Провадження №2/752/2860/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2025 року м. Київ

Голосіївський районний суд міста Києва у складі судді Кордюкової Ж.І., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до адвоката ОСОБА_2, адвоката ОСОБА_3, Адвокатського бюро «Любаренко та Партнери» про визнання недійсними договорів про надання правничої допомоги,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 за допомогою модуля Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи «Електронний суд» звернулася до суду з позовною заявою до адвоката ОСОБА_2, адвоката ОСОБА_3, Адвокатського бюро «Любаренко та Партнери» про визнання недійсними договорів про надання правничої допомоги.

В обґрунтування заявлених вимог, з урахуванням уточненої позовної заяви від 10.03.2025, зазначила, що в провадженні Голосіївського районного суду м. Києва в різний час розглядались та продовжують розглядатися судові справи, в яких учасниками судового процесу є ОСОБА_1 , адвокати АБ «Любаренко та партнери» ОСОБА_2 та адвокат ОСОБА_3, в яких вони надають один одному послуги щодо надання правничої допомоги.

Адвокат АБ «Любаренко та партнери» ОСОБА_2 надає юридичні послуги адвокату АБ «Любаренко та партнери» ОСОБА_3 на підставі договору № 1010520 про надання правової допомоги від 05.03.2020, а адвокат АБ «Любаренко та партнери» ОСОБА_3 надає послуги адвокату АБ «Любаренко та партнери» ОСОБА_2 на підставі договору № 1020421 про надання правової допомоги від 01.04.2021.

Правова оцінка вищезазначених договорів про надання правничої допомоги була надана ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 27.11.2024 у справі №752/10476/20 та у постанові Київського апеляційного суду від 05.05.2025 у справі №752/10476/20, в якій зазначено, що самі адвокати (представники відповідачів) ОСОБА_2 та ОСОБА_3. є одночасно і стороною по справі, а саме є відповідачами, вони не є особами (учасниками справи), які потребували правничої допомоги.

Укладення відповідачами договорів про правничу допомогу зі своїм Адвокатським бюро свідчить про порушення ними адвокатської етики, що дає підстави суду відмовити їм у відшкодуванні витрат на правничу допомогу.

Якщо судом буде визнано недійсним договір №1020421 від 01.04.2021 між адвокатом ОСОБА_2 та Адвокатським бюро «Любаренко та партнери» в особі партнера адвоката ОСОБА_3 про надання правової допомоги, то це напряму буде пов`язано з розміром витрат на правничу допомогу в тих справах, де цей договір був використаний сторонами як доказ витрат.

Для набрання договором юридичної сили він має відповідати загальним вимогам, передбаченим ст. 203 Цивільного кодексу України, дотримання яких є обов`язковою умовою чинності будь-якого правочину. Згідно зі ст. 215 ЦК України відсутність у момент учинення правочину вимог його чинності, передбачених ч. 1-3, 5,6 ст. 203 ЦК України, є підставою його недійсності

Відповідно до інформації в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань засновником юридичної особи Адвокатське бюро «Любаренко та партнери» є фізична особа ОСОБА_2, виключно який одноособово має право підписувати договори та вчиняти дії від імені юридичної особи

У ОСОБА_3. такі права відсутні, а тому укладений договір №1020421 від 01.04.2021 між ОСОБА_2 та Адвокатським бюро «Любаренко та партнери» в особі партнера ОСОБА_3 про надання правової допомоги є недійсним.

Просила визнати недійсним договір про надання правничої допомоги за №1020421 від 01.04.2021, укладений між адвокатом ОСОБА_2 та Адвокатським бюро «Любаренко та партнери» , в особі партнера адвоката ОСОБА_3.

06.11.2024 відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

14.03.2025 відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 подали до суду відзив на позовну заяву, який суд залишає без розгляду, з огляду на пропуск строку на його подання.

Дослідивши письмові докази по справі, суд встановив наступне.

Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ОСОБА_2 є керівником Адвокатського бюро «Любаренко та партнери».

