РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 495/4006/21

Номер провадження 2/495/1571/2025

17 березня 2025 рокум. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області в складі:

головуючого одноособово судді Анісімової Н.Д.,

із участю секретаря судового засідання Кракатиця В.І.,

за участю: позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача Шаркевича В.Т.,

треті особи- ОСОБА_2

ОСОБА_3 ,яка дії в

інтересах неповнолітньої ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Білгород-Дністровському в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом:

ОСОБА_1 до виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради Одеської області, ОСОБА_5 , треті особи Білгород-Дністровська міська рада Одеської області, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,яка дії в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради Одеської області, ОСОБА_5 , третя особа Білгород-Дністровська міська рада Одеської області про усунення перешкод у користуванні житловим будинком шляхом знесення самочинного будівництва.

Короткий зміст та обґрунтування позовних вимог

У відповідності до свідоцтва про право на спадщину за законом позивач ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 та складається з житлового будинку під літ. «А» -загальною площею - 74,4 кв.м., «А1» - житлова прибудова, «а», - ганок. «Ж» - підвал, «Г» - сарай, виральня, №2 - ворота, №3 - хвіртка, №4 - водопровід, №5 цистерна, №6 - огорожа, №7 - каналізація, №8 - зливна яма, розташованих на земельній ділянці площею - 900 кв.м.. Вказаний будинок залишився позивачу у спадщину після смерті чоловіка ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . У свою чергу чоловік позивача успадкував вказаний будинок після смерті свого батька ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . У той самий час після смерті дружини ОСОБА_8 (сестри покійного чоловіка), ОСОБА_9 став одноособовим власником житлового будинку АДРЕСА_2 та складається з житлового будинку під літерою «А» загальною площею - 62,9 кв.м. та надвірних споруд: «Б» - літня кухня, «В» - сарай, «Г» - душ, «Д» - убиральня, «Є» - баня, «Ж» - гараж, №1-I - споруд, розташованих на земельній ділянці, площею -754 кв.м.. Після оформлення спадкових прав позивач вирішила почати оформлювати право на земельну ділянку. Під час відвідування фахівців, які займаються вимірами земельної ділянки позивачу було повідомлено, що розмір ділянки, який повинен належати до успадкованого будинку повинен складати приблизно - 0,06га, а також вказали на те, що ОСОБА_9 вже зробив на своє ім`я державний акт на земельну ділянку АДРЕСА_1 . Позивачу потім стало відомо, що державний акт був зроблений за життя дружини ОСОБА_9 .. У відповіді №1265 від 19.08.2014 року на адвокатський запит КП «Білгород-Дністровське БТІ» вказало наступне: «...згідно погосподарської книги №6 Переможненської сільської ради 1 січня 1974 року було внесено запис про площу земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 (колишня адреса АДРЕСА_3 ) та вказано площю земельної ділянки - 0,15 га.. 20.07.1974 року до вказаної погосподарської книги внесено зміни щодо площі земельної ділянки, а саме: площа земельної ділянки по АДРЕСА_4 ) вказана 0,09га, а площа земельної ділянки по АДРЕСА_4 ) вказана 0,06га.. На теперішній час позивач повинна користуватись і користується земельною ділянкою площею - 0,09 га, а відповідач продовжує користуватися земельною ділянкою площею - 0,0754 га. хоча законних підстав для цього немає. Більш того, він продовжує користуватись земельною ділянкою площею - 0,0039 га, яка є складовою частиною ділянки площею 0,0754 га, право власності на яку скасоване і на якій розташований його гараж під літерою «Ж» та металевою бесідкою, які розташовані впритул до будинку позивача та які своїм існуванням порушують її права, як власника будинку та користувача земельної ділянки. Порушення прав власника полягає у тому, що відповідач постійно проїжджає у гараж прямо поряд її будинком, від чого відбуваються вібрації із шкідливим впливом на будинок, який поступово руйнується. З відповіді №03/226 від 05.03.2015 року Білгород-Дністровського міськрайонного управління СЕС відомо, що ним не погоджувалось будівництво гаражу та металевої споруди по АДРЕСА_1 . Також біля будинку позивача від автівки виділяються вихлопні гази, які шкодять її здоров`ю, сама автівка спричиняє під час руху шум біля її вікон, уся вода, яка попадає на дах гаражу, стікає під її будинок, бесідка і виноград, який на ній росте затіняють світло у вікна її будинку. Архівний відділ Білгород-Дністровської міської ради надав копію рішення виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради від 31.08.2000 року №576 «Про залишення у власності вільних будівель громадянам міста», згідно якого вирішив залишити у власності ОСОБА_8 гараж розміром 6,13 x 3,77 м.. Як підставу для залишення зазначено узгодження самовільного будівництва з міською санітарно- епідеміологічною службою, пожежною інспекцією, управлінням містобудування і архітектури, при цьому відповідач посилався на те, що він керувався статтею 31 частиною 1 пункту 9 Закону України місцеве самоврядування в Україні». У той самий час будь-яких узгоджень вказаного будівництва ні чоловік ні позивач не надавали. Позивач просить визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради від 31.08.2000 року №576 «Про залишення у власності самовільних будівель громадянам міста», яким залишено у власності громадян міста, зокрема, в домоволодінні АДРЕСА_1 ОСОБА_8 гараж розміром 6,13 х 3,77 м. та баню розміром 6,22 х 3,55 м. та усунути перешкоди у користуванні житловим будинком АДРЕСА_5 , шляхом знесення гаражу під літ.«Ж», а також самовільно спорудженої металевої конструкції (бесідки). Заяви, клопотання та інші процесуальні рішення у справі

