлюднені на Інтер-сторінці Банку та які роз`яснені, зрозумілі та з якими він цілком згідний. Перед укладанням цієї Угоди ознайомлений з інформацією необхідною для отримання кредиту, викладеною в Паспорті споживчого кредиту із порівнянням різних пропозицій Банку, з метою прийняття обґрунтованого рішення щодо укладання Договору. ( п. 4 цього Договору ).

Згідно п. 7 Договору, ця Угода є укладеною з дня її підписання Сторонами та діє протягом строку кредитування ( Кредитної лінії ), який складає 1 рік з дати укладання та з можливістю автоматичної пролонгації, але в будь-якому випадку до повного виконання Сторонами своїх зобов`язань за Угодою. Після спливу строку кредитування, він може щоразу продовжуватися на такий самий строк ( за ініціативою Банку ). Датою початку нового строку дії Кредитної лінії вважається дата, наступна за датою закінчення попереднього строку дії Кредитної лінії.

Позивач повністю виконав свої зобов`язання згідно Кредитного договору, що підтверджується випискою по Поточному рахунку ( а. с. 16-21 ).

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 2 ст. 1054 та ч. 2 ст. 1050 ЦК України, наслідками порушення боржником зобов`язання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право заявника достроково вимагати повернення всієї суми кредиту.

Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Згідно зі ст. ст. 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином і в строк, встановлений договором, відповідно до умов договору. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

В силу ст. 599 ЦК України зазначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно зі ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

При цьому, згідно ст. 627 ЦК України та відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

На підставі ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Договір в силу приписів ст. 638 ЦК України, є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 641 ЦК України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Пропозицією укласти договір є, зокрема, документи (інформація), розміщені у відкритому доступі в мережі Інтернет, які містять істотні умови договору і пропозицію укласти договір на зазначених умовах з кожним, хто звернеться, незалежно від наявності в таких документах (інформації) електронного підпису.

Частиною другою ст. 644 ЦК України передбачено, що у разі якщо пропозицію укласти договір, в якій не вказаний строк для відповіді, зроблено у письмовій формі, договір є укладеним, коли особа, яка зробила пропозицію, одержала відповідь протягом строку, встановленого актом цивільного законодавства, а якщо цей строк не встановлений, - протягом нормально необхідного для цього часу.

Отже, підписання Угоди № С-600-0 про відкриття Кредитної лінії та обслуговування Кредитної картки від 07.06.2019 свідчить про те, що ОСОБА_1 всі умови даного договору цілком зрозумілі і він вважає їх справедливими по відношенню до нього.

Вказаний договір був прочитаний та підписаний сторонами.

Таким чином, своїми підписами сторони письмово підтвердили та закріпили те, що вони діяли свідомо, були вільні в укладені договору, вільні у виборі контрагента та умов договору.

Стаття 1048 частина 1 ЦК України передбачає право позикодавця на одержання від позичальника процентів від суми позики, розмір та порядок одержання яких встановлюється договором.

Позичальник зобов`язаний, відповідно до ст. 1049 ЦК України, повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані їй позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За кредитним договором, відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

У зв`язку з невиконанням взятих на себе зобов`язань збоку відповідача, 07.08.2024 позивач звертався до ОСОБА_1 з Вимогою про усунення порушень кредитних зобов`язань ( а. с. 23 ).

Згідно даної вимоги АТ «Ідея Банк» вимагало терміново, протягом 30 календарних днів з дня направлення вище вказаної вимоги виконати зобов`язання по Кредитному договору, а саме достроково повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитними коштами, тобто до дня фактичного погашення всієї заборгованості за кредитом та інші платежі за Кредитним договором, також суму пені, нараховану. Також відповідачу було повідомлено, що у випадку непогашення заборгованості за Кредитним договором в тридцятиденний строк з дня направлення цієї вимоги АТ «Ідея Банк» будуть здійсненні заходи щодо примусового стягнення із відповідача заборгованості за Кредитним договором на власний вибір Банку.

Згідно довідки-розрахунку заборгованість ОСОБА_1 за Угодою С-600-0 від 07.06.2019 року станом на 10.10.2024 становить 149 283,26 грн, яка складається із: основний борг у сумі 50 398,25 грн та прострочених процентів у сумі 98 885,01 грн ( а. с. 22).

