Справа № 683/585/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2025 року м. Старокостянтинів

Старокостянтинівський районний суд Хмельницької області

в складі: головуючого - судді Лугового О.М.

з участю секретаря Градомської Д.Р.,

представника позивача Кирилкіна Р.О., (в режимі відеоконференції)

представника відповідача в/ч НОМЕР_1 Ковальчука Д.А.,

представників відповідача МТСБУ Шклярука Р.В., Висоцької Х.О., (в режимі відеоконференції)

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Старокостянтинові в поярдку закгального позовного провадженян в режимі відеоконференції цивільну справу №683/585/24, 2/683/17/2025 за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , Моторно транспортного страхового бюро України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача: ОСОБА_2 про стягнення матеріальної шкоди заподіяної в результаті дорожньо-транспортної пригоди,

встановив:

23 лютого 2024 року адвокат Кирилкін Р.О. в інтересах ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до в/ч НОМЕР_1 та МТСБ України про стягнення матеріальної шкоди заподіяної в результаті дорожньо-транспортної пригоди.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 12.03.2023 року було складено протокол про адміністративне правопорушення серії ААД №156920 від 12.03.2023 року відносно ОСОБА_3 , який за даними протоколу 12.03.2023 року о 00:05 на автодорозі Київ-Чоп М-06 499км+200м, керуючи т/з Mercedes-Benz Sprinter 516 CDI Н.З. НОМЕР_2 , який належить на праві власності ОСОБА_1 , не був уважним, не вибрав безпечної швидкості руху, не врахував дорожньої обстановки, не дотримався безпечної дистанцій і здійснив зіткнення з т/з КРАЗ 250 н.з. НОМЕР_3 , який був припаркований на автодорозі, яка має дві смуги в одному напрямку в крайній правій смузі ближче до узбіччя; чим порушив вимоги п.п. 2.3.6, 12.1, 13.1, 1.5 Правил дорожнього руху, скоївши адміністративне правопорушення, передбачене ст.124 КУпАП. Внаслідок ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками. Постановою Ковпаківського районного суду м.Суми від 26 квітня 2023 року провадження по справі № 592/3902/23 про притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП закрито на підставі п.1 ст.247 КУпАП, у зв`язку із відсутністю в його діях складу вказаного адміністративного правопорушення. 02 травня 2023 року ОСОБА_1 звернувся із заявою до МТСБУ з проханням здійснити відшкодування шкоди заподіяної в результаті дорожньо-транспортної пригоди, що сталася 12 березня 2023 року на автодорозі Київ-Чоп М-06 499км+200м за участю T/3 Mercedes-Benz Sprinter 516 CDI н.з. НОМЕР_4 . Однак, згідно відповідь МТСБУ його повідомили, що в МТСБУ відсутні документи, що встановлюють особу, винну у скоєнні зазначеної вище ДТП. Відшкодування виплачено не було. Відповідно до Висновку експерта № 101/23 від 29.05.2023 року, зазначено, що в даній дорожній обстановці технічною причиною настання ДТП були дії водія автомобіля КРАЗ 250 д.н. НОМЕР_5 ОСОБА_2 , які не відповідали вимогам п.п. 1.5.,15.14., 9.9. а), 9.11. б) ПДІ України, що призвело до наявності перешкоди в межах смуги руху автомобіля Mercedes BENZ SPRINTER 516CDI д.н. НОМЕР_2 , яку можливо було виявити з відстані, яка значно менша ніж зупинний шлях даного автомобіля. Вказаний висновок було надано МТСБУ для встановлення факту вини та для здійснення страхової виплати, проте виплати здійснено так і не було. Відповідно до Звіту про визначення вартості матеріального збитку, завданого власник колісного транспортного засобу № 37835 від 01.02.2024 року, вартість матеріального збитку заподіяного власнику після аварійного пошкодження КТЗ Mercedes-Benz Sprinter 516 CDI, н.з. НОМЕР_2 , станом на 12.03.2023 року з урахуванням ПДВ на запасні частини, але без врахування ВТВ, дорівнює 265 522, 28 грн. (двісті шістдесят п`ять тисяч п`ятсот двадцять дві гривні 28 копійок). У зв`язку з чим, ОСОБА_1 просить стягнути з відповідачів вартість страхового відшкодування та вартість заподіяних матеріальних збитків внаслідок ДТП, а також понесені судові витрати по справі.

