П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 березня 2025 року м. Київ

Справа № 372/2744/24

Провадження № 22-ц/824/3843/2025

Резолютивна частина постанови оголошена 19 березня 2025 року

Повний текст постанови складено 20 березня 2025 року

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Стрижеуса А.М.,

суддів: Поливач Л.Д., Шкоріної О.І.

секретаря: Желепи В.В.

сторони: позивач Акціонерне товариство «Універсал Банк»

відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Універсал Банк», на рішення Обухівського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2024 року, ухваленого у складі судді Проць Т.В.,-

В С Т А Н О В И В:

У травні 2024 року АТ «Універсал Банк» звернувся до суду з позовомдо ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання права іпотекодержателя, в якому просив визнати АТ «Універсал Банк» іпотекодержателем частини квартири АДРЕСА_1 , що належить на праві приватної спільної часткової власності ОСОБА_2 на підставі рішення Обухівського районного суду Київської області від 27.02.2024 року у справі № 372/5053/23 та частини квартири АДРЕСА_1 , що належить на праві приватної спільної часткової власності ОСОБА_1 на підставі рішення Обухівського районного суду Київської області від 27.02.2024 року у справі № 372/5053/23.

Позов обґрунтовано тим, що 21.02.2008 року між ВАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 009-2008-247, відповідно до умов якого Банк надав відповідачу кредит в розмірі 66 000 доларів США. 21.02.2008 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_2 .

21.02.2008 року між ВАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_2 з метою забезпечення зобов`язань ОСОБА_1 укладено договір поруки № 009-2008-247-Р. 21.02.2008 року між ВАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_1 з метою забезпечення виконання зобов`язань укладено договір іпотеки нерухомого майна - квартири, загальною площею 55,77 кв.м., розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Мельник М.В. з реєстровим номером 816.

Таким чином, кредит отримувався на придбання майна, а саме двокімнатної квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Вказав, що Банк був вимушений звернутися до суду, оскільки умови кредитного договору ОСОБА_1 не виконав.

21.05.2014 року Обухівським районним судом Київської області ухвалено рішення по цивільній справі № 372/95/14-ц про стягнення солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованості за кредитним договором № 009-2008-247 від 21.02.2008 року у розмірі 643 028,30 грн. та витрат по сплаті судового збору в розмірі 3441 грн.

17.06.2022 року рішенням Обухівського районного суду Київської області по справі № 372/4450/21 солідарно стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь АТ «Універсал Банк» 3 % річних в розмірі 141 466,23 грн., інфляційні втрати в розмірі 57 872,55 грн. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 996,69 грн. з кожного.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 27.09.2023 року солідарно стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 на користь АТ «Універсал Банк» 3 % річних та інфляційні втрати в розмірі 240 984,31 грн. та витрати по сплаті судового збору з кожного.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 27.02.2024 року квартиру АДРЕСА_1 визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та за кожним з подружжя визнано право власності на її частку.

Оскільки у разі звернення рішення до виконання, щодо внесення змін щодо права власності в реєстрі речових прав стосовно часток поділеної подружжям квартири, Банк позбавиться можливості реалізувати свої права як іпотекодержатель та втратить право іпотеки на вказані частини квартири.

Ухвалою Обухівського районного суду м. Києва від 03.06.2024 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою Обухівського районного суду м. Києва від 23.09.2024 року закрито підготовче провадження та призначено розгляд цивільної справи по суті.

Рішенням Обухівського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2024 року відмовлено в задоволенні позовних вимог АТ «Універсал Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання права іпотекодержателя відмовлено.

Відмовляючи в задоволені позову суд першої інстанції виходив з того, що оскільки Законом України «Про іпотеку» не передбачено таких підстав для припинення іпотеки, як визначення часток подружжя у спільному сумісному майні, то поділ майна подружжя у такий спосіб не припиняє іпотеку й відповідно не порушує прав іпотекодержателя.

Оскільки позивачем під час розгляду справи не доведено наявність порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, які б підлягали судовому захистові, суд не вбачає правових підстав для задоволення позову.

Не погоджуючись з рішенням суду, АТ «Універсал Банк», подано апеляційну скаргу, в якій позивач просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним, необґрунтованим, ухваленим при неправильній оцінці доказів, наявних у матеріалах справи і як наслідок неправильних висновків суду, що в сукупності призвело до неправильного застосування норм матеріального права при порушенні норм процесуального права.

