Справа № 206/1611/25
Провадження № 2-о/206/114/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.03.2025 Самарський районний суд міста Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Поштаренко О.В.,

присяжних: Козловської Л.В., Дорошевського А.В.

за участю секретаря с/з Содоль М.В,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро в режимі відеоконференції цивільну справу за заявою Комунального підприємства «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради про примусову госпіталізацію ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до психіатричного закладу для надання психіатричної допомоги,

за участю:

прокурора Геник Л.С.,

представника заявника лікаря-психіатра ОСОБА_2

захисника-адвоката Завгороднього О.С.

ВСТАНОВИВ:

Заявник звернувся до суду із заявою про госпіталізацію ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 до психіатричного закладу для надання психіатричної допомоги.

В обґрунтування заяви зазначено, що 20.03.2025 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 була госпіталізована до психіатричного стаціонару у зв`язку із наявністю у неї тяжкого психічного розладу (діагноз): Гострий поліморфний психотичний розлад з симптомами шизофренії.

За думкою комісії лікарів, хвора становить небезпеку для себе та оточуючих.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , письмової згоди на госпіталізацію до КП «ДБКЛПД» ДОР не надала, що стало підставою для звернення до суду із даною заявою.

У судовому засіданні представник заявника лікар - психіатр Черних О.М. просила задовольнити заяву, оскільки остання потребує лікування, у зв`язку з її психічним станом та має діагноз: гострий поліморфний психотичний розлад з симптомами шизофренії, вказаний діагноз підтверджено висновком лікарів. Наразі ОСОБА_1 , також перебуває у збудженому стані, була госпіталізована, оскільки вчинила бійку з хлопцем, раніше не перебувала на лікуванні.

Прокурор в судовому засіданні заперечувала проти задоволення заяви.

Особа, стовно якої вирішується питання про надання психіатричної допомоги у примусовому порядку ОСОБА_1 у судовому засіданні заперечувала проти госпіталізації, вважала себе здоровою та пояснила, що в неї відбувся конфлікт з хлопцем, який на протязі тривалого часу пліткує про неї та постійно її переслідує. Вона добре навчається, веде здоровий спосіб життя, ніколи на лікуванні у лікаря-психіатра не перебувала.

Захисник-адвокат Завгородній О.С. при вирішенні питання про примусову госпіталізацію ОСОБА_1 покладався на розсуд суду. Також зазначив, що ним подано відзив на заяву в якому викладено обґрунтування, щодо відмови в задоволенні заяви.

Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення представника заявника лікаря - психіатра, особи, стовно якої вирішується питання про надання психіатричної допомоги у примусовому порядку ОСОБА_1 , думку прокурора, захисника, суд вважає, що заява не підлягає задоволенню за наступних підстав.

В силу ст. 14 Закону України від 22.02.2000р. № 1489-ІІІ «Про психіатричну допомогу» особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність.

У судовому засіданні було встановлено, що 20.03.2025 лікарем Фоменко КЗ «ОЦЕМД та МК» ДОР ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 була госпіталізована до психіатричного стаціонару у зв`язку із наявністю у неї тяжкого психічного розладу (діагноз): Гострий поліморфний психотичний розлад з симптомами шизофренії

В заяві зазначено, що при обстеженні психічного стану особи в приймальному відділенні КП «ДБКЛПД» ДОР черговий лікар-психіатр ОСОБА_3 підтвердила наявність психічних розладів та встановила попередній діагноз.

Згідно з приписів ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу», наявність в особи психічного захворювання чи психічного розладу не може слугувати підставою для госпіталізації в примусовому порядку. Єдиними підставами для госпіталізації особи є вчинення нею чи виявлення реальних намірів вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможність самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність.

Статтями 12,81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

В судовому засіданні не знайшли свого підтвердження передбачені вищезазначені підстави для госпіталізації хворої.

Зокрема, представником заявника будь-яких належних доказів того, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 становить небезпеку для себе та оточуючих - суду надано не було.

Особа, стосовно якої розглядається заява ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в судовому засіданні стверджувала, що почуває себе добре та є здоровою людиною, а тому необхідності в її госпіталізації не має. Протилежного в судовому засіданні встановлено не було.