28 лютого 2024 року ухвалою Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області відкрито загальне позовне провадження у справі.

Ухвалою Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 28 травня 2024 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача ОСОБА_2 .

30 вересня 2024 року ухвалою Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області відповідь на відзив представника позивача адвоката Кирилкіна Р.О. - залишено без розгляду.

30 вересня 2024 року ухвалою Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області заперечення представника МТСБУ адвоката Шклярука Р.В. від 26.04.2024 року, залишено без розгляду.

30 вересня 2024 року ухвалою Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області у задоволенні клопотання представника позивача ОСОБА_1 Кирилкіна Р.О. про витребування доказів відмовлено.

Ухвалою Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 30 вересня 2024 року підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду по суті.

Позивач ОСОБА_1 , в судове засідання не з`явився, про день та час слухання справи повідомлений належним чином, причин неявки суду не повідомив.

Представник позивача Кирилкін Р.О., в судовому засідання позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача МТСБУ - Висоцька Х.О., в судовому засіданні заперечила щодо задоволення позовних вимог та зазначає, що постановою Ковпаківського районного суду м.Суми від 26.04.2023 року у справі №592/3902/23, якою провадження про притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності за ч.124 КУпАП закрито на підставі п.1 ст.247 КУпАП, не встановлено вину водія ОСОБА_2 у вчиненні вказаної ДТП. Отже, зазначена постанова суду немає преюдиційного значення для суду під час розгляду даної цивільної справи, оскільки справа про вчинення адміністративного правопорушення розглядалася відносно водія ОСОБА_3 , а не відносно ОСОБА_2 та вина останнього у вчиненні ДТП не встановлювалась. Протокол про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 не складалося, справа про адміністративне правопорушення відносно нього судом не заводилася, відповідно будь-яке судове рішення про наявність чи відсутність його вини в ДТП відсутнє. Тобто, відсутні належні та допустимі докази які підтверджують вину ОСОБА_2 у вчиненні ДТП, а також відсутні належні та допустимі докази щодо завданої позивачу матеріальної шкоди в результаті ДТП.

Представник військової частини НОМЕР_1 Ковальчук Д.А. в судовому засіданні заперечив щодо задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до в/ч НОМЕР_1 . Крім того, подав до суду відзив на позовну заяву.

Третя особа ОСОБА_2 , в судове засідання не з`явився, про день та час слухання справи повідомлений належним чином у порядку, передбаченому ст.128 ЦПК України, будь-яких заяв, клопотань на адресу суду не подавав, а тому суд вирішив розгляд справи проводити за його відсутності.

Заслухавши учасників справи, покази свідків та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Судом установлено що 12 березня 2023 року о 00:05 на автодорозі Київ-Чоп М-06 499км+200м. сталась ДТП за участю автомобілів марки «Mercedes-Benz Sprinter 516 CDI» н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_3 , та марки «КРАЗ 250» н.з. НОМЕР_3 під керуванням ОСОБА_2 .

Згідно постанови Ковпаківського районного суду м.Суми від 26.04.2023 року, яка набрала законної сили 09.05.2023 року, провадження по справі про притягнення ОСОБА_3 , який керував транспортним засобом «Mercedes-Benz Spranter 516 CDI» н.з. НОМЕР_2 , до адміністративної відповідальності за ст.124 КУпАП закрито на підставі п.1 ст.247 КУпАП, у зв`язку із відсутністю в його діях складу вказаного адміністративного правопорушення.

Згідно з ч.ч. 4, 6 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

02 травня 2023 року до МТСБУ звернувся ОСОБА_3 із повідомленням про дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 12.03.2023 року на 499 км + 200 м автодороги М-06 «Київ-Чоп», з участю автомобіля КРАЗ 250 н.з. НОМЕР_6 під керуванням водія ОСОБА_2 , внаслідок якої було пошкоджено транспортний засіб «Mercedes-Bebz Sprinter 516 CDI» р.н. НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_1 ..

Підставою такого звернення стала відсутність полісу страхування щодо автомобіля КРАЗ-250 н.з. НОМЕР_6 , оскільки відповідно до п.п. «а» п.41.1 ст.41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № 1961-IV МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

ОСОБА_1 є власником транспортного засобу «Mercedes-Benz Sprіnter 516 CDI» н.з. НОМЕР_2 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_7 .