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради Одеської області, ОСОБА_9 , третя особа Білгород-Дністровська міська рада Одеської області про усунення перешкод у користуванні житловим будинком.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.06.2021 року, цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради Одеської області, ОСОБА_9 , третя особа Білгород-Дністровська міська рада Одеської області про усунення перешкод у користуванні житловим будинком, передана на розгляд судді Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області Боярського О.О..

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 01.06.2021 року провадження по справі відкрито в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

08.07.2021 року на адресу суду від виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради Одеської області надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого представник просив відмовити в задоволенні позовних вимог.

12.08.2021 року на адресу суду від представника відповідача ОСОБА_9 адвоката Шаркевича В.Т. надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого представник просив відмовити в задоволенні позовних вимог.

Згідно розпорядження щодо призначення повторного автоматичного розподілу судової справи №530 від 25.11.2021 року та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.11.2021 року, цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради Одеської області, ОСОБА_9 , третя особа Білгород-Дністровська міська рада Одеської області про усунення перешкод у користуванні житловим будинком, передана на розгляд судді Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області Анісімовій Н.Д..

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 29.11.2021 року цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради Одеської області, ОСОБА_9 , третя особа Білгород-Дністровська міська рада Одеської області про усунення перешкод у користуванні житловим будинком, прийнята до свого провадження та призначена до судового розгляду.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 08.02.2022 року провадження по справі за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради Одеської області, ОСОБА_9 , третя особа Білгород-Дністровська міська рада Одеської області про усунення перешкод у користуванні житловим будинком було зупинено в звязку з призначенням судової будівельно-технічної експертизи.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 05.09.2023 року відновлено провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради Одеської області, ОСОБА_9 , третя особа Білгород-Дністровська міська рада Одеської області про усунення перешкод у користуванні житловим будинком.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 14.02.2024 року витребувані доказі по справі.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 27.05.2024 року до участі у справі після смерті відповідача ОСОБА_9 залучені в якості правонаступників ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_4 .

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 27.05.2024 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_4 визнани 3-мі особами за вищевказаним позовом.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 25.09.2024 року підготовче провадження по справі закрито та справу призначено до судового розгляду по суті.

14.01.2025 року відповідач ОСОБА_5 надала до суду клопотання про долучення до матеріалів справи в якості доказів: - копію договору купівлі-продажу від 30.04.2024 року, посвідчений приватним нотаріусом Білгород-Дністровського нотаріального округу Одеської області Кушнір І.В., зареєстрований в реєстрі за №1200, згідно якого, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_4 продали ОСОБА_5 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , який в цілому складається з: літ.«А» - житловий будинок, загальною площею 62,9 кв.м., житловою площею 50,6 кв.м.; літ.«Б» - літня кухня; літ.«В» - сарай; літ.«Г» - душ; літ.«Д» - вбиральня; літ.«Є» - баня; літ.«Ж» - гараж; №1-5 споруди, який розташований на земельній ділянці загальною площею 0,0715 га, кадастровий номер :01:005:0623, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), на земельній ділянці загальною площею 0,0039 га, кадастровий номер :01:005:0622, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); - витяг з Державного реєстру речових прав №376677706 від 30.04.2024 року про реєстрацію права власності за ОСОБА_5 на вказану частину житлового будинку.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала, посилаючись на обставини справи, просила задовольнити та пояснила, що з відповідачем виник спір щодо усунення перешкод у користуванні будівлею, який вирішується з серпня 2014 року. Спорудження спірного самочинного гаражу, а потім бесідки порушують її права як користувача земельної ділянки.

В судовому засіданні представник відповідача адвокат Шаркевич В.Т. заперечував проти задоволення позовних вимог, оскільки вимоги даної позовної заяви вже були предметом розгляду у цивільній справі №495/6306/14-ц, в якій апеляційний суд 19.06.2018 року ухвалив постанову про відмову у задоволенні позовних вимог, таким чином, позивач в порушення п.10 ч.3 ст.175 ЦПК України звертається до суду до того ж відповідача, з тим самим предметом позову та з тих самих підстав.