01.04.2021 між ОСОБА_2 (клієнт) та Адвокатським бюро «Любаренко та Партнери» в особі партнера ОСОБА_3, що діє на підставі Статуту, з іншої сторони, уклали договір про надання правничої допомоги №1020421.

Відповідно до п.1.1 договору про надання правничої допомоги №1020421 від 01.04.2021 клієнт доручає, а адвокатське бюро приймає на себе зобов`язання надавати юридичну допомогу обсягом та на умовах, передбачених даним договором.

Розділ 4 договору про надання правничої допомоги №1020421 від 01.04.2021 визначає порядок здійснення розрахунків, згідно якого юридичну допомогу, що надається Адвокатським Бюро, клієнт оплачує у гривнях відповідно додаткової угоди до даного договору. При розрахунку вартості юридичної допомоги, вказано в пункті 2.1.3. даного договору, Адвокатське бюро отримує оплату такої юридичної допомоги на підставі окремого рахунку, відповідно до розрахунку, який зазначається в додаткові угоді. Сума, вказана в пункті 4.1. договору, є гонораром Адвокатського бюро за надані юридичні допомоги та поверненню не підлягає.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 27.11.2024 по справі №752/10476/20 відмовлено у задоволенні заяви відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про ухвалення додаткового рішення у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про стягнення коштів на утримання майна.

Ухвала набрала законної сили 05.02.2025.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.

Гарантоване ст.55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Таким чином, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем.

Пункт 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України передбачає такий спосіб захисту порушеного права як визнання недійсним правочину.

Оспорювати правочин у суді може одна із сторін правочину або інша заінтересована особа, тобто така особа, яка має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі.

Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину.

Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Самі по собі дії осіб, зокрема, щодо вчинення правочинів, навіть якщо вони здаються іншим особам неправомірними, не можуть бути оспорені в суді, допоки ці особи не доведуть, що такі дії порушують їх права.

Об`єднана палата Верховного Суду у постанові від 16.10.2020 по справі №910/12787/17 зазначила, що особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.

Реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, позивач зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, у свою чергу, - перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує такі свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Позивач не є стороною договору, який вона оспорює, проте вона є заінтересованою особою, яка вважає, що має конкретний інтерес в оспорюваному договорі, а тому з урахуванням приписів ст. 4 ЦПК України має право на звернення до суду.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), вона гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.

Ключовими принципами статті 6 Конвенції є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Статтею 131-2 Конституції України визначено, що для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура.

Згідно зі ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п.12 ч.3 ст. 2 ЦПК України).

Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч. 1-4 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Відповідно до п. 8 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» конфлікт інтересів - суперечність між особистими інтересами адвоката та його професійними правами і обов`язками, наявність якої може вплинути на об`єктивність або неупередженість під час виконання адвокатом його професійних обов`язків, а також на вчинення чи невчинення ним дій під час здійснення адвокатської діяльності.

Пунктом 6 абз. 2 ч. 1 ст. 28 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено обставини, за яких адвокату забороняється укладати договір про надання правничої допомоги і він зобов`язаний відмовитися від виконання договору, укладеного адвокатом, адвокатським бюро або адвокатським об`єднанням, у разі виконання договору може суперечити інтересам адвоката, членів його сім`ї або близьких родичів, адвокатського бюро або адвокатського об`єднання, засновником (учасником) якого він є, професійним обов`язкам адвоката, а також у разі наявності інших обставин, що можуть призвести до конфлікту інтересів.

Конфліктом інтересів є суперечність між особистими інтересами адвоката та його професійними правами і обов`язками, наявність якої може вплинути на об`єктивність або неупередженість під час виконання адвокатом його професійних обов`язків, а також на вчинення чи невчинення ним дій під час здійснення адвокатської діяльності (п. 8 ст. 1 ст. 28 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Деталізацію норм Закону щодо окремих аспектів конфлікту інтересів містять Правила адвокатської етики та рішення Ради адвокатів України, виконання яких відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 21 Закону, є обов`язковим для адвоката.

Правове регулювання запобігання виникненню конфлікту інтересів в Україні зосереджено в нормах Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» та Правилах адвокатської етики, затверджених 09.06.2017 (зі змінами).