Цивільно-правова відповідальність транспортного засобу марки «Mercedes- Benz Sprіnter 516CDI» д.н. НОМЕР_2 була забезпечена чинним полісом ОСЦПВВНТЗ №213653835, термін дії по 10.08.2023 року, страховик ТДВ СК «АЛЬФА-ГАРАНТ».

02 травня 2023 року власник автомобіля «Mercedes - Benz Sprіnter 516 CDI» д.н. НОМЕР_2 , також ОСОБА_1 звернувся із заявою про здійснення відшкодування оціненої шкоди заподіяної в результаті ДТП, яка сталася 12.03.2023 року.

На підставі вищезазначених звернень МТСБУ відкрило відповідну регресну справу №92361, в межах якої розглядало питання здійснення регламентної виплати ОСОБА_1 та визначення розміру заподіяної йому шкоди. Однак, 26.07.2023 року за №3-01б/24469, МТСБУ направило ОСОБА_1 лист про прийняте рішення, в якому зазначило, що призупиняє розгляд справи, в зв`язку з тим, що подані ОСОБА_1 документи не встановлюють особу, винну у скоєні ДТП, а у МТСБУ відсутні докази того, що відповідальним за нанесення шкоди є інший учасник ДТП; повідомило, що відсутність в МТСБУ документального підтвердження наданої судом оцінки дії учасників ДТП унеможливлює визнання вимоги, і тому МТСБУ не може прийняти рішення про виплату. У разі отримання такого підтвердження, МТСБУ повернеться до розгляду справи за зверненнями ОСОБА_1 .

Наведені обставини підтверджуються матеріалами справи.

Пленум Верховного Суду України № 6 від 27.03.1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» роз`яснив судам, що «розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що відповідно до ст.ст. 440, 450 ЦК України (ст.ст. 1166, 1187 ЦК України) шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

У постанові Верховного Суду від 04 березня 2020 року в справі № 641/2795/16-ц зазначено, що «не притягнення водіїв до адміністративної відповідальності за порушення Правил дорожнього руху не може бути підставою для звільнення володільця джерела підвищеної небезпеки від цивільно-правової відповідальності за завдану шкоду, оскільки вину особи в ДТП може бути підтверджено чи спростовано іншими належними доказами, зокрема, висновком судової експертизи тощо».

Так, згідно наявної в матеріалах справи копії висновку експерта №101/23 від 29.05.2023 року за результатами проведення автотехнічного дослідження, проведеним судовим експертом Скороходом К.М., який був повідомлений про кримінальну відповідальність за ст. 384 КК України за надання завідомо неправдивого висновку та за ст. 385 КК України за відмову від надання висновку обізнаний, вбачається що для водія «Mercedes-Benz Sprіnter 516 CDI» н.з. НОМЕР_2 , ОСОБА_3 при русі темну пору доби виникла перешкода для руху у вигляді вантажного автомобіля, у дорожньо-транспортній ситуації, що склалася, водій ОСОБА_3 повинен був діяти у відповідності до вимог п.п. 12.2., 12.3. ПДР України.

Вбачати в діях водія ОСОБА_3 невідповідності п. 12.2. ПДР України немає підстав технічного характеру. В даній дорожній обстановці мала місце вимушена зупинка автомобіля КРАЗ-250 д.н. НОМЕР_5 в темну пору доби, водій ОСОБА_2 повинен був діяти у відповідності до вимог п.п. 1.5., 15.14., 9.9. а), 9.11. б) ПДР України, де вказано: в даній дорожній обстановці водій автомобіля «Mercedes - BENZ SPRINTER 516 CDI» д.н. НОМЕР_2 ОСОБА_3 не мав технічної можливості уникнути наїзду на автомобіль КРАЗ-250 д.н. НОМЕР_5 шляхом своєчасного екстреного гальмування, тобто шляхом виконання вимог п. 12.3. ПДР України. В даній дорожній обстановці водій автомобіля КРАЗ-250 д.н. НОМЕР_3 ОСОБА_2 , виконуючи належним чином вимоги п.п. 1.5., 15.14., 9.9. a), 9.11. б) ПДР України, мав технічну можливість уникнути даної ДТП. В даній дорожній обстановці, при наявному комплексі вихідних даних, в діях водія автомобіля Mercedes - BENZ SPRINTER 516CDI д.н. НОМЕР_2 ОСОБА_3 невідповідностей вимогам ПДР України, не вбачається. Так як на момент наїзду автомобіля Mercedes BENZ SPRINTER 516CDI д.н. НОМЕР_2 та автомобіль КРАЗ-250 д.н. НОМЕР_3 , останній знаходився на проїзній частині та не був належним чином позначений на проїзній частині, дії водія автомобіля КРАЗ-250 д.н. НОМЕР_5 ОСОБА_2 не відповідали вимогам п.п. 1.5., 15.14., 9.9. а), 9.11. б) ПДР України. В даній дорожній обстановці технічною причиною настання ДТП були дії водія автомобіля КРАЗ-250 д.н. НОМЕР_3 ОСОБА_2 , які не відповідали вимогам п.п. 1.5., 15.14., 9.9. а), 9.11. 6) ПДР України, що призвело до наявності перешкоди в межах смуги руху автомобіля Mercedes - BENZ SPRINTER 516CDI д.н. НОМЕР_2 , яку можливо було виявити з відстані, яка значно менша ніж зупинний шлях даного автомобіля.