Зазначає, що ОСОБА_2 діяла недобросовісно, зловживає процесуальним правом наносить шкоду правам й інтересам ААТ «Універсал Банк».

Вказує, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що АТ «Універсал Банк» не довело наявність порушення його прав.

Відзив на апеляційну скаргу від учасників справи не надходив.

В судовому засіданні представник позивача Швець А.В. підтримала доводи апеляційної скарги.

Відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилися.

Судові повістки, яка ОСОБА_6 та ОСОБА_2 повернулися до апеляційного суду з відміткою "адресат відсутній", а відповідно до п.3 ч.8 ст.128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.

За таких обставин колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 .

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.

Частинами першою-третьою статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Судом встановлено, що 21.02.2008 року між ВАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 009-2008-247, відповідно до умов якого Банк надав відповідачу кредит в розмірі 66 000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у порядку та на умовах зазначених у договорі, а саме на рівні 12,45% річних.

21.02.2008 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_2 .

21.02.2008 року між ВАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_2 з метою забезпечення зобов`язань ОСОБА_1 укладено договір поруки № 009-2008-247-Р.

21.02.2008 року між ВАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_1 з метою забезпечення виконання зобов`язань укладено договір іпотеки нерухомого майна - квартири, загальною площею 55,77 кв.м., розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Мельник М.В. з реєстровим номером 816.

21.05.2014 року Обухівським районним судом Київської області ухвалено рішення по справі № 372/95/14-ц про солідарне стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованості за кредитним договором № 009-2008-247 від 21.02.2008 року у розмірі 643 028,30 ( шістсот сорок три тисячі двадцять вісім гривень тридцять копійок) гривень, з яких заборгованість за тілом кредиту - 519 449,96 гривень, що в еквіваленті за курсом НБУ станом на 03.10.2013 року становить 64 988,11 доларів США; заборгованості по відсотках за користування кредитом - 123 359,97 гривень, що в еквіваленті за курсом НБУ станом на 03.10.2013 року становить 15 433,50 доларів США; заборгованості по підвищених відсотках - 218,37 гривень що в еквіваленті за курсом НБУ станом на 03.10.2013 року становить 27,32 долари США з та витрат по сплаті судового збору.

17.06.2022 року Обухівським районним судом Київської області ухвалено рішення по справі № 372/4450/21 про солідарне стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 на користь Акціонерного товариства «Універсал Банк» 141466 (сто сорок одну тисячу чотириста шістдесят шість) грн. 23 коп. інфляційних втрат, 57 872 (п`ятдесят сім тисяч вісімсот сімдесят дві) грн. 55 коп. трьох процентів річних та витрат по сплаті судового збору.

27.09.2023 року Обухівським районним судом Київської області ухвалено рішення по справі № 372/2354/23 про солідарне стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 на користь АТ «Універсал Банк» заборгованості у вигляді інфляційних втрат та 3% річних у розмірі 240 984,31 грн. та витрат по сплаті судового збору.

27.02.2024 року Обухівським районним судом Київської області ухвалено рішення по справі № 372/5053/23 визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 квартиру за адресою: АДРЕСА_2 та визнано за кожним з власників по частці вказаного майна.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Отже, у сімейному законодавстві України встановлено спростовну презумпцію спільності майна подружжя, яка полягає у тому, що майно, набуте за час шлюбу, вважається об`єктом права спільної сумісної власності (виключення зазначені у статті 57 СК України), допоки одним із подружжя, який це заперечує, не доведено інше.

Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя (частини перша, друга статті 65 СК України).

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України).

У частині першій статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Системне тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності, належить подружжю з моменту його набуття, незалежно від того, за ким із подружжя здійснена реєстрація права.

При поділі майна подружжя шляхом визначення часток кожного із подружжя майно відбувається зміна режиму права спільної власності - зі спільної сумісної власності на спільну часткову власність.

Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з частиною шостою статті 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

За змістом статті 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою.

Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

За змістом цієї норми на особу, до якої перейшло право власності на майно, обтяжене іпотекою, навіть у випадках, коли до її відома не було доведено інформацію про обтяження майна іпотекою, переходять всі права та обов`язки іпотекодавця.

Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 14 липня 2020 року № 8-р/2020 у справі за конституційною скаргою ОСОБА_6 щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частин першої, другої статті 23 Закону України «Про іпотеку» констатував, що іпотека є специфічним видом забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні його власника, який обмежений у правомочності самостійно розпоряджатися предметом іпотеки. Тобто іпотека обмежує такий елемент права власності, як право розпорядження нерухомим майном, яке є предметом іпотечного договору. Зазначений вид забезпечення виконання зобов`язання передбачає стимулювання боржника до належного виконання зобов`язання та запобігання негативним наслідкам, що настають у разі порушення ним свого зобов`язання. У разі порушення боржником свого зобов`язання до особи, яка передала в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання такого зобов`язання, можуть бути застосовані заходи цивільно-правової відповідальності у виді звернення стягнення на предмет іпотеки. Особливістю цього виду забезпечення виконання зобов`язання є те, що обтяження майна іпотекою відбувається незалежно від зміни власника такого майна, тому стосовно кожного наступного власника іпотечного майна виникають ризики настання відповідальності перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання, зокрема звернення стягнення на предмет іпотеки.

Отже, у разі вибуття заставного майна з власності іпотекодавця, законодавством встановлено механізм захисту прав іпотекодержателя, шляхом перенесення всіх прав та обов`язків іпотекодавця на особу, до якої перейшло право власності. Відтак, іпотека залишається дійсною незалежно від зміни власника майна.

Відповідно до постанови Об`єднаної Палати Верховного Суду від 03 липня 2023 року у справі №523/8641/15, зазначено, що підлягає застосуванню при визначенні розміру часток у праві спільної сумісної власності подружжя при його поділі. Тобто, якщо в іпотеку передано майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та на момент такої передачі зареєстровано на праві власності за одним із подружжя, то наступний поділ цього майна з визначенням часток кожного із подружжя, не припиняє іпотеку.

Такий висновок узгоджується із положеннями статті 17 Закону України «Про іпотеку», в якій визначено підстави припинення іпотеки, якими є, зокрема, припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору, реалізація предмета іпотеки відповідно до цього Закону, набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки, визнання іпотечного договору недійсним (частина перша), а також передбачено, що відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку (частина третя).

Оскільки Законом України «Про іпотеку» не передбачено таких підстав для припинення іпотеки, як визначення часток подружжя у спільному сумісному майні, то поділ майна подружжя у такий спосіб не припиняє іпотеку й відповідно не порушує прав іпотекодержателя.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 лютого 2021 року у справі № 311/491/18 (провадження № 61-4637св19) зазначено, що положення чинного законодавства, що регулюють правовідносини щодо іпотечних зобов`язань, вказують на те, що іпотекодавець не має права розпоряджатися майном без згоди іпотекодержателя до закінчення терміну дії іпотеки.

Разом з цим, положеннями Закону України «Про іпотеку» не заборонено володіти та користуватися переданим в іпотеку майном. У свою чергу поділ спільного майна між подружжям, у тому числі іпотечного майна, не вважається розпорядженням ним, так як в момент його передачі в іпотеку воно вже належало подружжю на праві спільної сумісної власності в силу закону.

Із урахуванням наведеного, на думку колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, суд апеляційної інстанції у наведеній справі дійшов передчасного висновку про те, що перебування спірного майна в іпотеці перешкоджає поділу спільного майна подружжя, оскільки гарантії ТОВ «Кредитні ініціативи» як іпотекодержателя щодо спірного майна визначені частиною другою статті 23 Закону України «Про іпотеку», згідно з якою особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором, у тому ж обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Близькі за змістом правові висновки містяться також у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 липня 2019 року у справі № 522/17048/15-ц (провадження № 61-33246св18), де також зазначено, що положення чинного законодавства, що регулюють правовідносини щодо іпотечних зобов`язань, вказують на те, що іпотекодавець не має права розпоряджатися майном без згоди іпотекодержателя до закінчення терміну дії іпотеки. Разом з цим, положеннями Закону України «Про іпотеку» не заборонено володіти та користуватися переданим в іпотеку майном. У свою чергу поділ спільного майна між подружжям, у тому числі іпотечного майна, не вважається розпорядженням ним, так як в момент його передачі в іпотеку воно вже належало подружжю на праві спільної сумісної власності в силу закону.

