Справа № 524/3417/25
Провадження № 2/524/3793/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.03.2025 року Суддя Автозаводського районного суду міста Кременчука Нестеренко С.Г. розглянув матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Полтавської обласної прокуратури та Автозаводського ВДВС у місті Кременчуці Кременчуцького району Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про скасування арешту накладеного на нерухоме майно у кримінальному провадженні,

В С Т А Н О В И В:

До суду в системі «Електронний суд» в порядку цивільного судочинства надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Полтавської обласної прокуратури та Автозаводського ВДВС у місті Кременчуці Кременчуцького району Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про скасування арешту накладеного на нерухоме майно у кримінальному провадженні, за ЕЦП представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 .

У позовній заяві поставлені вимоги про скасування арештів накладених на квартиру АДРЕСА_1 постановою та ухвалою прокурора прокуратури м. Кременчука від 27 вересня 1999 року відповідно реєстраційні номери обтяжень № 1703854 від 22 лютого 2005 року та № 1703939 від 22 лютого 2005 року, зареєстрованих Першою Кременчуцькою державною нотаріальною конторою та на 1/2 частину цієї квартири накладеного постановою старшого державного виконавця Автозаводського ВДВС Кременчуцького міського управління юстиції від 15 квітня 2008 року, номер обтяження № 13587948 з відповідними перенесеннями 21.04.2008 р. і 07.03.2016 р. - № 7064892.

Вказано, що арешт майна було накладено прокурором у ході досудового розслідування у кримінальній справі та державним виконавцем у ході виконавчого провадження відкритого на виконання вироку Автозаводського районного суду міста Кременчука від 14.03.2007 р. у кримінальній справі за № 1-259/2007 по обвинуваченню ОСОБА_1 у вчиненні злочинів передбачених ч. 2 ст. 190, ч. 3 ст. 358, ч. 1 ст. 369 КК України (в редакції 1960 року).

В обґрунтування позову зазначалося, що позивач є співвласником квартири, продовження існування арештів на квартиру позбавляє її права на мирне володіння належним їй майном та суперечить Конституції та ЦК України.

Суддя вивчив матеріали позовної заяви та дійшов висновку, що у відкритті провадження у цивільній справі має бути відмовлено з наступних підстав .

Європейський суд з прав людини у параграфі 24 свого рішення від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» зазначив, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «суд, встановлений законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Відповідно ст. 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

У відповідності до ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі встановленого законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.

Для вирішення питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду справ недостатньо застосування виключно формального критерію - визначення складу учасників справи. Визначальною ознакою для правильного вирішення спору є характер правовідносин, з яких виник спір. При визначенні предметної та/або суб`єктної юрисдикції справ суди повинні виходити з прав та/або інтересів, за захистом яких звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, їх змісту та правової природи тощо.

Згідно до ч. 1 ст. 1 ЦПК України вказаний Кодекс визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства.

Відповідно аб. 1 ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. В аб. 2 ч. 1 ст. 19 ЦПК України передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних індивідуальних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, те, що суб`єктний склад такого спору включає, як правило, фізичну особу, яка є стороною цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин (стаття 19 ЦПК України).

Як постає з доданої до позовної заяви копії свідоцтва про право власності на житло квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (по 1/2 частині кожному).

Арешти на квартиру було накладено прокурором у ході досудового розслідування у кримінальній справі та державним виконавцем у ході виконавчого провадження відкритого на виконання вироку Автозаводського районного суду міста Кременчука від 14.03.2007 р. у кримінальній справі за № 1-259/2007 по обвинуваченню ОСОБА_1 у вчиненні злочинів передбачених ч. 2 ст. 190, ч. 3 ст. 358, ч. 1 ст. 369 КК України (в редакції 1960 року).

Досудове розслідування у справі завершене, вирок суду був ухвалений, арешт з неї (квартири) не знятий.

Матеріали заяви не містять повних та достовірних відомостей, і відповідних доказів щодо повного фактичного виконання вироку суду Автозаводського районного суду міста Кременчука від 14.03.2007 р. у кримінальній справі за № 1-259/2007 по обвинуваченню ОСОБА_1 у вчиненні злочинів передбачених ч. 2 ст. 190, ч. 3 ст. 358, ч. 1 ст. 369 КК України (в редакції 1960 року) внаслідок повідомлень про знищення матеріалів кримінальної справи та матеріалів ВП.

До того ж ОСОБА_1 та її представник також не надали вказані інформацію і докази щодо повного виконання вироку суду. При цьому позивач та її представник самі стверджують про відсутність факту повного виконання вироку суду як у позовній заяві, так і в заяві, яка подавалася раніше у порядку кримінального судочинства (справа № 1-272/2007, провадження № 1-в/524/209/24).

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Верховний Суд у постанові від 01 грудня 2021 року у справі № 272/469/21 сформулював такі правові висновки.

Позивач оскаржує арешт, накладений у межах кримінального провадження за правилами КПК України 1960 року. При цьому згідно з пунктом 9 розділу XI «Перехідні положення» КПК України 2012 року арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.