Отже, відповідно до висновку експерта №101/23 від 29.05.2023 року, в дорожній обстановці технічною причиною настання ДТП були дії водія автомобіля КРАЗ-250 д.н. НОМЕР_3 ОСОБА_2 , які не відповідали вимогам п.п. 1.5., 15.14., 9.9. а), 9.11. 6) ПДР України, що призвело до наявності перешкоди в межах смуги руху автомобіля Mercedes - BENZ SPRINTER 516 CDI д.н. НОМЕР_2 , яку можливо було виявити з відстані, яка значно менша ніж зупинний шлях даного автомобіля.

Учасники справи мають право викладати суду заперечення щодо висновку експерта на загальних підставах, зокрема, особа вправі спростувати висновок експерта шляхом призначення додаткової або повторної експертизи, за наявності для цього підстав. Так само учасник справи не позбавлений можливості заявити клопотання про проведення судової експертизи іншим експертом чи експертною установою.

Дослідивши вказаний висновок суд встановив, що він відповідає вимогам, передбаченим ст. 102 ЦПК України. Також у наданому висновку експерта вказано про повідомлення експерта про відповідальність за завідомо неправдивий висновок експерта та відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків за ст. 384, 385 Кримінального кодексу України.

В той час відповідачами не доведено, що висновок експертизи є неналежним доказом, а саме, що він не стосується предмета доказування або одержаний з порушенням порядку, встановленого законом.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_3 показав, що в березні 2023 року в нічний час ОСОБА_3 керуючи транспортним засобом марки «Mercedes - BENZ SPRINTER 516CDI» д.н. НОМЕР_2 , та рухаючись з м.Львів в м.Київ зі швидкістю 70-80 км.год., по центрі дороги стояла машина, в результаті чого ОСОБА_3 , почав різко гальмувати, однак відбулось зіткнення з транспортним засобом. Дорога була не освітлена та слизька. В транспортному засобі марки «КРАЗ» не було увімкнено аварійний сигнал та світло не горіло, а також не був встановлений аварійний знак зупинки. Спереду транспортного засобу КРАЗ-250 стояв також автомобіль, який брав його на буксир. Видимість була метрів 100. Зазначив також, що з експертом щодо ДТП не говорив, пояснення надавав власнику транспортного засобу.

Свідок ОСОБА_4 в судовому засіданні показав, що в березні 2023 року їхав в транспортному засобі «Mercedes - BENZ SPRINTER 516 CDI», будучи другим водієм, по трасі Київ-Чоп, по середині дороги стояв транспортний засіб марки КРАЗ-250 без будь-яких знаків аварійної зупинки, погодні умови були погані та несприятливі, була ожеледиця та йшов сніг, дорога була слизька, дві полоси в одну сторону, на якій безпечно можна було рухатися зі швидкістю 80-90 км.год. Сидів попереду водія ОСОБА_3 та бачив момент зіткнення транспортних засобі, уникнути ДТП було неможливо шляхом застосування екстреного гальмування, яке застосував ОСОБА_3 чи шляхом об`їзду автомобіля КРАЗ. Автомобіль КРАЗ мав також додаткове оснащення, світлової сигналізації та ознак аварійної зупинки не було. Особисто побачив транспортний засіб марки «КРАЗ» менше як за 100 м., коли водій ОСОБА_3 почав різко гальмувати.

Як роз`яснено у пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, в) причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювача, г) вина.

Цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини, тому, якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. Позивач не зобов`язаний доводити вину відповідача у заподіянні шкоди. Особа, якій спричинено шкоду, подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір спричиненої шкоди, а також докази того, що саме відповідач її спричинив або є особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду.

Подібні висновки висловлені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05 червня 2019 року у справі № 61/8496/15-ц, провадження № 14-154цс19.

З огляду на викладене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди, а позивач доводить наявність шкоди та її розмір.

Такі правові висновки підтримуються на даний час Верховним Судом, зокрема в постанові від 25 лютого 2019 року в справі № 466/4051/15-ц.

У постановах Верховного Суду від 04 березня 2020 року в справі № 641/2795/16-ц (провадження № 61-20728св19), від 18 березня 2020 року в справі № 328/2750/18 (провадження № 61-13747св19), від 29 квітня 2020 року в справі № 638/1557/18 (провадження 61-3954св19), від 26 січня 2022 року в справі № 465/674/19 (провадження № 61-12514св21) зазначено, що не притягнення водіїв до адміністративної відповідальності за порушення Правил дорожнього руху не може бути підставою для звільнення володільця джерела підвищеної небезпеки від цивільно-правової відповідальності за завдану шкоду, оскільки вину особи в ДТП може бути підтверджено чи спростовано іншими належними доказами, зокрема, висновком судової експертизи тощо.

З огляду на викладене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди, а позивач доводить наявність шкоди та її розмір.

Таким чином, наявними в матеріалах справи доказами, а також показами свідків підтверджується факт вчинення ОСОБА_2 , який керував транспортним засобом марки «КРАЗ 250» н.з. НОМЕР_3 , у зв`язку з виконанням своїх службових (трудових) обов`язків, порушення правил дорожнього руху, що призвело до дорожньо-транспортної пригоди, за участю водія ОСОБА_3 , який керував транспортним засобом марки «Mercedes BENZ SPRINTER 516CDI», та спричинило пошкодження автомобіля «Mercedes - BENZ SPRINTER 516CDI», який належить ОСОБА_1 .

Щодо стягнення збитків завданих власнику автомобіля ОСОБА_1 внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, суд приходить до наступних висновків.

Згідно ч. 1 ст. 1172 ЦК України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 25.11.2022 по справі № 646/3413/19 зазначив, що за загальним правилом, не вважається володільцем джерела підвищеної небезпеки і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з володільцем цього джерела (шофер, машиніст, оператор тощо).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 426/16825/16-ц (провадження № 14-497цс18) зроблено висновок про те, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки роботодавець. Отже, шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

Подібні висновки зроблено Верховним Судом у постановах від 28.10.2022 по справі №601/278/21, від 18.10.2022 по справі № 592/9529/21, від 10.08.2022 по справі № 635/6868/16- ц, від 05.07.2022 по справі № 511/323/19, від 02.06.2022 по справі № 395/223/21.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт необхідних для відновлення пошкодженої речі (абз. 2 ст. 1192 ЦК України).

Згідно зі ст. 1194 ЦК України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відповідно до п.п.а, г п.41.1 ст. 41 Закону України «Про обов`язкове страхувания цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння: транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі, а також особами, на яких поширюється дія пункту 13.1 статті 13 цього Закону.

Відповідно до абз. 2 п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі настания події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, МТСБУ у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди) життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Згідно п.п. 36.1, 36.2 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно- правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, МТСБУ), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір пре здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку. Якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати (регламентної виплати) за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою. Якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника), сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість. При цьому доплата в розмірі, що не перевищує суми податку, здійснюється за умови отримання страховиком (у випадках, передбаченихстаттею 41 цього Закону, МТСБУ) документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту.

Верховний Суд в постановах від 13.03.2020 у справі № 923/43/19, від 10.12.2016 у справі № 902/320/17, від 16.05.2018 у справі № 916/3232/15 сформував правовий висновок щодо застосування норм права у спорах про відшкодування збитків.

Для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування збитків, обов`язковим є наявність усіх чотирьох загальних умов відповідальності, а саме:1) протиправна поведінка; 2) збитки; 3) причинний зв`язок між протиправною поведінкою і завданими збитками; 4) вина боржника. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

Обов`язок доведення наявності трьох з чотирьох умов: 1) протиправна поведінка; 2) збитки; 3) причинний зв`язок між протиправною поведінкою і завданими збитками; покладається на Позивача.