Позивач, звертаючись до суду з даним позовом, зазначав, що на даний час відповідач продовжує ухилятись від виконання зобов`язань і заборгованість за договорами не погашає, що є порушенням законних прав АТ «Ідея Банк».

Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною другою статті 16 ЦК України.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

На підставі ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення.

Частиною 5 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Отже, як встановлено та не спростовано з боку відповідача, позивач виконав взяті на себе зобов`язання, відповідач в свою чергу, не виконує зобов`язання за вищевказаним договором у зв`язку з чим має заборгованість з повернення кредиту та процентів, що передбачено умовами укладеного договору кредиту.

Так, в судовому засіданні представник відповідача підтвердив, що дійсно його клієнт ( відповідач ) уклав Угоду та отримав кредит в сумі 49 900 грн під 24% річних, відповідно дійсно має заборгованість.

Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Отже, на підтвердження наявності заборгованості, AT «Ідея Банк» надав виписку по рахунку клієнта-фізичної особи №/1011 за розрахунковий період з 01.07.2016 року по 10.10.2024 року по рахунку НОМЕР_1 .

Отже, виписка по картковому рахунку, що міститься в матеріалах справи, може бути належним доказом щодо заборгованості відповідача за кредитом.

Аналогічний висновок міститься в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18 (провадження № 61-9618св19 ), у постанові Верховного Суду від 17 грудня 2020 року у справі № 278/2177/15ц), у постанові Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі N 554/4300/16-ц, у постанові Верховного Суду від 26 травня 2021 року у справі N 204/2972/20, у постанові Верховного Суду від 13 жовтня 2021 року у справі N 209/3046/20, у постанові Верховного Суду від 01 червня 2022 року у справі N 175/35/16-ц.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав.

Суд вважає, що наданий позивачем розрахунок є належним та допустимим доказом утвореної заборгованості, враховуючи, що позивачем надані докази отримання кредитних коштів, а з боку відповідача не спростовано зазначеному ( факту отримання кредиту ) та відповідно не надано свого розрахунку, який би спростовував доводи позивача щодо суми боргу.

Так, відповідачем ( його представником ) було надано відзив на позовну заяву, який отриманий судом 03.01.2025 за вх. № 89-100), з обґрунтуваннями позиції та в якому міститься розрахунок, водночас, вказаний відзив суд не бере до уваги, оскільки поданий з порушенням.

Так, відповідно до ч. ч. 7, 8 ст. 178 ЦПК України відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Суд має встановити такий строк подання відзиву, який дозволить відповідачу підготувати його та відповідні докази, а іншим учасникам справи - отримати відзив не пізніше першого підготовчого засідання у справі. У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Відповідно до ухвали судді від 21.11.2024 ( а. с. 38-39 ) про прийняття позовної заяви та відкриття провадження, відповідачу було встановлено надати відзив протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

Так, матеріали справи не містять відомостей про отримання відповідачем вказаної ухвали, однак, відповідно до клопотання про зупинення розгляду справи, яке було отримано судом 02.12.2024 ( а. с. 42-46 ), в даному клопотанні відповідач посилався на ухвалу від 21.11.2024, якою відкрито провадження за правила спрощеного позовного провадження, з повідомленням ( викликом ) сторін та призначенням судового засідання у справі на 17.1.2024.

Тобто, відповідач обізнаний про таку ухвалу.

Тому, саме з 02.12.2024 (клопотання про зупинення ), суд рахує п`ятнадцять днів для подання відзиву.

В свою чергу, такий відзив був отриманий судом 03.01.2025,через місяць.

Згідно ч. 1 ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.

Частиною 2 ст. 127 ЦПК України передбачено, що встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

Однак, з боку сторони відповідача не було надано до суду відповідної заяви про продовження встановленого судом процесуального строку до його закінчення.

Оскільки відповідач ( його представник ) визнав вимоги в частині тіло кредиту в розмірі 51 583,71 грн, а позивач просив стягнути з відповідача тіло кредиту в розмірі 50 398,25 грн, то з урахуванням вимог статей 13, 82, 206 ЦПК України, суд приходить до висновку, що отримані та використані кошти з боку відповідача не повернуті, позивач провомірно вимагає їх стягнення, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню прострочений борг в розмірі 50 398,25 грн ( тіло кредиту ).