Представник виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради Одеської області письмово заперечував проти задоволення позовних вимог та пояснив, що вимога позивача про усунення перешкод шляхом скасування рішення виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради Одеської області не відповідає вимогам Закону. В провадженні суду перебувала цивільна справа №495/6306/14-ц, предметом розгляду якої були вимоги які ставить позивач в даній цивільній справ №495/4006/21. Рішенням суду по цивільній справ №495/6306/14-ц в задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено та апеляційний суд переглядаючи рішення першої інстанції також відмовив позивачу у задоволенні вимог про скасування рішення виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради Одеської області та зобов`язання ОСОБА_9 знести самочинне будівництво.

Треті особи- ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ,яка дії в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 позовні вимоги не визнали та пояснили суду,що згідно свідоцтва про право на спадщину за законом ,виданого 15 серпня 2023 року Державним нотаріусом Першої Білгород-Дністровської державної нотаріальної контори Одеськоє області вони успадкували належні їм за законом в порядку спадкування,частки домоволодіння АДРЕСА_1 . Відповідно до договору купівлі-продажу від 30.04.2024 року вони продали вищевказане спадкове майно ОСОБА_5 та на момент розгляду справи власницями частки домоволодіння не є. Стосовно позовних вимог можуть пояснити що спірний гараж належав на праві власності спадкодавцям у встановленому законом порядку, входив до спадкового майна і підстав для задоволення позовних вимог вони не вбачають.

Згідно з ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Вимогами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступного висновку.

Фактичні обставини встановлені судом, позиція суду та нормативно-правове обґрунтування

ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 є батьком ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , останній є чоловіком позивача ОСОБА_1 .

Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 10.02.2000 року, видане державним нотаріусом Шостої одеської державної нотаріальної контори Щукіною Л.С., реєстроване в реєстрі за №4434, спадкова справа №25/2000, ОСОБА_6 є спадкоємцем нерухомого майна ОСОБА_7 у вигляді жилого будинку з господарчими будівлями, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 та складається в цілому з одного житлового будинку - літ.«А», загальною площею 74,4 кв.м., житловою площею - 42,8 кв.м., господарчих будівель: Б - літня кухня; В сарай; Ж підвал; «И» - вбиральня; № 2-5 - споруди, який розташований на земельній ділянці площею - 900 кв.м.

На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 22.05.2013 року, видане державним нотаріусом Білгород-Дністровської міської державної нотаріальної контори Одеської області Кушнір І.В., зареєстроване в реєстрі №1105, спадкова справа №174/2006, ОСОБА_1 є спадкоємцем після смерті ОСОБА_6 нерухомого майна у вигляді житлового будинку АДРЕСА_1 , який в цілому складається з: одного житлового будинку - літ.«А», загальною площею - 74,4 кв.м., житловою площею - 42,8 кв.м., надвірних будівель: літ.«Ж» - підвал, «І» - убиральні та споруд №2-8.

У 1974 році спадкодавець ОСОБА_7 подарував розташований на цій земельній ділянці належний йому житловий будинок донці ОСОБА_8 .

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 19.09.2007 року, видане державним нотаріусом Білгород-Дністровської міської державної нотаріальної контори Одеської області Кушнір І.В., зареєстроване в реєстрі №5243, спадкова справа №150/2007, ОСОБА_9 є спадкоємцем після смерті дружини ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 нерухомого майна у вигляді житлового будинку АДРЕСА_1 , який в цілому складається з: літ.«А» - житловий будинок, загальною площею 62,9 кв.м., житловою площею 50,6 кв.м.; надвірних будівель: літ.«Б» - літня кухня; літ.«В» - сарай; літ.«Г» - душ; літ.«Д» - убиральня; літ.«Є» - баня; літ.«Ж» - гараж; №1-5 споруд, розташованих на земельній ділянці площею - 754 кв.м..

31.08.2000 року виконавчим комітетом Білгород-Дністровської міської ради було прийнято рішення №576 «Про залишення у власності самовільних будівель громадянам міста», яким залишено у власності громадян міста, зокрема, в домоволодінні АДРЕСА_1 ОСОБА_8 гараж розміром 6,13 х 3,77 м. та баню розміром 6,22 х 3,55 м..

31.01.2002 року Білгород-Дністровською міською радою було прийнято рішення №781-XXIII «Про передачу громадянам України безкоштовно у приватну власність земельних ділянок на території міста Білгород-Дністровського», пунктом 1 якого вирішено передати громадянам України безкоштовно у приватну власність земельні ділянки на території міста Білгород-Дністровського, згідно додатка №1. Згідно із п.28 додатку №1 до рішення Білгород-Дністровської міської ради №781-XXIII від 31.01.2002 року, ОСОБА_8 передано безкоштовно у приватну власність земельну ділянку площею - 754 кв.м. по АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських будівель з двором загального користування площею - 118 кв.м..