На підставі частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статті 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Як визначено ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст.5 ЦПК України).

Відповідно до положень ст.ст.12,81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч.ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України).

Цивільне процесуальне законодавство закріплює положення щодо того, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. При цьому жодні докази для суду не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч.ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК).

За нормами статті 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право. На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо).

Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені та упущену вигоду. При цьому, такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано, пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою (постанова ВС від 22.01.2019 справа №676/518/17).

Відповідно до положень статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом. Частина друга статті 1166 ЦК встановлює презумпцію вини завдавача шкоди, тобто особа, яка завдала шкоду, буде вважатися винною, якщо вона сама не доведе відсутність своєї вини.

Як роз`яснено у п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду Українивід 27.03.1992 №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та іншихосіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (ч.ч.1, 2 ст. 1187 ЦК).

Слід зазначити, що суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі наявних доказів, які надані учасниками справи, враховуючи норми ч. 1 ст. 13 ЦПК України.

При цьому, судом враховані висновки, які викладені у постановах Верховного Суду від 08.08.2019 у справі №450/1686/17 та від 15.07.2019 у справі №235/499/17, де зазначено, що аналіз наведених норм процесуального та матеріального права дає підставу вважати, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.

Позивач доводить наявність шкоди та її розмір посилаючись на Звіт про визначення вартості матеріального збитку завданого власнику колісного транспортного засобу №37835 від 01.02.2024 року, згідно якого, що вартість матеріального збитку заподіяного власнику автомобіля марки «Mercedes BENZ SPRINTER 516CDI» д.н. НОМЕР_2 , на момент ДТП, з урахуванням ПДВ на запасні частини, але без врахування ВТВ, становить 265 522 грн. 28 коп, однак вище вказаний Звіт є лише попереднім оціночним документом, в якому зазначається про можливу, але не кінцеву суму, що витрачена на відновлення транспортного засобу, а реальним підтвердженням виплати страхового відшкодування страхувальнику є платіжний документ про здійснення такої виплати (правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 15.04.2015 зі справи № 3-50гс15, у постанові Верховного Суду від 03.07.2019 у справи № 910/1272/18, у постанові Верховного Суду від 03.07.2019 р. у справі № 910/12722/18).

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Натомість, згідно ч. 1 ст. 102 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством.

У постанові Верховного суду від 06.07.2018р. у справі № 924/675/17 зроблено висновок, що визначаючи розмір заподіяної шкоди при страхуванні наземного транспорту суди, у разі виникнення спору щодо визначення його розміру виходять з фактичної суми, встановленої висновком судової автотоварознавчої експертизи або відповідними документами станції технічного обслуговування, на якій проводився ремонт автомобіля.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року, суд зазначив що: ст. 106 ЦПК України, передбачено можливість проведення експертизи на замовлення учасників справи. Частиною 6 ст. 106 ЦПК України зазначено, що експерт, який склав висновок за зверненням учасника справи, має ті самі права і обов`язки, що й експерт, який здійснює експертизу на підставі ухвали суду. Згідно з ч. 5 ст. 106 ЦПК України у висновку експерта повинно бути зазначено, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.

У постанові від 19 вересня 2018 року Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду у справі № 523/5890/15-ц (провадження № 61-18781св18) висловив такі правові висновки: всі операції з надання послуг із страхування, в тому числі пов`язані компенсацією страховиком збитків, понесених потерпілим при настанні страхового випадку, не є об`єктом оподаткування ПДВ. В зв`язку з цим, за загальним правилом, як при визначенні розміру страхових платежів, так і при визначенні розміру матеріального збитку чи страхової виплати, що підлягає до відшкодування страхувальнику чи безпосередньо потерпілій особі, ПДВ не нараховується, окремим рядком не виділяється і страховики не є платниками ПДВ по таких операціях. У разі, якщо страхові суми спрямовуються безпосередньо на придбання у платника ПДВ послуг з ремонту, заміщення, відтворення застрахованого об`єкта чи товарно-матеріальних цінностей, що мають бути використані в процесі його ремонту (запчастини та інші витратні матеріали тощо), то розрахунок суми виплат на таке придбання здійснюється з урахуванням сум ПДВ, які включаються до вартості й виділяються окремим рядком у розрахункових документах. Зазначені зобов`язання виникають лише внаслідок фактичного надання послуги з проведення такого ремонту за умови, що виконавець цієї послуги є платником ПДВ. У випадку непроведення фактичного ремонту транспортного засобу, податкові зобов`язання не виникають.

