Постанова

Іменем України

24 березня 2025 року

провадження №22-ц/824/6004/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мазурик О. Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Желепи О. В., Стрижеуса А. М.,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_2 ,

на заочне рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області

від 25 листопада 2024 року

в складі судді Соловей Г. В.

у цивільній справі №381/4056/24 Фастівського міськрайонного суду Київської області

за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_3

про збільшення розміру аліментів

У С Т А Н О В И В:

24 серпня 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про збільшення розміру аліментів, в якому з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просила збільшити розмір аліментів, які стягуються з відповідача на утримання малолітнього сина та визначити в розмірі 1/4 від всіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і до досягнення дитиною повноліття.

Позовну заяву мотивувала тим, що на підставі рішення суду від 11.03.2015 з відповідача стягувалися аліменти на утримання їх спільного сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини всіх доходів ОСОБА_3 , але не більше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. В подльшому рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 01.06.2016 задоволено позов ОСОБА_3 про зменшення розміру аліментів та визначено їх розмірі - 1/6 частина від всіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Вказувала, що після оголошення в Україні воєнного стану, вона була змушена виїхати з сином до Республіки Чехія, де проживає й надалі; вихованням та забезпеченням потреб сина займається виключно вона. Після ухвалення судом рішення про зменшення розміру аліментів пройшов значний проміжок часу, цінова політика на продукти харчування, одяг та інші базові товари споживання збільшилася, у зв'язку з цим з 2016 року значно зросли і витрати на дитину, що пов'язано з потребою дитини навчатися, розвиватися та окрім цього всі витрати здійснюються у валюті їх місця проживання з дитиною (Республіка Чехія). Батько дитини, окрім визначених судом аліментів, додаткової допомоги на утримання дитини не надає.

Також вказувала, що станом на дань подання позовної заяви відповідач не має відкритих виконавчих проваджень, окрім як ВП №51504993 від 24.06.2016 по виконанню рішення суду про стягнення аліментів, під час ознайомлення з яким вона дізналася, що ОСОБА_3 станом на 30.05.2024 є військовослужбовцем та відповідно має достатній і стабільний дохід. Крім цього, позивачка зазначила про відсутність вад здоров'я у відповідача, у зв'язку з несенням служби.

Позивачка, посилаючись на вказані обставини, вважала, що наявні підстави для задоволення позову про збільшення розміру аліментів.

Заочним рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 25 листопада 2024 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивачка звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій посилалася на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, незаконність та необґрунтованість рішення суду, ухваленого без повного та всебічного з`ясування обставин, що мають значення справи.

В обґрунтування апеляційної скарги вказувала, що суд першої інстанції не дослідив обставин відсутності відкритих виконавчих проваджень відносно відповідача, окрім стягнення аліментів на їхнього сина, та відсутність щомісячних відрахувань з його доходу на утримання доньки, що свідчить про збільшення отриманого ним доходу.

Судом не враховано наявні в матеріалах справи докази, які підтверджують, що в межах виконавчого провадження з примусового виконання рішення суду про стягнення аліментів виконавцем здобуто інформацію про перелік джерел і сум доходів ОСОБА_3 , зокрема отримання ним доходів від податкового агента АТ "Укрзалізниця" та Військова частина НОМЕР_1 . На думку позивачки така інформація свідчить про достатній та стабільний дохід відповідача, про збільшення доходу і відповідно про покращення матеріального стану відповідача, а також про наявність декількох джерел доходу.

Вважала, що суд неповно з'ясував обставини та дійшов хибного висновку, що вимога позивача про збільшення розміру аліментів є дотичною до вимоги про стягнення додаткових витрат на дитину.

Також в обґрунтування апеляційної скарги вказувала, що враховуючи економічні реалії сьогодення, визначений рішенням суду в 2016 році розмір аліментів в сумі 1/6 від всіх видів доходу (заробітку) відповідача, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, є недостатньою сумою для задоволення потреб дитини та є меншим ніж розмір аліментів, передбачений ч. 5 ст. 183 СК України на одну дитину. Наголосила на тому, що чинним законодавством України встановлено, що мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину становить 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, тоді як рішенням суду від 01.06.2016 такий мінімум визначено у розмірі 30%.

За вказаних обставин, просила скасувати заочне рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 25 листопада 2024 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Позивачка через свого представника ОСОБА_2 , яка подавала та підписувала апеляційну скаргу, повідомлена про розгляд її апеляційної скарги на заочне рішення суду першої інстанції від 25.11.20224 в порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (а. с. 93, 96-97).

Відповідач про розгляд апеляційної скарги позивача на заочне рішення суду першої інстанції від 25.11.2024 в порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) повідомлений у відповідності до вимог п. 5 ч. 6 ст. 272, ст. 361 ЦПК України (а. с. 93, 103-104).

Колегія суддів заслухала доповідь судді-доповідача, перевірила доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження, та вимог, що заявлялися в суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог про збільшення розміру аліментів, суд першої інстанції виходив з їх недоведеності та необґрунтованості.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає його правильним з наступних підстав.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що сторони у справі є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

11 березня 2015 року рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі частини усіх видів його заробітку (доходу), щомісяця, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня звернення до суду (09 лютого 2015 року) та до досягнення дитиною повноліття.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 01 червня 2026 року задоволено позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про зменшення розміру аліментів та визначено їх у розмірі 1/6 частини від всіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Частиною першою статті 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Аналіз вказаної норми закону приводить до висновку, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.

Крім цього, наведена правова норма вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав.

Отже, враховуючи зміст статті 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним та, зокрема, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів стягувач аліментів може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів.

Таким чином, стаття 192 СК України вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із сторін.

Тобто, звертаючись до суду з позовом саме позивачка повинна надати докази на підтвердження наявності правових підстав для зміни розміру аліментів та довести, що майновий стан відповідача покращився і він спроможний сплачувати аліменти у розмірі 1/4 від всіх видів заробітку.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка, звертаючись до суду з даним позовом, у відповідності до вимог ст. 12, 76, 77, 81 ЦПК України, не надала суду доказів погіршення свого матеріального стану, як і доказів значного покращення матеріального стану відповідача, що є законною підставою для збільшення розміру аліментів.

До того ж, суд першої інстанції обґрунтовано вказав у рішенні, що позивачка не надала суду інформації про доходи відповідача, хоча це є її процесуальним обов`язком. При цьому, суд обґрунтовано відхилив і доводи позивачки про те, що відповідач є військовослужбовцем та має достатній і стабільний дохід, оскільки на підтвердження таких аргументів не надано доказів.

Також суд першої інстанції надав правову оцінку доводам позивачки про те, що факт перебування її з дитиною за межами України не підтверджує обставин погіршення її матеріального стану, згідно вимог ст. 192 СК України та правової позиції Верховного Суду не є самостійною підставою для збільшення розміру аліментів.

Доводи апеляційної скарги, що позивачка сама здійснює утримання дитини не можуть бути підставою для скасування рішення суду, оскільки дані обставини підлягають доведенню під час вирішення спору про призначення аліментів. А у спорі про збільшення розміру аліментів, згідно вимог ст. 192 СК України, підлягає доведенню саме позивачем зміна сімейного та матеріального стану платника аліментів у кращу сторону, що дозволяє йому сплачувати аліменти у більшому розмірі. Більш того, як вбачається з матеріалів справи та стверджує сама позивачка відповідач в примусовому порядку виконує рішення суду про стягнення з нього аліментів на утримання сина.

В апеляційній скарзі позивачка вказувала, що вона, як стягувач у виконавчому провадженні про стягнення з відповідача аліментів, отримала відомості про те, що ОСОБА_3 станом на 30.05.2024 є військовослужбовцем. Також вказувала, що під час ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження вона отримала інформацію про те, що ОСОБА_3 отримує достатній та стабільний дохід з різних джерел, а саме у АТ "Укрзалізниця" та Військовій частині НОМЕР_1 , що підтверджується відповіддю на запит №207282822 від 30.05.2024 Фастівського ВДВС У фастівському районі Київської області ЦМУ МЮ (м. Київ). На думку позивачки, таке свідчить про зміну матеріального стану відповідача в кращу сторону, тоді як суд першої інстанції таких обставин не врахував.