Листом виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради від 14.02.2002 року доручено земельно-кадастровому бюро міського відділу земельних ресурсів виготовити технічну документацію для видачі державного акту на право приватної власності земельною ділянкою для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських будівель ОСОБА_8 по АДРЕСА_1 , площею - 754 кв.м..

14.02.2002 року Білгород-Дністровським міським відділом земельних ресурсів затверджено технічне завдання на розробку технічної документації по складанню державного акту на право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1 на замовлення ОСОБА_8

Білгород-Дністровський міський відділ земельних ресурсів та Білгород-Дністровське міське управління архітектури та містобудування розглянувши матеріали по складанню державного акту на право приватної власності на землю ОСОБА_8 для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських будівель по АДРЕСА_1 , загальною площею - 0,0754 га. на території Білгород-Дністровської міської ради, склали висновки, відповідно до яких погоджено складання державного акту та підтверджено відсутність наявних обмежень на використання земельної ділянки.

05.11.2002 року головою Білгород-Дністровської міської ради затверджено Акт встановлення (відновлення) в натурі меж земельної ділянки, наданої для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), що знаходилась в користуванні ОСОБА_8 з площею в погоджених межах - 0,0754 га.. Даний акт складений та підписаний представником земельно-кадастрового бюро Білгород-Дністровського міського відділу земельних ресурсів, власницею землі ОСОБА_8 , представником Білгород-Дністровської міської ради, представниками суміжних власників землі і землекористувачів ОСОБА_6 (номер будинку АДРЕСА_1 ), ОСОБА_10 , ОСОБА_11 (номер будинку АДРЕСА_6 ), ОСОБА_12 (номер будинку АДРЕСА_7 ), ОСОБА_13 , (номер будинку АДРЕСА_8 ).

На підставі рішення Білгород-Дністровської міської ради від 31.01.2002 року №781-XXIII та складеної відповідної документації, 05.11.2002 року Білгород-Дністровською міською радою ОСОБА_8 видано державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії І-ОД №081322, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №432 за яким ОСОБА_8 передано у приватну власність земельну ділянку площею - 0,0754 в межах згідно з планом, яка розташована по АДРЕСА_1 , яка призначена для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських будівель.

06 серпня 2013 року ОСОБА_9 звернувся до суду з позовом про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на спадкове майно після смерті дружини ОСОБА_8 ..

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 21.08.2013 року, справа №495/6185/13-ц позов ОСОБА_9 до виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради, треті особи ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на спадкове майно задоволено.

Встановлено факт прийняття ОСОБА_9 спадщини, яка відкрилася після смерті ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 та складається з земельної ділянки, площею - 0,0754 гектарів в межах згідно з планом, яка розташована на території Білгород-Дністровської міської ради, за адресою: АДРЕСА_1 та яка передана для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель (у відповідності до державного акту на право власності на землю, серії І-ОД №081322, акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №432).

За ОСОБА_9 визнано право власності на земельну ділянку, площею - 0,0754 гектарів в межах згідно з планом, яка розташована на території Білгород-Дністровської міської ради, за адресою: АДРЕСА_1 та яка передана для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель (у відповідності до державного акту на право власності на землю, серії І-ОД №081322, акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №432).

23.05.2018 року на підставі рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 21.08.2013 року, справа №495/6185/13-ц, проведена реєстрація права власності за ОСОБА_16 на земельну ділянку, площею - 0,0039 гектарів, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер :01:005:0622 та земельну ділянку, площею - 0,0715 гектарів, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер :01:005:0623.

Позивач ОСОБА_1 не погодившись з рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 21.08.2013 року, справа №495/6185/13-ц подала апеляційну скаргу.

Постановою Одеського апеляційного суду від 21.01.2021 року апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволена. Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 21.08.2013 року, справа №495/6185/13-ц за позовом ОСОБА_9 до виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради, треті особи ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на спадкове майно скасовано та постановлено нове, який в задоволені позовних вимог ОСОБА_9 відмовлено.

