Провадження №2/752/1612/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2025 року м. Київ

Голосіївський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Кордюкової Ж.І.,

за участю секретаря Олійник К.С.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, шляхом зняття з реєстрації,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_2 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, шляхом зняття з реєстрації.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на підставі ордеру на житлове приміщення №Г 235971 від 02.08.1974 ОСОБА_5 отримав для проживання квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер.

У квартирі АДРЕСА_2 , зареєстровані ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_6 .

Син позивача - ОСОБА_3 , починаючи з 1983 року і по теперішній час, не проживає у вказаній квартирі та у будь-якій інший спосіб не користується нею. Він добровільно покинув вказане житло та ніколи не виявляв бажання нести витрати на комунальні послуги.

У зв`язку з тим, що відповідач зареєстрований у квартирі, позивач позбавлена можливості отримати субсидію на сплату комунальних послуг. Відповідач не проживає у квартирі та не утримує її, у квартирі відсутні особисті речі останнього, при цьому позивач не чинить будь-яких перешкод для проживання відповідачу.

Просила визнати ОСОБА_3 , таким, що витратив право користуватися житловим приміщенні за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом зняття з реєстрації.

03.07.2024 постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі.

Відповідач своїм правом на подачу відзиву не скористався.

Свідок ОСОБА_7 суду повідомила, що ОСОБА_8 - її сусідка з квартири АДРЕСА_2 . Вона одинока матір, яка виховує доньку, проживає зі своєю матір`ю ОСОБА_2 . Більше у квартирі ніхто не живе. У ОСОБА_2 є син ОСОБА_3 , де він зараз невідомо. Зі слів ОСОБА_2 вона знає, що він живе десь у Києві. Про ОСОБА_3 вона нічого не знає, він не живе в квартирі приблизно 20 років. Якщо б вона побачила його зараз, то не впізнала б.

Свідок ОСОБА_11 суду повідомила, що знає ОСОБА_6 , вони сусіди та дружать. У ОСОБА_6 є брат ОСОБА_3 . Вона не бачила його за місцем проживання з часу його одруження. Він одружився приблизно 18 років тому. Чому ОСОБА_3 не проживає у спірній квартирі не знає. Речей ОСОБА_3 у квартирі вона не бачила. Якщо б побачила його зараз, то не впізнала б.

Свідок ОСОБА_14 суду повідомила, що ОСОБА_3 - її брат, він не живе з ними приблизно 18-20 років. Вона не знає, де він. Вона сплачує за брата комунальні послуги. ОСОБА_3 пішов з квартири, коли вона була мала. Востаннє вона бачила брата приблизно 18-20 років назад, не знає, де брат живе і чому він не живе з ними.

Представник позивача підтримала заявлений позов.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились.

Дослідивши письмові докази по справі, суд встановив наступне.

02.08.1974 ОСОБА_5 на підставі ордеру на житлове приміщення №Г235971 отримав для проживання квартиру за адресою: АДРЕСА_3 на трьох осіб ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_15 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 .

В актах від 27.02.2024, 07.03.2024, 14.03.2024, складених сусідами з кв. АДРЕСА_4 та кв. АДРЕСА_5 , зазначено, що ОСОБА_3 з 1983 року не проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до інформації Голосіївської РДА про задеклароване/зареєстроване місце проживання особи від 25.06.2024 №114645492 ОСОБА_3 з 27.12.1983 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною четвертою статті 9 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Частинами 1, 2 ст. 71 ЖК України встановлено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Випадки, коди житлове приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців, визначені у ч.3 ст. 71 ЖК України.

У випадках, передбачених пунктами 1-7 цієї статті, право користування жилим приміщенням зберігається за відсутнім протягом шести місяців з дня закінчення строку, зазначеного у відповідному пункті (ч.5 ст. 71 ЖК України).

Статтею 72 ЖК України встановлено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

В силу положень ст. 163 ЖК України у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу. Тимчасова відсутність наймача та членів його сім`ї не звільняє їх від виконання обов`язків за договором найму жилого приміщення.

Відповідно до ч. 2 ст. 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Частиною 2 статті 107 ЖК України передбачено, що у разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється за заявою особи, запиту органу реєстрації, остаточного рішення суду, свідоцтва про смерть.

Також суд враховує роз`яснення, надані Пленумом Верховного Суду України у пункті 11 постанови «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» №2 від 12.04.1985. Зокрема, в тій частині, що на ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК УРСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності- Постанова Верховного Суду від 04 жовтня 2023 року у справі № 520/7767/19 (провадження № 61- 3153св22).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 серпня 2021 року у справі №521/5887/17 (провадження № 61-7894св20) зроблено висновок, що аналіз норм статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням за одночасної наявності двох умов: не проживання особи в житловому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин на це. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Вичерпного переліку поважних причин не проживання в житловому приміщенні законодавством не встановлено, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує в кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи і правил ЦПК України щодо оцінки доказів.

Поняття "житло" не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання "житлом", яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі "Прокопович проти Росії", заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі "МакКенн проти Сполученого Королівства", заява № 19009/04, пункт 50).

Судом встановлено, що спірна квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , є житловим приміщенням, яке отримав у користування чоловік позивача для проживання разом з членами своєї сім`ї, в тому числі і відповідачем.

Позовні вимоги про визнання відповідача таким, що втратив право користування спірним житлом, обґрунтовані тим, що він з 1983 року не проживає в спірній квартирі, що позбавляє позивачку права на отримання субсидії для оплати комунальних послуг.

На підтвердження не проживання відповідача в спірній квартирі були надані акти, складені за участю сусідів позивача у будинку по АДРЕСА_1 , в яких зазначено, що ОСОБА_3 з 1983 року не проживає за адресою: АДРЕСА_1 , також судом допитані свідки.

При цьому судом враховуються роз`яснення, викладені п.10 постанови Пленуму Верховного суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» №2 від 12.04.85 про те, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Аналізуючи надані позивачем докази, суд відзначає, що вони не містять відомостей про те, відповідач без поважних причин не проживає в квартирі за місцем своєї реєстрації. Наданий акт про не проживання відповідача, складений за участю сусідів, є недопустимим доказом, оскільки щодо обставин, викладених в акті, особи, які його склали, могли бути допитані в судовому засіданні як свідки.

Разом з тим, допитані як свідки ОСОБА_7 , ОСОБА_11 та ОСОБА_14 суду повідомили, що відповідач не проживає у спірній квартирі приблизно 18-20 років, проте чому відповідач не проживає за місцем реєстрації, вони не знають.

Суд вважає, що позивач на підтвердження заявленої вимоги не надала сцуду доказів того, що відповідач понад встановлений 6-місячний строк не проживає у спірній квартирі без поважних причин.

Крім того, неналежним способом захисту є вимога визнати відповідача таким, що втратив право користування житлом шляхом зняття з реєстрації у спірній квартирі, оскільки п.п.2 п.50 постанови КМУ "Деякі питання декларування і реєстрації місця проживання та ведення реєстрів територіальних громад" від від 7 лютого 2022 р. № 265 встановлено, що зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою (у такому випадку адміністративний збір не сплачується).

За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги про визнання не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати позивачу за рахунок відповідача не відшкодовуються, оскільки суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 12-13, 81, 141, 206, 247, 258 - 259, 263 - 265, 268, 272 - 273, 353-355 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідач: ОСОБА_3 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Рішення складено 24.03.2025.

Суддя Ж. І. Кордюкова