Колегія суддів вважає, що такі доводи не можуть бути підставою для скасування рішення суду, з огляду на наступне.

Сам факт отримання відповідачем доходів з різних джерел не доводить покращення його матеріального стану, оскільки такий висновок можливо зробити шляхом порівняння доказів про розмір отриманих доходів на час ухвалення рішення про стягнення (зменшення розміру) аліментів та на час звернення до суду з позовом. Проте, такі докази позивачкою не подавалися.

З матеріалів справи вбачається, що дійсно у 2023-2024 роках ОСОБА_3 отримував в різних розмірах дохід в АТ "Укрзалізниця" та Військовій частині НОМЕР_1 (а. с. 16-18).

Проте, такі докази не підтверджують зміну матеріального стану ОСОБА_3 в кращу сторону, як помилково вважає позивачка, оскільки в рішенні суду від 01.06.2016, яким було зменшено аліменти та визначено їх у розмірі 1/6 від всіх видів доходу не зазначено який на той час був розмір доходу у відповідача, а позивачка, як вказувалося вище, також не надала доказів про доходи відповідача. Відтак неможливо зробити порівняльний аналіз доходу ОСОБА_3 на день ухвалення рішення про зменшення розміру аліментів та його доходу на час подання ОСОБА_1 даного позову про збільшення розміру аліментів.

Як вбачається з копії рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 01.06.2016 у справі №381/2008/16-ц, яким зменшено розмір аліментів до 1/6, суд, задовольняючи позов, виходив з того, що ОСОБА_3 перебуває у тяжкому матеріальному стані через значне зменшення його доходів та щомісячну сплату за кредитним зобов'язанням (а. с. 40).

Крім цього, з даного рішення суду від 01.06.2016 вбачається, що ОСОБА_1 визнала позов про зменшення розміру аліментів (а. с. 39-41).

Отже, у справі, яка переглядається, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що ОСОБА_1 не надала належних доказів покращення матеріального стану відповідача після ухвалення 01.06.2016 судом рішення про зменшення розміру аліментів.

Таким чином, не знайшли свого підтвердження доводи апеляційної скарги про зміну матеріального стану відповідача в кращу сторону.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що відповідач вже не сплачує аліментів на доньку, колегія суддів зазначає, що даний факт також не доводить обставин покращення матеріального стану відповідача в кращу сторону в розумінні вимог сімейного законодавства. З цих же підстав не заслуговують на увагу судової колегії і доводи апеляційної скарги про відсутність у ОСОБА_3 відкритих виконавчих проваджень, окрім провадження про стягнення аліментів на утримання сина.

Посилання в апеляційній скарзі, що законом визначено мінімальний гарантований розмір аліментів у розмірі 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, тоді як рішенням суду такий розмір встановлено на рівні 30%, також не можуть бути підставою для скасування рішення суду, оскільки зміна законодавцем мінімального розміру аліментів, які підлягають стягненню з платника аліментів на одну дитину, не є підставою для зміни розміру аліментів відповідно до статті 192 СК України, а є підставою для зміни мінімального розміру аліментів, зазначених у виконавчому листі у процедурі виконання та стягнення аліментів, та враховується під час визначення суми аліментів або заборгованості (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 березня 2020 року у справі №682/3112/18).

Інших доводів апеляційна скарга не містить. А наведені в ній аргументи фактично за своїм змістом є доводами позовної заяви, яким в оскаржуваному рішенні надано належну правову оцінку.

За вказаних обставин та наведених положень закону колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивачка не надала суду належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів, згідно яких наявні правові підстави для збільшення розміру аліментів.

Крім того, відмова суду в задоволенні позову не позбавляє позивача звернутися до суду з позовом з інших обґрунтувань, зокрема з викладенням обставин покращення матеріального стану відповідача і зазначенням та наданням до суду доказів, які це підтверджують.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду є законним та обґрунтованим, ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні підстави для його скасування.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_2 , - залишити без задоволення.

Заочне рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 25 листопада 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий О. Ф. Мазурик

Судді О. В. Желепа

А. М. Стрижеус