26.08.2014 року ОСОБА_1 звернулась до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовом, справа №495/6306/14-ц, в якому просила: - визнати незаконним та скасувати рішення сесії Білгород-Дністровської міської ради Одеської області №781-ХХХІІІ від 31.01.2002 року у частині передачі безкоштовно у приватну власність ОСОБА_8 земельної ділянки площею - 754 кв.м. по АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських будівель з двором загального користування площею - 118 кв.м. згідно додатка №1 п.28; - визнати незаконним та скасувати рішення виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради Одеської області №576 від 31.08.2000 року «Про залишення у власності самовільних будівель громадянам міста» у частині залишення у власність ОСОБА_8 гаражу розміром 6,13 х 3,77 м. під літерою «Ж»; - визнати недійсним державний акт на право приватної власності на земельну ділянку АДРЕСА_1 серії І-ОД №081322 від 05.11.2002 року виданий на ім`я ОСОБА_8 , зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №432; - скасувати реєстрацію державного акту на право приватної власності на земельну ділянку АДРЕСА_1 серії І-ОД № 081322 від 05.11.2002 виданий на ім`я ОСОБА_8 ; - зобов`язати відповідача усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою позивача №21 розміром - 0,09 га, яка розташована по АДРЕСА_1 шляхом знесення гаражу під літерою «Ж», який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , а також самовільно спорудженої металевої конструкції (бесідки).

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 05.05.2015 року, справа №495/6306/14-ц в задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 не погодившись з рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 05.05.2015 року, справа №495/6306/14-ц подала апеляційну скаргу.

Постановою апеляційного суду Одеської області від 19.06.2018 року, апеляційна скарга ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 05.05.2015 року, справа №495/6306/14-ц - скасовано.

Позов ОСОБА_1 - задоволено частково та визнано недійсним рішення сесії Білгород-Дністровської міської ради Одеської області №781-ХХХІІІ від 31.01.2002 року в частині передачі безкоштовно у приватну власність ОСОБА_8 земельної ділянки площею 754 кв.м. по АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських будівель з двором загального користування площею - 118 кв.м. та визнано недійсним державний акт на право приватної власності на земельну ділянку АДРЕСА_1 серії І-ОД №081322 від 05.11.2002 року на ім`я ОСОБА_8 , зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №432.

В задоволенні вимог про визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради №576 від 31.08.2000 року «Про залишення у власності самовільних будівель громадянам міста» в частині залишення у власність ОСОБА_8 гаражу розміром 6,13х3,77м під літ.«Ж»; скасування реєстрації державного акту на право приватної власності на земельну ділянку АДРЕСА_1 серії І-ОД №081322 від 05.11.2002 року на ім`я ОСОБА_8 ; зобов`язання усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою АДРЕСА_5 шляхом знесення гаража під літ.«Ж», розташованого по АДРЕСА_1 , а також самовільно спорудженої металевої конструкції (бесідки) - відмовлено.

З витягів з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №250319399, №250321620 від 29.03.2021 року вбачається, що 29.03.2021 року на підставі постанови Одеського апеляційного суду від 21.01.2021 року, право власності ОСОБА_16 на земельну ділянку, площею - 0,0039 гектарів, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер :01:005:0622 та земельну ділянку, площею - 0,0715 гектарів, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер :01:005:0623 - скасовано.

В данній цивільній справі позивач ОСОБА_1 зазначає, що вона повинна користуватися та користується земельною ділянкою площею - 0,09 га, а відповідач продовжує користуватися земельною ділянкою площею 0,0754 га., проте на це у останнього немає законних підстав. Відповідач ко ристується земельною ділянкою площею 0,0039 га, яка є складовою ділянки - 0,0754 га, право власності на яку скасовано та на якій розташований його гараж та металева конструкція, які розташовані впритул до будинку позивача та які своїм існуванням порушують права позивача як власника житлового будинку та користувача земельної ділянки. Позивач наполягає, що гараж та металева конструкція (бесідка) відповідача побудовані з порушенням вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будь-яких узгоджень на самочинне будівництво ні покійний чоловік ні сама позивач згоди не надавали. Рішення виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради від 31.08.2000 року №576 «Про залишення у власності самовільних будівель громадянам міста», яким залишено у власності громадян міста, зокрема, в домоволодінні АДРЕСА_1 ОСОБА_8 гараж розміром 6,13 х 3,77 м. та баню розміром 6,22 х 3,55 м. вважає незаконним та підлягає скасуванню.

Щодо визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради від 31.08.2000 року №576 «Про залишення у власності самовільних будівель громадянам міста», яким залишено у власності громадян міста, зокрема, в домоволодінні АДРЕСА_1 ОСОБА_8 гараж розміром 6,13 х 3,77 м. та баню розміром 6,22 х 3,55 м..

Предмету доказування у даній справі належать обставини, які вказують на те, що оскаржуване рішення прийняте всупереч положенням діючого на момент його прийняття законодавства.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ч.2 ст.19 Конституції України).

За змістом ст.144 Конституції України органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.

Згідно п.15 ч.1 ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» питання щодо скасування актів органів виконавчої влади, які не відповідають Конституції чи законам України, іншим актам законодавства, рішенням ради, прийнятим у межах її' повноважень, вирішуються виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради.