Визначаючи розмір заподіяної шкоди при страхуванні наземного транспорту, суди у разі виникнення спору щодо визначення його розміру виходять із фактичної суми, встановленої висновком судової автотоварознавчої експертизи або відповідними документами станції технічного обслуговування, на якій проводився ремонт автомобіля. Вартість ремонту автомобіля з урахуванням ПДВ виплачується страховою компанією або стягується судом після надання документів про такі витрати. Судам у таких випадках слід з`ясовувати наявність двох обставин: 1) фактичне здійснення ремонту автомобіля; 2) чи є надавач послуг з ремонту автомобіля платником ПДВ.

Однак, на підверження понесених витрат позивачем суду не надано необхідних документів, зокрема акту наданих послуг, замовлення - наряд, рахунок де виконавцем виступає станція технічного обслуговування, на якій проводився ремонт автомобіля, яка відповідно є платником ПДВ, а також висновок судової автотоварознавчої експертизи, щодо визначення вартості відновлювального ремонту.

Аналіз норм статей 12, 13, 89 ЦПК України дає підстави вважати, що кожна сторона сама визначає зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, сторона, яка звернулася до суду, повинна довести належними та допустимими доказами вимоги, що нею заявлені, суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів.

Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що в задоволені позовних вимог про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної у наслідок дорожньо-транспортної пригоди, слід відмовити в повному обсязі. Так, як Звіт про визначення вартості матеріального збитку завданого власнику колісного транспортного засобу №37835 від 01.02.2024 року, не є належним, допустимим та достатнім доказом у розумінні ст.ст. 76-80 ЦПК України, оскільки розмір збитків в даній справі має бути підтверджений або висновком експерта, або ж актом виконаних робіт, де виконавцем виступає станція технічного обслуговування, на якій проводився ремонт автомобіля, яка відповідно є платником ПДВ, що підтверджує факт вже проведеного ремонту, тобто реальні збитки, з квитанцією про його фактичну оплату, а також докази щодо придбання запчастин, матеріалів тощо.

Отже, обов`язок доведення в суді факту протиправної поведінки відповідача, розміру завданої шкоди, а також прямого причинного зв`язку між ними покладається на позивача з документальним підтвердженням обґрунтованого розрахунку суми, що стягується на відшкодування заподіяної шкоди. Водночас, відсутність або ж недоведеність хоча б одного елементів складу правопорушення, за загальним правилом, виключає настання відповідальності у вигляді відшкодування шкоди (збитків) (Постанова Верховного Суду від 17.12.2019 у справі № 915/1456/15).

З врахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що заявлений позивачем розмір збитків, як обов`язкова складова цивільної відповідальності, не доведений та не обґрунтований позивачем.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Проте, якщо подання сторони є вирішальним для результату проваджень, воно вимагає конкретної та прямої відповіді ("Руїс Торіха проти Іспанії").

Завданням національних судів є забезпечення належного вивчення документів, аргументів і доказів, представлених сторонами ("Ван де Гурк проти Нідерландів)".

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті ("Гірвісаарі проти Фінляндії").

Згідно ж із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Отже, вказані рішення Європейського суду з прав людини суд застосовує у даній справі як джерело права.

За таких обставин, інші доводи та заперечення сторін судом розглянуті та відхилені як такі, що на результат вирішення спору впливу не мають.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України в разі відмови в позові, судові витрати покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 82, 133, 141, 258, 259, 263-265, 266 ЦПК України, суд,-

ухвалив:

В задоволені позову ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , Моторно транспортного страхового бюро України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача: ОСОБА_2 про стягнення матеріальної шкоди заподіяної в результаті дорожньо-транспортної пригоди - відмовити.

Судові витрати залишити за позивачем.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_8 .

Відповідач: військова частина НОМЕР_1 , місце знаходження: АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_9 .

Відповідач: Моторно (транспортне) страхове бюро України, місце знаходження: 02002, Русанівський бульвар, 8, м.Київ.

Третя особа: ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_3 .

Суддя