До того ж, наявна в матеріалах справи виписка по рахунку клієнта-фізичної особи №/1011 за розрахунковий період з 01.07.2016 року по 10.10.2024 року по рахунку НОМЕР_1 ( одержувач ОСОБА_1 ) вбачається, що 07.06.2019 збільшення кредитного ліміту до 49 900 грн, 01.05.2020 збільшення кредитного ліміту до 6300 грн, 24.12.20 зменшено кредитного ліміту, 30.08.2021 зменшення кредитного ліміту до 50 400 грн, 19.06.2024 зменшення кредитного ліміту до 0,00 грн.

Стосовно позовних вимог позивача в частині стягнення з відповідача прострочені проценти в розмірі 98 885,01 грн, то з цього приводу суд зазначає про наступне.

Як встановлено та заначено вище, умова Договору передбачено, процентна ставка за користування коштами Кредитної лінії становить 24% річних (п. 2.3 Договору ).

Згідно п. 7 Договору, ця Угода є укладеною з дня її підписання Сторонами та діє протягом строку кредитування ( Кредитної лінії ), який складає 1 рік з дати укладання та з можливістю автоматичної пролонгації, але в будь-якому випадку до повного виконання Сторонами своїх зобов`язань за Угодою. Після спливу строку кредитування, він може щоразу продовжуватися на такий самий строк ( за ініціативою Банку ). Датою початку нового строку дії Кредитної лінії вважається дата, наступна за датою закінчення попереднього строку дії Кредитної лінії.

Представник відповідача в судовому засіданні не спростував, навпаки підтвердив, що даний договір між банком та відповідачем дійсно є пролонгованим.

Отже, суд звертає увагу, що між позивачем та відповідачем було укладено договір кредиту, умовами якого передбачено та встановлено відсотки за користування кредитними коштами, з чим погодився відповідач підписуючи вказаний договір (з усіма його умовами).

Тому, позивач згідно умов договору мав право нараховувати відсотки за користування коштами у розмірі, передбаченому умовами договору ( проценти встановлені 24% річних ).

До того ж, в правових позиція Верховного Суду зазначено про відсутність підстав для визнання договорів недійсними, зокрема, пунктів договору щодо нарахування процентів за користування кредитом та відсутність порушень зі сторони кредитодавця вимог ЗУ «Про захист прав споживачів», що відображено в постановах від 12.01.2022р. у справі № 524/5556/19, від 07.10.2020 р. у справі № 127/33824/19, від 09.09.2020 р. у справі № 732/670/19, від 28.04.2021 р. у справі № 234/7160/20, від 10.06.2021 р. у справі № 234/7159/20, від 18.06.2021 р. у справі № 234/8079/20.

Волевиявлення сторони щодо підписання договору свідчить, що особа, яка погоджується укласти договір, отримала всі необхідні відомості для прийняття рішення про погодження умов договору.

Згідно ч. 1, 2 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на момент укладення спірного договору) продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори з споживачем умови, які є несправедливими. Однак, умови кредитного договору не можна вважати несправедливими, оскільки розмір відсотків за користування кредитними коштами сторонами договору визначено за спільною згодою, що відповідає принципу свободи договору, закріпленому ст. 627 ЦК України. Відповідач розумів розмір процентів, надаючи свою згоду на отримання кредитних коштів, що ним під сумнів не ставиться.

Крім того, позивачем на підтвердження обґрунтування позову, окрім розрахунку заборгованості, надано виписку по рахунку відповідача, яка має статус первинного бухгалтерського документа та підтверджує факт користування кредитними коштами.

В свою чергу, наданий з боку позивача розрахунок нарахованих відсотків, з боку останнього не спростований, контррозрахунку не надано.

Окрім цього, відповідачем не було надано ніяких доказів виконання зобов`язань в повному обсязі, в тому числі доказів невірного нарахування виниклої суми заборгованості.

Водночас суд звертає увагу, що не згода відповідача із розрахунком заборгованості не позбавляє його можливості, на підтвердження своїх доводів, надати свій контррозрахунок.

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 07.06.2023 року у справі № 234/3840/15.

У вказаній постанові Верховний Суд зазначив, що непогодження ( незгода ) з розрахунком, наданим позивачем, не є підставою для відмови у задоволенні позову у повному обсязі.

В свою чергу, відповідач ( його представник ) не спростував та не заперечував проти того, що після укладення договору, за умови якого передбачена сплата процентів, позивач мав право нараховувати відсотки.

Але, представник відповідача посилався на те, що нараховані відсотки після 15.02.2022 є неправомірними та не можуть бути нараховані та відповідно стягнуті з ОСОБА_1 , оскільки відповідач є військовослужбовцем, а відповідно до ст. 14 Закону «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей», яким відповідач звільняється від нарахування штрафів, пені та відсотків за користування кредитом оскільки є військовослужбовцем, то з цього приводу суд приходить до наступного.

Отже, після внесення змін до законодавства ч. 15 ст. 14 Закону «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» передбачає, що військовослужбовцям, які були призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період на весь час їх призову, а також їх дружинам (чоловікам), а також іншим військовослужбовцям, під час дії особливого періоду, які брали або беруть участь у захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України і брали безпосередню участь в АТО, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах АТО у період її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії РФ в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку із збройною агресією РФ проти України, їх дружинам (чоловікам) - штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються, крім кредитних договорів щодо придбання майна, яке віднесено чи буде віднесено до об`єктів житлового фонду (жилого будинку, квартири, майбутнього об`єкта нерухомості, об`єкта незавершеного житлового будівництва, майнових прав на них), та/або автомобіля.

Однак, суд не приймає до уваги зазначені доводи представника відповідача, оскільки для звільнення від нарахування штрафів, пені та відсотків за користування кредитом на підставі ч. 15 статті 14 Закону «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» мобілізовані позичальники повинні надати банку перелік документів, встановлений листом Міністерства оборони від 21 серпня 2014 року № 322/2/7142.

Верховний Суд у постанові від 15 липня 2020 року у справі N 199/3051/14 (провадження N 61-10861св18) виклав висновок про перелік необхідних документів доведеності статусу особи, яка має право на пільги, визначені пунктом 15 частини третьої статті 14 Закону України "Про "Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей". У цій постанові Верховний Суд зазначив, що Національний банк України листом від 02 вересня 2014 року N 18-112/48620 надав роз`яснення, що для звільнення від нарахування штрафів, пені та відсотків за користування кредитом мобілізовані позичальники повинні надати банку перелік документів, встановлений листом Міністерства оборони України від 21 серпня 2014 року N 322/2/7142.

На це вказав у своїй постанові від 4 вересня 2024 року Верховний Суд у справі 426/4264/19.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду ( ч. 4 ст. 263 ЦПК України ).

Велика Палата Верховного Суду при розгляді справи № 755/10947/17 зазначила, що незалежно від того, чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступив Верховний Суд, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Верховного Суду.

Як зазначив представник відповідача на питання суду, відповідач ОСОБА_1 , як позичальник не звертався до Банку та відповідно не надавав документів.

Крім того, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 22 листопада 2023 року у справі N 426/4264/19, провадження N 61-1565св23 зазначав про таке.

Відповідно до частини п`ятнадцятої статті 14 Закону України "Про військовий і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов`язаним - з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються.

Статтю 14 цього Закону було доповнено підпунктом 3 пункту 4 частини п`ятнадцятої відповідно до Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації" від 20 травня 2014 року N 1275-VII.

Пункт 3 Прикінцевих положень зазначеного Закону передбачено поширення дії, зокрема, підпункту 3 пункту 4 розділу І цього Закону на військовослужбовців із початку і до закінчення особливого періоду, а на резервістів та військовозобов`язаних - з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду, на час проходження військової служби.

Верховний Суд у постанові від 15 липня 2020 року у справі N 199/3051/14 (провадження N 61-10861св18) виклав висновок про перелік необхідних документів доведеності статусу особи, яка має право на пільги, визначені пунктом 15 частини третьої статті 14 Закону України "Про "Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей". У цій постанові Верховний Суд зазначив, що Національний банк України листом від 02 вересня 2014 року N 18-112/48620 надав роз`яснення, що для звільнення від нарахування штрафів, пені та відсотків за користування кредитом мобілізовані позичальники повинні надати банку перелік документів, встановлений листом Міністерства оборони України від 21 серпня 2014 року N 322/2/7142.

Такими документами є: військовий квиток, в якому у відповідних розділах здійснюються службові відмітки, або довідка про призов військовозобов`язаного на військову службу, видана військовим комісаріатом або військовою частиною, а для резервістів - витяг із наказу або довідка про зарахування до списків військової частини, які видаються військовою частиною. На вказані пільги мають право лише мобілізовані позичальники.

