Справа № 136/708/24
Провадження № 22-ц/801/718/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Іванець О. Д.
Доповідач:Міхасішин І. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2025 рокуСправа № 136/708/24м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Міхасішина І.В.,

суддів : Войтка Ю.Б., Матківської М.В.

за участю секретаря судового засідання: Кобенди Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниця цивільну справу № 136/708/24 за позовом Моторного (транспортного) страхового бюро України до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди в порядку регресу,

за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Якименко Олексія Олексійовича на рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 04 листопада 2024 року, ухваленого судом під головуванням судді Іванець О. Д., -

встановив:

У квітні 2024 року Моторне (транспортне) страхове бюро України звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди в порядку регресу в сумі 115 200 грн.

В обґрунтування заявлених вимог позивач виклав обставини згідно з якими 24 січня 2017 року о 14:40 год. в місті Жмеринка на вулиці Короленка відповідач ОСОБА_1 керуючи автомобілем «ЗИЛ 130» державний номерний знак НОМЕР_1 допустив наїзд на пішохода ОСОБА_2 , внаслідок чого від отриманих тілесних ушкоджень потерпіла загинула на місці пригоди.

На момент скоєння ДТП відповідач не мав чинного договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, а тому представник потерпілої особи звернуся із заявою про отримання відшкодування шкоди саме до позивача.

На підставі Наказу про відшкодування шкоди з фонду захисту потерпілих позивач здійснив регламентну виплату потерпілому в розмірі 115 200 грн., згідно із платіжним дорученням № 1478474 від 16 квітня 2020 року.

Рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 04 листопада 2024 року позов задоволено (а.с. 70-71).

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Якименко Олексій Олексійович просить рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 04 листопада 2024 року скасувати і ухвалити нове про відмову у позові, посилаючись на те, що у цій справі ОСОБА_1 є неналежним відповідачем, оскільки на момент ДТП він працював на посаді водія у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Статус Дистрибьюшн» на підставі трудового договору та на виконання своїх трудових обов`язків керував наданим йому в управління автомобілем марки «ЗИЛ 130» державний номерний знак НОМЕР_1 , власником якого є роботодавець.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Учасники справи в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені завчасно та належним чином.

25 березня 2025 року віл представника відповідач ОСОБА_1 адвоката Якименка О.О. надійшла заява про розгляд справи у його відсутність , апеляційну скаргу підтримує просить суд її задовольнити.

Відповідно до положень частини першої статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Оскільки, учасники справи про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, суд вирішив розглядати справу без участі осіб, що не з`явились, що відповідає положенням ст. 372 ЦПК України.

При вирішенні питання про долучення до цієї справи нових доказів, які подані представником відповідача разом із апеляційною скаргою, апеляційний суд виходить з наступного.

Дослідження апеляційним судом нових доказів можуть мати місце зокрема у таких випадках якщо докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції, але особа, яка їх подає до апеляційного суду, не знала і не могла знати про їх розгляд; докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції та учасник процесу знав про них, однак з об`єктивних причин (не залежних від нього) не міг надати їх до суду.

Тлумачення положень частини четвертої статті 365 , 367 ЦПК України надає можливість визнавати, що суд апеляційної інстанції, здійснюючи апеляційний розгляд справи, може встановлювати нові обставини, якщо вони підтверджені новими доказами, які мають значення для справи (з урахуванням положення про належність і допустимість доказів), особі, яка з доведених нею поважних причин не мала можливості подати. до суду першої інстанції.

У постанові Верховного Суду від 20 жовтня 2020 року у справі № 756/671/19 (провадження № 61-12536св20) зроблено висновок про те, що єдиний винятковий випадок, коли можливим є прийняття судом (у тому числі апеляційної інстанції) доказів з порушенням встановленого строку, передбачає наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії.

Такою обставиною, яка унеможливила своєчасне подання відповідачем ОСОБА_1 зазначених доказів до суду першої інстанції, апеляційний суд визнає обставину встановлену Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 21 жовтня 2022 року у кримінальній справі № 130/720/17, провадження № 11-кп/801/703/2022, згідно якої провадження у справі зупинено до звільнення ОСОБА_1 з військової служби у зв`язку із призивом під час мобілізації.