Ця правова норма узгоджується з вимогами частини першої статті 5 КПК України 2012 року, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення.

Отже, у визначенні порядку звільнення майна з-під арешту потрібно керуватися правилами КПК України 1960 року.

Порядок щодо скасування арешту на майно було передбачено таким чином - на підставі постанови слідчого в порядку частини шостої 126 КПК України 1960 року, або судом під час попереднього судового засідання в порядку статті 253КПК України 1960 року, під час ухвалення вироку в порядку статті 324 КПК України 1960 року, або судом в порядку виконання вироку в порядку статей 409, 411 КПК України 1960 року.

Згідно ст. 126 КПК України (в ред. 1960 року) забезпечення цивільного позову та можливої конфіскації майна провадиться шляхом накладення арешту на майно обвинуваченого чи підозрюваного або осіб, які несуть за законом матеріальну відповідальність за його дії, де б це майно не знаходилось, а також шляхом вилучення майна, на яке накладено арешт. Накладення арешту на майно скасовується постановою слідчого, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба.

Як визначено у п. 7 та 8 частини першої статті 324 КПК України 1960 року, постановляючи вирок, суд повинен вирішити, чи підлягає задоволенню пред`явлений цивільний позов, на чию користь та в якому розмірі, і чи підлягають відшкодуванню збитки, заподіяні потерпілому, а також кошти, витрачені закладом охорони здоров`я на його стаціонарне лікування, якщо цивільний позов не був заявлений; що зробити з майном, описаним для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна.

У порядку, передбаченому статтею 411 КПК України 1960 року, суди вправі вирішувати питання, які виникають при виконанні вироку, зокрема щодо виконання вироку у частині цивільного позову чи конфіскації майна.

Відповідно ч. 1 ст. 409 КПК України1960 року питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку, включаючи визначення розміру і розподілення судових витрат, якщо суд не вирішив цих питань, вирішуються судом, який постановив вирок.

Тобто, зняття арешту має здійснювати суд, який постановив вирок по цій справі.

З огляду на вказане вище у сукупності, касаційний суд погодився з висновками судів попередніх інстанцій, що питання про скасування арешту, за встановлених обставин цієї справи, який був накладений за правилами кримінального судочинства 1960 року, підлягає розгляду у порядку, визначеному кримінальним процесуальним законом, оскільки арешт було накладено на майно позивача (обвинуваченого) під час досудового слідства у кримінальній справі, за результатами розгляду якої було ухвалено вирок.

Подібних висновків дійшов Верховний Суд і у постанові від 30 липня 2021 року у справі № 185/9002/20.

Оскільки арешт на майно позивача накладений у кримінальній справі, що розглядалася за правилами КПК у редакції 1960 року, та у якій позивач була учасником кримінального провадження, і у справі ухвалено вирок, то питання зняття арешту з квартири позивача має бути вирішене в порядку кримінального судочинства.

Доводи та посилання позивача та її представника на наявність ухвали суду від 09.10.2024 р., за наведених обставин і правових позицій касаційного суду, є неприпустимими, і не спростовують та не впливають жодним чином на висновок судді щодо розгляду спірного питання не у порядку цивільного судочинства, а лише в межах та порядку кримінального судочинства.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Тому, враховуючи встановлені і наведені обставини, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України суддя вважає за необхідне відмовити позивачу у відкритті провадження у справі, оскільки позовна заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

При цьому суддя вважає, що у порядку визначеного п. 5 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» позивачу необхідно повернути сплачений судовий збір у розмірі 968,96 грн.

Керуючись ст. 186, 258-261, 352-354 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Відмовити ОСОБА_1 у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Полтавської обласної прокуратури та Автозаводського ВДВС у місті Кременчуці Кременчуцького району Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про скасування арешту накладеного на нерухоме майно у кримінальному провадженні, оскільки позовна заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Повернути ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , рнокпп: НОМЕР_1 ) сплачений судовий збір за подання повернутої судом позовної заяви ОСОБА_1 до Полтавської обласної прокуратури та Автозаводського ВДВС у місті Кременчуці Кременчуцького району Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про скасування арешту накладеного на нерухоме майно у кримінальному провадженні у розмірі 968,96 грн. відповідно квитанції про сплату № 3964-0422-3612-4377 від 21.03.2025 р.

Оригінал платіжної інструкції про сплату судового збору знаходиться у ОСОБА_1 .

Повернення сплаченої суми судового збору необхідно здійснити у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної фінансової політики.

Роз`яснити позивачу, що повернення судового збору проводиться фінансовим органом за особистою заявою про повернення судового збору із зазначенням реквізитів рахунку отримувача коштів, оригіналом платіжного доручення, що підтверджує сплату судового збору до бюджету.

Ухвала виготовлена та підписана суддею 26 березня 2025 року. Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення. Ухвали, що постановлені судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, набирають законної сили з моменту їх підписання суддею. Ухвала може бути оскаржена до Полтавського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя: