МАЛИНОВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ___________
Пр. №2/521/1509/25
18 березня 2025 року м. Одеса
Малиновський районний суд міста Одеси в складі:
головуючого судді Сегеди О.М.,
при секретарі Замниборщ А.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛІГЛ» про стягнення коштів,
У вересні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, уточненим у подальшому до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛІГЛ» (далі-ТОВ «ЛІГЛ»), посилаючись на те, що 16 лютого 2024 року в силу своєї юридичної необізнаності вона звернулась не до приватного нотаріуса для оформлення договору дарування частини квартири, яка належить на праві власності її сину та оформлення заповіту на її онуків, а до ТОВ «ЛІГЛ», в якому її повідомили про те, що ТОВ «ЛІГЛ» здійснює супровід та оформлення документів «під ключ» у приватного нотаріуса.
Зазначила, що 16 лютого 2024 року між нею та ТОВ «ЛІГЛ» було укладено два договори про надання правничої допомоги в оформленні договору дарування частини квартири, яка належить на праві власності її сину та в оформленні заповіту на онуків за №№16022403 та №16022404 від 16 лютого 2024 року.
Вказувала, що вона виконала всі зобов`язання за договорами про надання правничої допомоги №16022403 та №16022404 від 16 лютого 2024 року, а саме 16 лютого 2024 року оплатила вартість частини послуг відповідача в розмірі 8000,00 грн., а 25 березня 2024 року оплатила другу частину послуг у розмірі 7000,00 грн., що підтверджується квитанціями прибуткових касових ордерів.
Стверджувала, що після укладення з ТОВ «ЛІГАЛ» вищезазначених договорів, вона зібрала за списком всі документи, які були необхідні для укладення нотаріально посвідченого договору дарування та заповіту та зателефонувала до відповідача, але її було повідомлено про те, що їй не потрібно з`являтися до ТОВ «ЛІГАЛ», оскільки їх працівники звільнились, тому їй необхідно звернутися щодо оформлення угоди та заповіту до приватного нотаріуса Іваніщенко С.І.
21 травня 2024 року та 12 липня 2024 року вона надіслала на ім`я директора ТОВ «ЛІГЛ» Герасимова С. рекомендовані листи з вимогами про повернення грошових коштів за невиконання умов договорів про надання правничої допомоги за №16022403 та №16022404 від 16 лютого 2024 року, але відповіді на свої листи вона не отримала.
Позивач стверджує, що після підписання договору ТОВ «ЛІГЛ» не вчинило жодних дій на виконання зобов`язань за договорамипро надання правничої допомоги №16022403 та №16022404 від 16 лютого 2024 року.
Таким чином, відповідач умови договорів про надання правничої допомогиза №16022403 та №16022404 від 16 лютого 2024 року, не виконав.
Факт невиконання відповідачем умов договорів про надання правничої допомогиза №16022403 та №16022404 від 16 лютого 2024 року підтверджується відсутністю укладеного та підписаного акту про надання юридичних послуг.
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 15 жовтня 2024 року вищевказану цивільну справу було передано до Малиновського районного суду м. Одеси за підсудністю (а.с.31-32).
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу справ між суддями Малиновського районного суду м. Одеси від 06 листопада 2024 року справу було передано на розгляд судді Сегеді О.М.
Ухвалою суду від 08 листопада 2024 року було відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання (а.с.40).
Ухвалою суду від 23 січня 2025 року підготовче провадження у справі закрито, справа призначена до судового розгляду (а.с.72).
Позивачка, в судове засідання не з`явилась, про дату, час і місце слухання справи повідомлялась відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України, надала до суду заяву про підтримання позовних вимог та просила суд їх задовольнити у повному обсязі та розглянути справу без її участі, не заперечував проти винесення заочного рішення.
Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся судом відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України.
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, закріплено право кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку. Тобто зловживання процесуальними правами, спрямоване на свідоме невиправдане затягування судового процесу, порушує права інших учасників цього процесу та вимоги названих Конвенції та Кодексу.
Ратифікуючи зазначену Конвенцію Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку.
З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду слідує, що питання про порушення статті 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом.
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнова проти України»).
У зв`язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, в порядку статті 280 ЦПК України, суд вважає можливим провести розгляд справи у відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 223 ЦПК України.
Згідно ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч. 2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. ст.15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого немайнового або майнового права та інтересу.
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
Суд вважає, що між сторонами виникли правовідносини, які регулюються положеннями глави 63 ЦК України, тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються правовідносини, які виникли між сторонами.
Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно ст.11 ЦПК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
При цьому, згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Судом встановлено, що ТОВ «ЛІГАЛ» є юридичною особою та дії на підставі Статуту, що підтверджується відповіддю з Єдиного державного реєстру юриди чних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с.28-29).
Встановлено, що 16 лютого 2024 року між ОСОБА_1 та ТОВ «ЛІГЛ» було укладено договір про надання правничої допомоги за №16022403 від 16 лютого 2024 року (а.с.15).
Відповідно до п. 1.2 предметом Договору №16022403 від 16 лютого 2024 року є юридичний супровід в переоформленні (складання договору дарування) частини квартири, яка приватизована на сина-матері.
Згідно з п. 2.1.2 Договору №16022403 від 16 лютого 2024 року виконавець зобов`язувався приступити до надання юридичних послуг/правової допомоги, зазначених в п.1.2 цього Договору у повному обсязі, своєчасно і якісно, керуючись чинним законодавством України, а також іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно до п. 2.2.1 Договору №16022403 від 16 лютого 2024 року замовник зобов`язувався своєчасно надати виконавцю наявні достовірні дані та документи, необхідні для надання юридичних послуг, зазначених у п.1.2 цього Договору.
Згідно з п.п. 2.2.2, 3.1 замовник зобов`язувався сплатити юридичні послуги, зазначені у п. 1.2. цього Договору, у порядку та терміни, зазначені в розділі 3 цього Договору. Вартість надання юридичних послуг, зазначених в п.1.2 цього Договору становить 7000,00 грн.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачка свої зобов`язання за договором виконала та 16 лютого 2024 року на виконання умов п. 3.1 Договору, сплатила 7000,00грн., що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордера №16022403 (а. с. 18).
Крім того, 16 лютого 2024 року між ОСОБА_1 та ТОВ «ЛІГЛ» було укладено договір про надання правничої допомоги за №16022404 від 16 лютого 2024 року (а.с.17).
Відповідно до п. 1.2 предметом Договору №16022404 від 16 лютого 2024 року є юридичний супровід в складанні та оформленні заповіту.
Згідно з п.2.1.2 Договору №16022404 від 16 лютого 2024 року виконавець зобов`язувався приступити до надання юридичних послуг/правової допомоги, зазначених в п.1.2 цього Договору у повному обсязі, своєчасно і якісно, керуючись чинним законодавством України, а також іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно до п. 2.2.1 Договору №16022404 від 16 лютого 2024 року замовник зобов`язувався своєчасно надати виконавцю наявні достовірні дані та документи, необхідні для надання юридичних послуг, зазначених у п.1.2 цього Договору.
Згідно з п.п. 2.2.2, 3.1 Договору №16022404 від 16 лютого 2024 року замовник зобов`язувався сплатити юридичні послуги, зазначені у п. 1.2. цього Договору, у порядку та терміни, зазначені в розділі 3 цього Договору. Вартість надання юридичних послуг, зазначених в п.1.2 цього Договору становить 8000,00 грн.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачка свої зобов`язання за договором виконала, 16 лютого 2024 року на виконання умов п. 3.1 Договору, сплатила 1000,00грн., а 25 березня 2024 рокусплатила 7000,00грн., що підтверджується квитанціями до прибуткового касового ордера №16022404 (а. с. 16,18).
З матеріалів справи вбачається, що відповідач умови договорів про надання правничої допомоги №16022403 та №16022404 від 16 лютого 2024 року, укладених між позивачкою та ТОВ «ЛІГАЛ» не виконав.
Факт не виконання відповідачем умов договорів №16022403 та №16022404 від 16 лютого 2024 року, підтверджується відсутністю актів виконаних робіт.
Встановлено, що 21 травня 2024 року та 12 липня 2024 року позивачка направила на адресу ТОВ «ЛІГЛ» заяви про повернення коштів через невиконання зобов`язань (а. с. 21-22,23,24,25,26).
Встановлено, що ТОВ «ЛІГЛ» грошові кошти, які були сплачені ОСОБА_1 на виконання умов договорів №16022403 та №16022404 від 16 лютого 2024 року, у добровільному порядку не повернуло та свої зобов`язання за цим Договором не виконало.
Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Частина 2 вказаної статті вказує, що договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Вiдповiдно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу. Зобов`язання має грунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Частиною 1 ст.611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору.
Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до ч. 2 ст.651ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.
Статтею 653 ЦК України визначено, що у разі зміни договору зобов`язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо. У разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов`язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили. Якщо договір змінений або розірваний у зв`язку з істотним порушенням договору однією із сторін, друга сторона може вимагати відшкодування збитків, завданих зміною або розірванням договору.
