Справа № 570/3614/24
Номер провадження 2/570/196/2025
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 березня 2025 року

Рівненський районний суд Рівненської області в особі:

судді Красовського О.О.

з участю:

секретаря судових засідань Захарук Г.Л.

представника позивача - адвоката Нікольченка Б.Б.

відповідачки ОСОБА_1

представника відповідачки - адвоката Орловської Я.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Рівне цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, -

в с т а н о в и в :

Покликаючись на те, що квартира за адресою АДРЕСА_1 була придбана сторонами під час шлюбу, позивач просить суд ухвалити рішення, яким здійснити поділ спільного майна подружжя шляхом визнання за позивачем права власності на 1/2 частини квартири. Судові витрати стягнути з відповідачки на користь позивача.

Провадження у справі було відкрито 29.07.2024 року, справа призначалася до розгляду (враховуючи підготовчі судові засідання): 22.08.2024 р., 25.09.2024 р., 16.10.2024 р., 05.12.2024 р., 04.02.2025 р., 13.03.2025 р.

Було заявлене клопотання про забезпечення позову, яке судом задоволено.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав. Зазначає, що майно було набуто під час шлюбу. Шлюб був розірваний 11.10.2005 року. У червні 2024 року позивач отримав від відповідачки вимогу про звільнення помешкання, тому вирішив захистити свої майнові права шляхом звернення до суду із зазначеним позовом. Наразі немає згоди щодо поділу майна. Оскільки про порушення своїх прав позивач дізнався у червні 2024 року, тому він не пропустив строки звернення до суду. Просить задоволити заявлений позов.

Позивач на розгляд справи не з`явився.

Відповідачка позов не визнала. Пояснила суду, що квартиру придбали, перебуваючи з відповідачем у шлюбі, але фактично за кошти відповідачки. Після розірвання шлюбу відповідачка пропонувала сплатити позивачеві грошову компенсацію за його частку, зверталася з відповідним позовом до суду. Але у задоволенні позову було відмовлено. Позивач проживає в її помешканні майже 20 років, квартира перебуває у занедбаному стані. Відповідачка потребує це помешкання з метою використання для свого проживання. Вважає, що позивач не має права на цю квартиру.

Представник відповідачки позов не визнала. Зазначає, що відповідно до ч.2 ст. 73 Сімейного кодексу України, до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Оскільки шлюб між сторонами було розірвано у 2005 році, а у 2006 році виник спір щодо права власності на квартиру, то з моменту виникнення права на звернення до суду у позивача пройшло майже 20 років. Зважаючи на пропуск позивачем строків звернення до суду просять відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши докази, надані сторонами на виконання вимог ст. 81 ЦПК України і які сторони вважають достатніми для обґрунтування і заперечення своїх позовних вимог, з`ясувавши фактичні обставини справи суд вважає, що позов не підлягає до задоволення.

Обставини, встановлені судом.

З 27 червня 1992 року по 11 жовтня 2005 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі.

04.01.2002 року ОСОБА_3 було набуто у власність квартиру за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Павлюк Т.С. (реєстровий номер 21).

У провадженні Рівненського районного суду Рівненської області перебувала цивільна справа про поділ майна подружжя. Справа стосувалася поділу цієї ж спірної квартири, та іншого майна. Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 12 квітня 2006 року у справі № 2-175/2006 позовну заяву ОСОБА_4 до ОСОБА_2 було задоволено повністю, виділено у власність позивачки у тій справі усе спільне майно подружжя, включно квартиру, а на користь відповідача у тій справі ОСОБА_2 було присуджено компенсацію за поділ спільного майна подружжя.

Рішенням Колегії суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Рівненської області від 05 жовтня 2006 року у справі 22а-805/06 було скасоване рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 12 квітня 2006 року у справі № 2-175/2006 в частині поділу квартири, відмовлено ОСОБА_5 у передачі їй квартири у власність та сплату відповідної грошової компенсації на користь

ОСОБА_6 залишився проживати у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 .

У червні 2024 року позивач отримав від відповідачки вимогу про звільнення помешкання.

Після цього звернувся до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя шляхом визнання за позивачем права власності на 1/2 частини квартири.

Положення законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.60 Сімейного кодексу України, майно, набуте, подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Частиною 2 ст.60 Сімейного кодексу України встановлено презумпцію виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а саме вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч.1 ст.70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

При цьому ст. 71 Сімейного кодексу України визначено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Відповідно до ч.2 ст. 73 Сімейного кодексу України, до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 Цивільного кодексу України).

Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ст. 261 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається з моменту, коли у особи виникло право на подання позову у матеріально-правовому аспекті. Мається на увазі таке подання позову, з яким пов`язується судовий захист права або здійснення примусу до дотримання норм права. Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є об`єктивні обставини - самий факт порушення права, а із встановленням моменту порушення права позивача підлягають встановленню суб`єктивні обставини - момент, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення.

Аналогічний висновок зроблено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року у справі № 385/321/20 (провадження № 61-9916сво21).

У постанові Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року у справі № 6-75цс15 зазначено, що «формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача».

Висновки суду.

Відповідачка у своїх поясненнях зазначала що, перебуваючи у шлюбі, вона придбала спірну квартиру за особисті кошти.

Суд зазначає, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

В ході розгляду справи відповідачка не довела, що придбане нею майно не має статусу спільної сумісної власності, а є її особистою власністю.

Пізніше, у поясненнях, представник відповідачки не заперечила статусу спірного майна спільна сумісна власність.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 Цивільного кодексу України).

Позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (стаття 72 СК України) - постанова КЦС ВС від 12.05.2022 в справі № 212/10842/19.

Щодо визначення моменту перебігу позовної давності, то вони викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16:

- можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (ст.ст. 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права (п.48);

- аналіз ст. 261 ЦК України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов (п.59).

Як вже зазначалося, рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 12 квітня 2006 року у справі № 2-175/2006 позовну заяву ОСОБА_4 до ОСОБА_2 було задоволено повністю, виділено у власність позивачки у тій справі усе спільне майно подружжя, включно квартиру, а на користь відповідача у тій справі ОСОБА_2 було присуджено компенсацію за поділ спільного майна подружжя.

Рішенням Колегії суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Рівненської області від 05 жовтня 2006 року у справі 22а-805/06 було скасоване рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 12 квітня 2006 року у справі № 2-175/2006 в частині поділу квартири, відмовлено ОСОБА_5 у передачі їй квартири у власність та сплату відповідної грошової компенсації на користь ОСОБА_7 .

Тобто з часу звернення ОСОБА_4 з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя останньому стало відомо про те, що квартира перебуває у спорі.

Рішення суду першої інстанції 12.04.2006 р., рішення суду апеляційної інстанції 05.10.2006 року.

З цього часу позивач дізнався про порушення своїх прав. З цього часу позивач міг пред`явити позов про поділ майна подружжя.

Але він звернувся до суду 15.07.2024 року, тобто далеко поза межами трирічного строку позовної давності.

Тлумачення частини третьої статті 267 ЦК України дозволяє зробити висновок, що в ній встановлені суб`єктивні межі застосування позовної давності. Тобто такі випадки, до яких позовна давність не застосовується судом, оскільки відсутня відповідна заява сторони у спорі. Без заяви сторони у спорі позовна давність судом, за власною ініціативою, застосовуватись не може за жодних обставин (постанова КЦС ВС від 28.11.2018 у справі № 753/12382/15-ц).

Відповідна заява сторони у спорі була заявлена.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 червня 2021 року у справі № 904/3405/19, зазначила, що позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п`ятої статті 267 ЦК України позивач має право отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності. При цьому, саме на позивача покладений обов`язок доказування тієї обставини, що строк звернення до суду був пропущений ним з поважних причин.

При цьому питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини (пункт 23.8 постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 706/1272/14-ц (провадження № 14-456цс18).

Проте, представник позивача не просив поновити строк позовної давності, оскільки вважав їх не пропущеними.

Беручи до уваги, що позовні вимоги є обґрунтованими, однак заявлені поза межами строку позовної давності, про застосування яких зробила заяву представник відповідачки і проти такої заяви не заперечувала відповідачка, враховуючи принцип диспозитивності цивільного процесу, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позову у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Щодо заходів забезпечення позову.

Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 17.07.2024 року були вжиті заходи забезпечення позову: накласти арешт на однокімнатну квартиру площею 37,1 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , до набрання рішенням законної сили.

Відповідно до частини 9 статті 158 ЦПК України, у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

Тому наявні підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Розподіл судових витрат.

Розподіл судових витрат між сторонами відбувається за правилами статті 141 ЦПК України.

Оскільки у задоволенні позову було відмовлено, то судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 12, 89, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в :

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя - відмовити.

Скасувати заходи забезпечення позову, що були вжиті згідно ухвали Рівненського районного суду Рівненської області від 17 липня 2024 року, а саме, скасувати арешт з однокімнатної квартири площею 37,1 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Рівненського апеляційного суду протягом 30 днів з дня проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Позивач: ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , мешканець: АДРЕСА_2 ).

Відповідачка: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована: АДРЕСА_3 ).

Суддя Красовський О.О.

Повне рішення суду складено 23 березня 2025 року.