Окрім того, наданий висновок комісії лікарів щодо обгрунтування необхідності госпіталізації ОСОБА_1 до психіатрічної лікарні носить формальний характер, оскільки викладені в ньому висновки лікарів, зводиться лише до оперування останніми загальними термінами без зазначення конкретних підстав щодо необхідності госпіталізації особи, визначених в статті 14 Закону України «Про психіатричну допомогу».

Без встановлення того факту, що особа є небезпечною для себе та оточуючих, неможливо застосувати до неї такий захід, як примусова госпіталізація до психіатричного закладу, що відповідає положенням статті 14 Закону України «Про психіатричну допомогу», пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, а також практиці Європейського суду з прав людини.

Отже, виходячи із засад пріоритету забезпечення прав і свобод людини і громадянина при вирішенні питання про надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку та зважаючи на відсутність будь-яких доказів того, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є небезпечною особою для себе та оточуючих, суд правових підстав для задоволення заяви не вбачає.

Крім того, суд під час вирішення порушеного лікарнею питання, звертає увагу, що стаття 8 Конвенції передбачає право людини на повагу до приватного життя та умови, за яких втручання в приватне життя є виправданим, серед яких, зокрема: законна підстава, законна ціль (мета), та додаткова умова, за якою втручання має бути «необхідним в демократичному суспільстві». Під необхідністю втручання мається на увазі, що воно відповідає нагальній соціальній потребі, і зокрема, є пропорційним до поставленої законної мети (справа «Кутцнер проти Німеччини», п.60, та рішення від 18.12.2008 року «Савіни проти України»). Поняття «приватне життя» у практиці ЄСПЛ не є чітко визначеним, і охоплює широкий спектр питань, в т.ч. здоров`я людини, медичне втручання.

Пунктом 2 Конвенції передбачено, що органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до положень принципу 15 «Принципи госпіталізації» додатку до резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 18 лютого 1992 року №46/119 «Захист осіб із психічними захворюваннями та поліпшення психіатричної допомоги» передбачено, що «…Коли особа потребує лікування в психіатричному закладі, необхідно докладати всіх зусиль, щоб уникнути примусової госпіталізації…».

Це є неприпустимим порушенням прав та свобод особи, оскільки метою примусового лікування є надання своєчасної допомоги за наявності виключних підстав (наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку, нездатність самостійно задовольняти основні свої потреби, можливість завдання значної шкоди своєму здоров`ю у зв`язку з погіршенням психічного стану у разі ненадання їй психіатричної допомоги),наявність психічного захворювання як такого за відсутності відповідних підстав та їх доказів не може виправдовувати обмеження свободи особи.

Згідно з частиною першою статті 29 Конституції України кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність.

Конституційний Суд України виходить із того, що серед фундаментальних цінностей дієвої конституційної демократії є свобода, наявність якої у особи є однією з передумов її розвитку та соціалізації. Право на свободу є невід`ємним та невідчужуваним конституційним правом людини і передбачає можливість вибору своєї поведінки з метою вільного та всебічного розвитку, самостійно діяти відповідно до власних рішень і задумів, визначати пріоритети, робити все, що не заборонено законом, безперешкодно і на власний розсуд пересуватися по території держави, обирати місце проживання тощо. Право на свободу означає, що особа є вільною у своїй діяльності від зовнішнього втручання, за винятком обмежень, які встановлюються Конституцією та законами України.

Стаття 25 Закону України "Про психіатричну допомогу" передбачає, що особи, яким надається психіатрична допомога, мають права і свободи громадян, передбачені Конституцією України (254к/96-ВР) та законами України. Обмеження їх прав і свобод допускається лише у випадках, передбачених Конституцією України, відповідно до законів України.

Враховуючи вищевикладене та даючи оцінку доказам, що були зібрані в ході розгляду справи, суд дійшов висновку, що у задоволенні заяви КП «ДБКЛПД» ДОР щодо надання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 допомоги в примусовому порядку слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 2, 5, 10, 212, 259, 263-265, 268, 339-342 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні заяви Комунального підприємства «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради про примусову госпіталізацію ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до психіатричного закладу для надання психіатричної допомоги - відмовити.

Рішення підлягає негайному виконанню. Оскарження рішення не зупиняє його виконання.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи,якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий суддя О.В. Поштаренко

Присяжні: Л.В. Козловська

А.В. Дорошевський