Відповідно до ст.ст. 614, 615 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. одностороння відмова від зобов`язання не звільнює винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання.
Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.
Аналіз положень ст. 614 ЦК України дає підстави для висновку про те, що, встановлюючи презумпцію вини особи, яка порушила зобов`язання, ЦК України покладає обов`язок довести відсутність своєю вини саме на цю особу.
Відповідно до ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається у процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.
Згідно ст.906 ЦК України збитки, завдані замовнику невиконанням або неналежним виконанням договору про надання послуг за плату, підлягають відшкодуванню виконавцем, у разі наявності його вини, у повному обсязі, якщо інше не встановлено договором. Виконавець, який порушив договір про надання послуг за плату при здійсненні ним підприємницької діяльності, відповідає за це порушення, якщо не доведе, що належне виконання виявилося неможливим внаслідок непереборної сили, якщо інше не встановлено договором або законом.
Статтею 907 ЦК України визначено, що договір про надання послуг може бути розірваний, у тому числі шляхом односторонньої відмови від договору, у порядку та на підставах, встановлених цим Кодексом, іншим законом або за домовленістю сторін. Порядок і наслідки розірвання договору про надання послуг визначаються домовленістю сторін або законом.
Відповідно до ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) і вимагати відшкодування збитків, якщо виконавець своєчасно не приступив до виконання зобов`язань за договором або виконує роботу так повільно, що закінчити її у визначений строк стає неможливим.Виконавець не несе відповідальності за невиконання, прострочення виконання або інше неналежне виконання зобов`язання та недоліки у виконаних роботах або наданих послугах, якщо доведе, що вони виникли з вини самого споживача чи внаслідок дії непереборної сили.
Верховний Суд у постанові від 13 червня 2018року у справі № 910/1394/16 визначив, що договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.
Частиною 2 ст. 651 ЦК України визначено, щоістотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.
Відповідач станом на день розгляду справи не надав належних та допустимих доказів того, що він виконав умови договорів про надання правничої допомоги №16022403 та №16022404 від 16 лютого 2024 року, укладених між ТОВ «ЛІГЛ» та ОСОБА_1 , натомість остання стверджує про порушення зобов`язань відповідачем, який не приступив до виконання зобов`язань за вищевказаними договорами, на підставі чого суд вважає необхідним розірвати договори про надання правничої допомоги №16022403 та №16022404 від 16 лютого 2024 року, укладених між ТОВ «ЛІГЛ» та ОСОБА_1 , оскільки, такий спосіб захисту порушеного права, у цьому випадку, сприятиме ефективному відновленню прав позивача, як споживача послуг.
Статтею 570 ЦК України визначено, що завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.
Верховний Суду у постанові від 17 січня 2024 року у справі №545/1272/22-ц визначив, що аванс - це визначена грошова сума (попередній платіж) або цінності, які покупець чи замовник передають продавцю чи виконавцю робіт у рахунок майбутніх платежів за передане майно, виконану роботу чи надані послуги (яка включається до загальної ціни товару). У разі розірвання договору за домовленістю сторін або у зв`язку з невиконанням однією зі сторін договору своїх обов`язків сума коштів, сплачена як аванс, має бути повернута покупцю. Наприклад, якщо продавець відмовляється передавати товар, покупець має право вимагати розірвання договору та повернення авансу. Отже, у разі розірвання договору з будь-яких причин аванс має бути повернутий покупцю у повному розмірі. Суттєва відмінність авансу від завдатку полягає в тому, що на аванс не покладено функцію забезпечувати взяте сторонами на себе зобов`язання. Тому, незалежно від того, яка сторона відповідальна за невиконання зобов`язання, той, хто отримав аванс, повинен його повернути. І, якщо продавець чи виконавець послуг (робіт) отримали як аванс певну грошову суму, а договір не було виконано, то, незалежно від того, з чиєї вини це трапилось і які обставини цьому перешкоджали, аванс у будь-якому випадку підлягає поверненню.
Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Що стосується позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди, то суд вважає, що дані вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
Право на відшкодування моральної шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб, встановлене Конституцією та законами України.
Статтею 1167 ЦК України визначені загальні підстави відповідальності за спричинену моральну шкоду у позадовоговірних відносинах, зокрема, встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Відповідно до статті 611 ЦК України, моральна шкода підлягає відшкодуванню у разі порушення зобов`язання, якщо таке відшкодування встановлено договором або законом. Тобто законодавець указує на два випадки компенсації моральної шкоди - вони визначені умовами договору або випливають із положень законодавства (зокрема статті 4, 22 Закону про захист прав споживачів).