Із урахуванням наведеного, Верховний Суд у зазначеній справі дійшов висновку, що перебування спірної квартири в іпотеці не перешкоджає поділу спільного майна подружжя, оскільки гарантії АТ «Дельта Банк», як іпотекодержателя, щодо спірного майна визначені частиною другою статті 23 Закону України «Про іпотеку», відповідно до якої особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором, у тому самому обсязі і на тих самих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Доводи касаційної скарги про те, що оскаржуваними рішеннями порушено права АТ «Дельта Банк» є безпідставними, оскільки після визнання за Особа_1 права власності на 1/2 частини спірної квартири іпотека не припинилася, позивач набула статусу іпотекодавця і несе всі його обов`язки за іпотечним договором, у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття нею права власності на предмет іпотеки.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 червня 2022 року у справі № 522/26382/15 (провадження№ 61-8100св21) суд касаційної інстанції вказав, що перебування спірного майна в іпотеці не перешкоджає поділу спільного майна подружжя, оскільки гарантії іпотекодержателя щодо спірного майна визначені частиною другою статті 23 Закону України «Про іпотеку», згідно з якою особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором, у тому ж обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Близькі за змістом правові висновки містяться у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 червня 2020 року у справі № 201/6412/17 (провадження № 61-27532св18), постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 листопада 2020 року у справі № 304/260/19 (провадження № 61-7979св20), постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 грудня 2020 року у справі № 2-4481/08 (провадження № 61-843св19), постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 травня 2021 року у справі № 753/4368/13-ц (провадження № 61-13169св20), постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 грудня 2021 року у справі № 640/12604/16-ц (провадження № 61-803св21).

Враховуючи викладене колегія судів дійшла до висновку, що доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що АТ «Універсал Банк» не довело наявність порушення його прав, є необґрунтованим, оскільки права , законні інтереси іпотекодержателя після рішення про поділ майна подружжя жодним чином не порушуються.

Щодо доводів апелянта про те, що ОСОБА_2 діяла недобросовісно, зловживає процесуальним правом наносить шкоду правам й інтересам ААТ «Універсал Банк».

Відповідно до статті 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права.

У постанові Верховного Суду від 10 вересня 2018 року у справі N 920/739/17, зазначено, що добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини 3 статті 509 цього Кодексу.

Отже, законодавець, навівши у тексті Цивільного кодексу України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі N 390/34/17зазначено, що добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium' (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 18 жовтня 2021 року у справі N 299/3611/19, зазначено, що особи, які беруть участь у справі, покладається обов`язок добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків у межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживати наданими правами.

Разом з тим, судом було встановлено, що права АТ «Універсал Банк» як іпотекодержателя не було порушені, а тому факти недобросовісної поведінки ОСОБА_2 не підтверджуються матеріалами справи та є необґрунтованими, оскільки недобросовісність характеризується порушенням прав іншої особи, а судом встановлено, що у вказаній справі такі права були непорушеними.

Аналіз наведених правових норм та встановлених обставин дає колегії суддів підстави для висновку, що розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин і нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, дослідив наявні у справі докази і дав їм належну правову оцінку, дійшов обґрунтованого висновку про залишення позову без задоволення.

Конституцією України передбачено, що всі рівні перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (статті 24 та 129).

Доводи апеляційної скарги в їх сукупності не можуть бути підставою для скасування законного і обґрунтованого судового рішення, оскільки по своїй суті зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції щодо установлення обставин справи, які були предметом дослідження й оцінки судом. Аргументи, зазначені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції, були перевірені судом першої інстанції, їм судом надана мотивована оцінка.

Згідно з пунктом 1 частиною першою статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до частин першої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Обухівського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2024 року без змін, оскільки підстав для скасування судового рішення немає.

Оскільки Київський апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення а рішення Обухівського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2024 року без змін, розподіл судових витрат у зв`язку зі сплатою судового збору відповідно до статті 141 ЦПК України апеляційний суд не здійснює.

Керуючись ст. ст. 259, 268, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Універсал Банк» -залишити без задоволення.

Рішення Обухівського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач А. М. Стрижеус

Судді: Л. Д. Поливач

О. І. Шкоріна