Враховуючи, що позичальником не надано суду документів, що підтверджують виконання ним обов`язків із захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, безпосередню участь в антитерористичній операції в особливий період, то висновок апеляційного суду про наявність підстав для застосування пункту 15 статті 14 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" є передчасним.

Так, в матеріалах справи містяться наступні документи:

- копія довідки, видана ОСОБА_1 в тому, що він дійсно проходить військову службу в Головному управлінні СБ України у м. Києві та Київській області ( а. с. 47 );

- копія військового квитка серії НОМЕР_2 від 21.04.2008, виданого на ім`я ОСОБА_1 ( а. с. 48-55);

- копія витягу з наказу № 64-ОС/Дск від 15.02.2022, згідно якого, ОСОБА_1 прийнято на військову службу за контрактом у Службі безпеки України, співробітником охорони ІІІ категорії ( а. с. 131 );

- лист СБ України у м. Києві та Київській області від 17.02.2025 на виконання ухвали суду, за результатами опрацювання повідомили, що вказана особа дійсно перебуває на військовій службі в Головному управлінні з 15.02.2022, на підтвердження чого надають довідку ( штаб-сержант ОСОБА_1 дійсно проходить війську службу в Головному управлінні СБ України у м. Києві та Київській області на посаді співробітника охорони ІІІ категорії Білоцерківського районного відділу ), вказану довідку після набрання законної сили судовим рішенням за результатами розгляду даної справи просили повернути Головному управлінню, що додається, без виготовлення копії наявної у ній інформації в інтересах національної безпеки.

Аналізуючи вищевказані документи, суд приходить до переконання, що відповідачем не надано документального підтвердження того, що у період обумовленого договором строку нарахування відсотків ( з 15.02.2022 ), він був військовослужбовцем, який брав або бере участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації проти України, забезпеченні їх здійснення, які перебували або перебувають безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України.

У зв`язку з цим суд вважає, що правові підстави для звільнення відповідача від нарахування вищевказаних відсотків за користування кредитом -відсутні.

Як вбачається з практики Європейського суду з прав людини, за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц сформульовано висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Тому, даючи оцінку наданим доказам, суд прийшов до висновку, що на користь позивача належить стягнути з відповідача заборгованість за кредитом у загальному розмірі 149 283,26 гривень.

Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Таким чином, враховуючи все вищевикладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги Акціонерного товариства «Ідея Банк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором є цілком обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 133 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Поняття судових витрат міститься в п. 1 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», де судові витрати передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, понесені ними у зв`язку з її розглядом та вирішенням, а у випадках їх звільнення від сплати це витрати держави, які вона несе у зв`язку з вирішенням конкретної справи.

Судовий збір збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом (ст. 1 Закону України «Про судовий збір»).

Згідно із п. 1 ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача.

При зверненні до суду з вказаним позовом, позивачем АТ «Ідея Банк» були понесені судові витрати у сумі 3 028,00 гривень, які документально підтверджені, про що свідчить наявна в матеріалах справи Платіжна інструкція від 21.10.2024 (а. с. 3).

Оскільки позовні вимоги позивача підлягають задоволенню, з урахуванням вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судові витрати по справі, які складаються з судового збору за подачу позову у вищевказаному розмірі, понесені при зверненні до суду.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. ст. 15, 16, 202, 203, 526, 530, 599, 610, 611, 625, 626, 627, 628, 629, 633, 634, 638, 1048, 1049, 1054 Цивільного кодексу України та керуючись ст. ст. 2, 5, 12, 13, 19, 76, 77, 81, 82, 89, 126, 127, 128, 131, 133, 141, 178, 187, 206, 244, 263-265, 273, 274, 353-355 ЦПК України, п. 1 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», Законом України «Про судовий збір», суд, -

У Х В А Л И В :

Позовні вимоги Акціонерного товариства «Ідея Банк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором, - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Ідея Банк» заборгованість за Угодою № С-600-0 про відкриття Кредитної лінії та обслуговування Кредитної картки від 07.06.2019 в розмірі 149 283,26 гривень та судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 3 028,00 гривень, загалом 152 311,26 гривень ( сто п`ятдесят дві тисячі триста одинадцять гривень двадцять шість копійок ).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Позивач: Акціонерне товариство «Ідея Банк» (адреса місцезнаходження: 79008, м. Львів, вул. Валова, буд. 11, );

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ( адреса реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 ).

Повний текст судового рішення виготовлено 24 березня 2025 року.

Суддя О. І. Орєхов