Спори про відшкодування фізичній особі моральної шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію Закону про захист прав споживачів чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної шкоди.
У спорах про захист прав споживачів відшкодування моральної шкоди прямо встановлено спеціальним законом, який регулює відносини у сфері захисту прав споживачів.
Пунктом 5 ч.1 ст.4 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 91року №1023-XII (далі Закон №1023-XII) визначено, що споживачі під час укладення, зміни, виконання та припинення договорів щодо отримання (придбання, замовлення тощо) продукції, а також при використанні продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону.
Відповідно до п. 19 ч.1ст. 1 Закону №1023-XII термін «продукція» у цьому Законі вживається у значенні - будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб.
За змістом ч. 2 ст. 22 Закону №1023-XII при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Отже, суд вважає, що порушення ТОВ «ЛІГЛ» зобов`язання з надання юридичних послуг, незважаючи на умови укладених договорів, є недоліком продукції (неналежним наданням фінансової послуги) у розумінні законодавства про захист прав споживачів і відповідно до статей 4 та 22 Закону №1023-XII має наслідком відшкодування моральної шкоди, завданої вкладникові таким неналежним наданням фінансової послуги.
Верховний Суд України у постанові від 24 лютого 2016 року у справі №303/2147/14-ц зазначив, що поняття моральної (немайнової) шкоди і порядок її відшкодування визначається статтею 23 ЦК України. Зокрема, підставами для відшкодування моральної шкоди можуть бути порушення майнових, особистих немайнових прав особи, а також зобов`язань у випадках, передбачених договором або законом. Спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень; у випадках, передбачених ЦК України та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію Закону №1023-XII чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Статтею 4 Закону №1023-XII передбачено, що споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону».
Частиною 1 ст.4 Закону №1023-XII визначено, що споживачі під час укладення, зміни, виконання та припинення договорів щодо отримання (придбання, замовлення тощо) продукції, а також при використанні продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону.
Виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства.
У цьому випадку суд оцінює обставини порушення умов договірних зобов`язань з боку відповідача, відповідно до умов договору, а також факт повної оплати позивачем юридичних послуг, вважає що факт тривалого невиконання умов договорів та неповернення коштів є фактом заподіяння моральної шкоди, а умовам справедливості та розумності буде відповідати моральна шкода у розмірі 5000,00 гривень.
Що стосується позовних вимог щодо визнання несправедливими та недійсними умови пунктів п.3.3. та п.5.2 договорів про надання правничої допомоги №16022403 та №16022404 від 16 лютого 2024 року, укладених між нею та ТОВ «ЛІГЛ», то суд прийшов до висновку про відмову в їх задоволенні у зв`язку з необгрунтованістю та недоказаністю.
Умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони, по-перше, порушують принцип добросовісності, по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін, по-третє, завдають шкоди споживачеві.
Такого висновку дійшов Верховний Суд, аналізуючи положення п.6 ч.1 ст.3 і ч.3 ст.509 ЦК України та норми ст.18 Закону №1023-XII, щодо несправедливих умов договору у постанові від 08 червня 2016 року по справі № 6-330цс16.
Оскільки суд не встановив наявності одночасно всіх ознак, які свідчать про те, що умови п.3.3. та п.5.2 договорів про надання правничої допомоги №16022403 та №16022404 від 16 лютого 2024 року, є несправедливими відповідно до приписів ст.18 Закону №1023-XII, тому правові підстави для визнання вищевказаних договорів недійсними відсутні.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Відповідно до вимог частини 6 статті 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.
Оскільки, при зверненні до суду з позовом позивачка звільнена від сплати судового збору на підставі п. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», тому з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 1211 (одна тисяча двісті одиннадцять) гривень 20 копійок.
Керуючись ст. ст. 15, 16, 528, 626, 627, 628, 638, 651, 653, 654 ЦК України, ст. ст. 4, 12, 13, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 273, 280-289, 354 ЦПК України, суд
Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛІГЛ» про стягнення коштів задовольнити частково.
Договори про надання правничої допомоги №16022403 та №16022404 від 16 лютого 2024 року, укладених між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «ЛІГЛ» - розірвати.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛІГЛ» (Під Дубом, 26 А,
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛІГЛ» (Під Дубом,26 А,
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛІГЛ» (Під Дубом, 26 А,
В інший частині позовних вимог відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Апеляційна скарга на заочне рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Заочне рішення суду набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст заочного рішення суду складено 24 березня 2025 року.
Суддя: О.М. Сегеда