Відповідно до ч.1 ст.59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Частиною 10 ст.59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлено, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

У рішенні Конституційного Суду України від 16.04.2009 №7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) Конституційний Суд України дійшов висновку, що органи місцевого самоврядування мають право приймати рішення, вносити до них зміни та скасовувати їх на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України, керуючись у своїй діяльності ними та актами Президента України, Кабінету Міністрів України.

У вказаному рішенні також зазначено, що зі змісту частини другої ст.144 Конституції України та частини десятої ст.59 Закону вбачається, що рішення органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з мотивів невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними з ініціативи заінтересованих осіб судом загальної юрисдикції, тобто в судовому порядку. Однак, як вважає Конституційний Суд України, це не позбавляє орган місцевого самоврядування права за власною ініціативою або ініціативою інших заінтересованих осіб змінити чи скасувати прийнятий ним правовий акт (у тому числі і з мотивів невідповідності Конституції чи законам України).

Конституційний Суд України зазначив, що в Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність (стаття 3). Органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами (стаття 74 Закону). Таким чином, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є "гарантією стабільності суспільних відносин" між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення.

Ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання.

Поряд з цим відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За змістом ст.ст.3, 15, 16 ЦК України правовою підставою для звернення до суду є захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. За результатами розгляду такого спору має бути визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанова Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 та від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц).

Окрім того, за висновками Великої Палати Верховного Суду судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту (постановаа Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18, від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19), а також, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним (постанова від 05.06.2018 у справі № 338/180/17), тому суд повинен відмовляти у задоволенні позовної вимоги, яка не відповідає ефективному способу захисту права чи інтересу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц).

Стаття 1 пункт 1 Першого Протоколу до Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» гарантує право на вільне володіння своїм майном, яке звичайно називається правом на власність. Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Як вбачається з судової практики Європейського суду з прав людини, останній чітко зазначає, що друге речення першого пункту дозволяє позбавлення майна лише «на умовах, передбачених законом» (рішення у справі «Україна-Тюмень» проти України» (Ukraine-Tyumen v. Ukraine), N 22603/02, п. 49 від 22 листопада 2007 року). Отже, позбавлення особи права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку має місце «непропорційне» втручання у право особи на мирне володіння своїм майном, що є порушенням статті 1 Першого протоколу Конвенції».

Відповідно дост.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Відповідно до вимог ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Вимогами ст.331 ЦК України передбачено, що право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). У разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо об`єкта незавершеного будівництва після проведення державної реєстрації права власності на нього відповідно до закону.

Відповідно до приписів статті 21 ЦК України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Верховний Суд України у постанові від 21.05.2012 року (справа № 6-20цс11) зауважив, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням ст.ст.55, 124 Конституції та ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Основного Закону та конвенції мають найвищу юридичну силу (ст.ст.8,9 Конституції), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і в спосіб, який не передбачений законом, зокрема ст.16 ЦК України, але є ефективним.

Конституційний Суд у рішенні від 30.01.2003 року №3-рп/2003 зазначав, що «правосуддя за своєю» суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості й забезпечує ефективне поновлення в правах».

Верховним судом України на засіданні судової палати в адміністративних справах, Судової палати у цивільних справах і Судової палати у господарських справах Верховного Суду України у постанові №21-405а14 від 11 листопада 2014 року зазначено, що: «...позов, предметом якого є рішення органу місцевого .... тобто ненормативний акт, що застосовується одноразово і з прийняттям якого виникають правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, не може бути задоволений, оскільки таке рішення органу місцевого самоврядування вичерпало свою дію шляхом виконання. Його скасування не породжує наслідків ...».

Враховуючи вищезазначене, суд не вбачає підстав для скасування рішення виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради від 31.08.2000 року №576 «Про залишення у власності самовільних будівель громадянам міста», оскільки рішення було прийнято у межах повноважень органів місцевого самоврядування з дотриманням відповідної процедури, рішення виконавчого комітету реалізоване та є ненормативним правовим актом одноразового застосування, який вичерпав свою дію фактом його виконання, а тому рішення виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради від 31.08.2000 року №576 «Про залишення у власності самовільних будівель громадянам міста» не може бути скасоване органом місцевого самоврядування.

Щодо усунення перешкод у користуванні житловим будинком АДРЕСА_5 , шляхом знесення гаражу під літ.«Ж», а також самовільно спорудженої металевої конструкції (бесідки).

Виходячи з міжнародно-правових зобов`язань держави, положень ст.8 Конституції України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства.

Статтею 1 протоколу №1 Конвенції передбачено, що: «кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права».

З положеннями частини першої ст.1 Першого протоколу до Конвенції в повній мірі кореспондуються і приписи частин першої та другої ст.321 ЦК України, якими, зокрема передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно зі статями 13, 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Земля та її надра є об`єктами права власності Українського народу, від імені якого право власності здійснюють органи державної влади і місцевого самоврядування у межах, визначених Конституцією України і Законами України.

Відповідно до частин першої, другої статті 78 ЗК України право власності на землю це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

На підставі ст.83 ЗК України, землі, які належать на праві власності територіальним громадам міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають, зокрема, усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності.

Статтею 125 Земельного кодексу встановлено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

За змістом ч.1 та 2 ст.152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Частиною другою, пунктом "б" частини третьої статті 152 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.

Відповідно до частини другої статті 95 ЗК України порушені права землекористувачів підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

Правом на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об`єкта нерухомості мають органи державної влади, органи місцевого самоврядування і інспекції державного архітектурно-будівельного контролю.

У разі порушення прав інших осіб, право на звернення до суду мають такі особи за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК України), а також власник (користувач) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (частина четверта статті 376, стаття 391 цього Кодексу).

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у абз.2 п.11постанови від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частина перша та другастатті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Отже, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності або права користування земельною ділянкою у судовому порядку, зокрема у визначений спосіб, є наявність підтвердженого належними доказами права особи (власності або користування) щодо земельної ділянки, а також підтверджений належним доказами факт порушення (невизнання або оспорювання) цього права на земельну ділянку.

Такі правові висновки викладені в постановах Верховного Суду від 20 березня 2018 року у справі № 910/1016/17, від 17 квітня 2018 року у справі № 914/1521/17.

Відповідно до статті 9 Закону України «Про архітектурну діяльність» будівництво (нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт) об`єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил у порядку, визначеному Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності» від 17 лютого 2011 року.

За змістом частин 4, 5 статті 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації.

Відповідно до статті 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» виконання будівельних робіт дозволяється після подання повідомлення чи видачі органом державного архітектурно-будівельного контролю дозволу на виконання будівельних робіт.

Проектування та будівництво об`єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку: отримання замовником або проектувальником вихідних даних; розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи; затвердження проектної документації; виконання підготовчих та будівельних робіт; прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів; реєстрація права власності на об`єкт містобудування.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦК України, об`єкт нерухомості вважається самочинним будівництвом за наявності однієї з наведених умов: земельна ділянка не відведена для цієї мети, немає належного дозволу на будівництво чи затвердженого належним чином проекту, під час будівництва допущені істотні порушення будівельних норм і правил.

Реалізації права на позов передує порушення, невизнання чи оспорення права.

Відповідно до частин четвертої, сьомої статті 376 ЦК України, якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво.

Знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише за умови вжиття всіх передбачених законодавством України заходів щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

Право власності має захищатися лише при доведеності самого факту його порушення із застосування наслідків, в тому числі і звільнення земельної ділянки від самовільно зведених споруд шляхом їх знесення чи усунення інших перешкод у користуванні земельною ділянкою.

З урахуванням змісту вище наведеної правової норми в поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 ЦК України вимоги про знесення самочинно збудованого нерухомого майна на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, можуть бути заявлені власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою.

Системний аналіз частини сьомої статті 376 ЦК України та положень статті 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» дає підстави для висновків про те, що самочинне будівництво підлягає безумовному знесенню, якщо: власник земельної ділянки заперечує проти визнання права власності за особою, яка здійснила таке будівництво; власник земельної ділянки не заперечує проти визнання права власності на самочинну забудову, однак така забудова порушує права інших осіб на зазначену земельну ділянку; самочинна забудова зведена на наданій земельній ділянці але з відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, з істотним порушенням будівельних норм і правил, що порушує права інших осіб, за умови, що особа, яка здійснила самочинне будівництво, відмовилась від здійснення перебудови. Отже, вимоги про знесення самочинного будівництва інші особи можуть заявляти за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою.

Такий правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 січня 2019 року у справі № 458/1173/14-ц (провадження № 61-13282св18) та від 29 січня 2020 року у справі № 642/1536/17-ц (провадження № 61-6753св19).

За встановлених у справі правовідносин, позивач може порушувати питання про знесення самочинно збудованого відповідачами нерухомого майна з підстав визначених частиною четвертою статті 376 ЦК України. При цьому позивач повинен довести, що таке будівництво порушує його права, тобто довести причинно-наслідковий зв`язок між завданням шкоди самочинним будівництвом і діями відповідачів та неможливості усунути такі порушення іншим способом (здійснити укріплення, переобладнання, тощо), ніж знесення самочинного будівництва, що є крайнім заходом і можливе лише за умови вжиття всіх передбачених законодавством України заходів щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності. Знесення ж нерухомості, збудованої з істотним відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, з істотним порушенням будівельних норм і правил (у тому числі за відсутності проекту), допустиме лише за умови, якщо неможливо здійснити перебудову нерухомості відповідно до проекту або відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, або якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від такої перебудови.