З огляду на наведене, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для долучення нових доказів до матеріалів справи.

Суд апеляційної інстанції переглянувши справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги дійшов висновку про її задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до положень статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте, зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення не відповідає.

Фактичні обставини справи

Вироком Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 17 жовтня 2018 року у справі № 130/720/17, провадження № 1-кп/130/33/2018, ОСОБА_1 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

Згідно з вироком ОСОБА_1 визнано винуватим у тому, що він 24 січня 2017 року приблизно о 14:40, керуючи технічно справним автомобілем марки «ЗИЛ 130», державний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись по вул. Короленка у м. Жмеринка Вінницької області в напрямку місцевого суду, неподалік домоволодіння № 24/2, під час початку руху та подальшої зміни його напрямку, не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, не обрав безпечного бокового інтервалу з пішоходом ОСОБА_2 , котра рухалась в зустрічному напрямку праворуч від вказаного автомобіля по краю проїзної частини, внаслідок чого здійснив наїзд на останню.

У результаті дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_2 отримала тяжкі тілесні ушкодження, від яких померла на місці події.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 14 квітня 2021 року вирок Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 17 жовтня 2018 року щодо ОСОБА_1 скасовано, а кримінальне провадження за його обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, закрито на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпанням можливості їх отримати.

Постановою Верховного Суду від 15 червня 2022 року Ухвалу Вінницького апеляційного суду від 14 квітня 2021 року щодо ОСОБА_1 скасовано і призначено новий розгляд в суді апеляційної інстанції.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду Вінницької області від 21 жовтня 2022 року у кримінальній справі № 130/720/17, провадження № 11-кп/801/703/2022, судове провадження зупинено у зв`язку із проходженням обвинуваченим ОСОБА_1 військової служби за призивом під час мобілізації на підставі частини 1 статті 355 КПК України до його звільнення з військової служби.

Як убачається із оглянутих апеляційним судом матеріалів кримінального провадження № , внесеного до ЄРДР 24 січня 2017 року про обвинувачення ОСОБА_1 за частиною 2 статті 286 КК України, що ОСОБА_1 на момент ДТП перебував у трудових відносинах із Товариством з обмеженою відповідальністю «Статус Дистрибьюшн» та керував транспортним засобом - автомобілем марки «ЗИЛ 130» державний номерний знак НОМЕР_1 , власником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Статус Дистрибьюшн», у зв`язку з виконанням ним своїх трудових обов`язків на підставі трудового договору.

Згідно із наказом Товариства з обмеженою відповідальністю «Статус Дистрибьюшн» від 03 жовтня 2016 року № 2/к ОСОБА_1 прийнято на посаду водія автотранспортних засобів від 03 жовтня 2016 року з оплатою праці згідно із штатним розписом на умовах повного робочого дня (том 1 а.с. 104 матеріалів кримінального провадження).

03 жовтня 2016 року повідомлення Товариством з обмеженою відповідальністю «Статус Дистрибьюшн» було подане до ДПС Повідомлення про прийняття працівника ОСОБА_1 на роботу (том 1 а.с. 105 матеріалів кримінального провадження).

03 жовтня 2016 року ОСОБА_1 був ознайомлений з Посадовою інструкцією водія транспортних засобів Товариства з обмеженою відповідальністю «Статус Дистрибьюшн» (том 1 а.с. 106-110 матеріалів кримінального провадження).

24 січня 2017 року водію ОСОБА_1 було видано Подорожній лист вантажного автомобіля марки «ЗИЛ 130», державний номерний знак НОМЕР_1 для перевезення вантажу (том 1 а.с. 111 матеріалів кримінального провадження).

На підставі Наказу Моторного (транспортного) страхового бюро України про відшкодування шкоди з фонду захисту потерпілих від 06 травня 2020 року за № 5177, позивач здійснив регламентну виплату потерпілому в розмірі 115 200 грн., згідно із платіжним дорученням № 1478474 від 16 квітня 2020 року (а.с. 16; 18).

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Предметом цього позову є вимога про відшкодування шкоди (сплаченого страхового відшкодування). Спірні правовідносини сторін урегульовано, зокрема, нормами Цивільного кодексу України, Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

В силу положень статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Згідно із частиною 1 статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

За змістом частини 2 статті 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до частини 1 статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

З аналізу змісту глави 82 ЦК України вбачається, що законодавець розрізняє поняття "особа, яка завдала шкоду" та "особа, яка відповідає за шкоду". За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі частини першої статті 1191 ЦК України набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування.

Така конструкція цивільно-правової відповідальності надає потерпілому можливість більш ефективно та оперативно захистити свої права та інтереси.

Виходячи із наведених норм права, шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, який виконував трудові обов`язки та на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується останнім, а не безпосередньо винним водієм.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.12.2018 у справі № 426/16825/16-ц зроблено висновок про те, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець. Отже, шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

Тлумачення частини 1 статті 1172 ЦК України свідчить, що відповідальність юридичної або фізичної особи за шкоду, завдану їхнім працівником, настає лише у випадках, коли заподіювач шкоди не лише перебуває з такою юридичною або фізичною особою в трудових відносинах, а й заподіяв відповідну шкоду саме у зв`язку та під час виконання своїх трудових (службових) обов`язків. Виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків є виконання ним роботи, зумовленої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоча і виходить за межі трудового договору чи посадової інструкції, але доручається юридичною або фізичною особою, або спричинена необхідністю, як на території роботодавця, так і за її межами. Це можуть бути дії виробничого, господарського, технічного та іншого характеру, вчинення яких безпосередньо входить до службових обов`язків працівника.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 21.02.2019 у справі №355/1394/16-ц. Схожі за змістом висновки зроблені і у постановах Верховного Суду від 06.02.2019 у справі №640/4185/15-ц, від 05.05.2018 у справі №910/14685/17.

У справі, що переглядається судом апеляційної інстанції установлено, що відповідач ОСОБА_1 на момент дорожньо-транспортної пригоди працював на посаді водія у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Статус Дистрибьюшн» на підставі трудового договору та на виконання своїх трудових обов`язків керував наданим йому в управління автомобілем марки «ЗИЛ 130» державний номерний знак НОМЕР_1 , власником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Статус Дистрибьюшн», яке використовувало вказаний транспортний засіб для здійснення підприємницької діяльності надання транспортно-логістичних послуг.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 травня 2023 року у справі № 707/2462/17 (провадження № 61-252св23) зазначено, що:

«у разі пред`явлення позову не до всіх належних відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та зобов`язується вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і щодо тих відповідачів, які зазначені в ньому. Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно зі специфікою спірних правовідносин), суд повинен відмовляти у задоволенні позову. Отже, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Разом з тим установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. […]».

Отже, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції в порушення норм процесуального права неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, не застосував закон, який підлягав застосуванню, що призвело до неправильного вирішення справи, що відповідно до положень статті 376 ЦПК України та з урахуванням встановлених апеляційним судом обставин є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про відмову у позові.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За таких обставин, у зв`язку з задоволенням вимог апеляційної скарги, відповідно до положень ст. 141, п. п. «в» п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд, вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат пропорційно розміру задоволених позовних вимог, вважає за необхідне стягнути із позивача на користь відповідача судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 3633,60 грн.

Керуючись статтями 367; 374; 376; 381; 382; 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

постановив :

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 адвокат Якименко Олексій Олексійович задовольнити.

Рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 04 листопада 2024 року скасувати і ухвалити нове яким відмовити у позові Моторного (транспортного) страхового бюро України до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди в порядку регресу.

Судові витрати ОСОБА_1 - сплачені за подання апеляційної скарги, а саме судовий збір у сумі 3633,60 гривень - стягнути з позивача Моторного (транспортного) страхового бюро України.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий: І.В. Міхасішин

Судді: Ю.Б. Войтко

М.В. Матківська