Ні Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», ні Правилами адвокатської етики не встановлено прямих заборон щодо надання адвокатом правової допомоги членам своєї сім`ї та близьким родичам.

Наявність сімейних та/або родинних відносин саме по собі не призводить до виникнення конфлікту інтересів, а тому при вирішенні питання про можливість надання правової допомоги членам сім`ї та/або близьким родичам адвокат повинен оцінити всі обставини на предмет наявності суперечності між особистими інтересами адвоката та його професійними правами і обов`язками перед клієнтом. При цьому адвокат повинен прагнути об`єктивності та неупередженості і дотримання вимог законодавства та правил адвокатської етики при наданні правової допомоги своєму клієнту у всіх випадках незалежно від наявності будь-яких відносин з останнім.

Аналогічна позиція з дослідженого питання викладена у рішенні Ради адвокатів України «Про затвердження роз`яснення щодо можливості надання адвокатами правової допомоги членам сім`ї та родичам» від 22.09.2017 №198.

За своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, що регулюється Главою 63 ЦК України та загальними положенням про договір, передбаченими Главою 52 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст. 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Як вбачається зі ст. 204 ЦК України, нею закріплено презумпцію правомірності правочину та визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі судового рішення.

Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Суд звертає увагу, що загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені в ст. 203 ЦК України, а саме: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6) правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до статті 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.

Реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є позивач, він зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, у свою чергу, - перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує такі свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову в задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин (постанова Верховного Суду від 16.10.2020 у справі № 910/12787/17).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі №2-383/2010 (провадження №14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27.01.2020 в справі №761/26815/17 (провадження №61-16353сво18) зроблено висновок, що недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

Як неодноразово наголошував Верховний Суд України (постанови від 01.06.2016 у справі № 920/1771/14, від 30.11.2016 у справі № 910/31110/15), під час вирішення спору про визнання недійсним оспорюваного правочину необхідно застосовувати загальні положення статей 3, 15, 16 Цивільного кодексу України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

В обґрунтування своїх доводів позивач зазначає, що виключно ОСОБА_2 має право підписувати договори та вчиняти дії від імені Адвокатського бюро «Любаренко та партнери», натомість у ОСОБА_3 такі права відсутні, а тому укладений договір №1020421 від 01.04.2021 є недійсним.

Разом з тим, позивач не зазначає, яким чином оспорюваний договір про надання правничої допомоги №1020421 від 01.04.2021 порушує (зачіпає) її права та законні інтереси та які саме.

Доводи позивача, що в провадженні Голосіївського районного суду міста Києва в різний час розглядались та продовжують розглядатися судові справи, в яких учасниками судового процесу також є ОСОБА_1 , адвокати АБ «Любаренко та партнери» ОСОБА_2 та ОСОБА_3, в яких вони надають один одному послуги щодо надання правничої допомоги, жодним чином не доводять факт порушення прав та інтересів позивача.

Суд звертає увагу, що позивачем не додано до уточненої позовної заяви доказів, що з останньої в судовому порядку стягувалися грошові кошти згідно з оспорюваним договором.

Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

На підставі вищевикладеного, оскільки звертаючись до суду із позовом про визнання недійсним договору про надання правової допомоги, позивача не надала суду достатніх доказів на підтвердження наявності в діях чи рішеннях відповідачів при укладенні оспорюваного правочину порушень прав позивача, оскільки, сам факт укладання договору про надання правової допомоги цивільні права або інтереси позивача не порушує, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

За вказаних обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Згідно зі ст. 141 ЦПК України судові витрати позивачу не відшкодовуються, оскільки в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Керуючись ст.ст. 12-13, 81, 141, 247, 258 - 259, 263 - 265, 268, 272 - 273, 354-355 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення в повному обсязі складено 14.03.2025.

Позивач: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: адвокат ОСОБА_2, місцезнаходження: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідач: адвоката ОСОБА_3, місцезнаходження: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Відповідач: Адвокатське бюро «Любаренко та Партнери, місцезнаходження: АДРЕСА_2, .

Суддя Ж. І. Кордюкова