Суд визначає, що судовому захисту підлягає лише дійсне порушене право. Сам по собі факт будівництва самочинної споруди не може тягнути за собою обов`язок власника щодо знесення цієї споруди, якщо таке не порушує прав та не перешкоджає користуванню своєю власністю іншої особи (позивача по справі).

З огляду на правила розподілу тягаря доказування, саме на позивача покладено обов`язок з доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову, наявності факту дійсного порушення його прав, яке, на його думку, полягає у позбавленні можливості вільно користуватися та розпоряджатися майном, так і ту обставину, що його права порушені і вони можуть бути захищені у визначений ним спосіб.

Вирішуючи питання про знесення нерухомого майна, суди в кожному випадку з`ясовують, яку частину земельної ділянки займає споруджена будівля, її розмір і конфігурацію.

Така правова позиція міститься у Постанові Верховного Суду України від 19 квітня 2017 року у справі № 6-129цс17.

Частиною першою статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини першої, п`ятої, шостої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Згідно статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

В даному випадку позивач ОСОБА_1 , стверджує про те, що спірний гараж та металева конструкція (бесідка) встановлені на земельній ділянці, користувачем якої є саме вона, проте на підтвердження таких доводів не надає суду жодних доказів, які б відповідали вищевказаним критеріям щодо їх достатності, належності та допустимості, які б підтверджували те, що саме вказана частина земельної ділянки перебуває у користуванні чи власності позивача.

З матеріалів справи вбачається, що після ухвалення 19.06.2018 року Одеським апеляційним судом постанови, якою державний акт на право приватної власності на земельну ділянку АДРЕСА_1 серії І-ОД №081322 від 05.11.2002 року виданий на ім`я ОСОБА_8 , зареєстрований в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №432 визнано недійсним, а в подальшому право власності ОСОБА_16 на земельну ділянку, площею - 0,0039 гектарів, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер :01:005:0622 та земельну ділянку, площею - 0,0715 гектарів, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер :01:005:0623 скасовано.

Позивач ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , земельна ділянка повернута у первинний стан, межі земельної ділянки, яка підлягає передачі позивачу ОСОБА_1 органом місцевого самоврядування чи органом виконавчої влади не визначено, тобто, земельна ділянка перебуває у комунальній власності та є власністю територіальної громади міста Білгород-Дністровський, а тому позивачем недоведена обставина наявного в неї права на користування тією частиною земельної ділянки, на якій розміщені спірні самочинні споруди.

Клопотання про проведення земельно-технічної експертизи позивач ОСОБА_1 не заявляла, доказів, які підтверджують право власності або користування земельною ділянкою та які були б оформленні у відповідності до чинного законодавства, позивачем суду не надано, так само відсутні докази, що саме на частині земельної ділянки, якою користується позивач, відповідач збудував гараж та металеву конструкцію (бесідку) не надала, а тому суд вважає, що позивачем не доведено факту порушення її прав зазначеними забудовами відповідача.

Крім того, на час набуття відповідачем ОСОБА_9 права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , спірний гараж літ.«Ж», який позивач ОСОБА_1 вважає самочинно збудованим, вже існував, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 19.09.2007 року, видане державним нотаріусом Білгород-Дністровської міської державної нотаріальної контори Одеської області Кушнір І.В., зареєстроване в реєстрі №5243, спадкова справа №150/2007.

Законність існування спірного гаражу літ.«Ж» не оспорювалася попереднім власником житлового будинку АДРЕСА_1 - ОСОБА_6 , спадкоємцем якого є позивач ОСОБА_1 .

Самі по собі твердження позивача про те, що відповідач збудував гараж та металеву конструкцію (бесідку) без отримання необхідних дозволів, з порушенням будівельних норм, без згоди, за відсутності установлення факту порушення прав позивача, не є самостійною підставою для задоволення позову про знесення самочинного будівництва, поданого особою, яка не наділена державою функціями зі здійснення контролю за дотриманням законодавства в архітектурно-будівельній сфері.

Одне лише посилання позивача на самочинне будівництво, без доведення факту порушення саме її прав самочинною забудовою, не є підставою для знесення такого самочинного будівництва відповідно до вимог статті 376 ЦК України.

За наведених обставин, суд не вбачає правових підставі для задоволення позову ОСОБА_1 , а тому в його задоволенні слід відмовити.

Не підлягають, відповідно до статті 141 ЦПК України, до подальшого розподілу понесені позивачем судові витрати, оскільки в задоволенні позову відмовлено.

Керуючись ст. 12, 13, 81, 263, 265, 268, 354 ЦПК України,

У Х В А Л И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради Одеської області, ОСОБА_5 , треті особи Білгород-Дністровська міська рада Одеської області, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,яка дії в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком шляхом знесення самочинного будівництва відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено 24.03.2025.

Суддя Н.Д.Анісімова