Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21.03.2025 Справа №607/21963/24 Провадження №2/607/262/2025

місто Тернопіль

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області у складі:

головуючого судді Якімця Т.І.,

за участю секретаря судового засідання Трембач С.О.,

за участі:

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_1 , адвоката Бочана І.П.,

представника відповідача Гаха М.І., адвоката Свірського Т.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Тернополі за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні квартирою та зобов`язання вчинити певні дії й

У С Т А Н О В И В :

І. Описова частина

1. Стислий зміст позовної заяви

10 жовтня 2024 року ОСОБА_1 звернулася до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області з позовом до ОСОБА_2 про: 1) зобов`язання ОСОБА_2 усунути перешкоди у здійсненні нею права користування її квартирою АДРЕСА_1 шляхом демонтажу за його рахунок встановленої ним металевої огорожі, яка перешкоджає їй вільному проходу зі сторони її земельної ділянки до вказаної квартири; 2) зобов`язати його припинити дії, які порушують її право вільного проходу до вказаної квартири через його земельну ділянку, площею 0,0002 га (2 кв.м.) (а.с. 2, 3).

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначила, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 грудня 2023 року ОСОБА_2 відмовлено у задоволенні позовної вимоги до неї щодо усунення перешкод у здійсненні його права користування своєю земельною ділянкою, кадастровий номер: :08:002:0072, шляхом зобов`язання позивача знести за її рахунок частину її приватного житлового будинку (1 м.кв.), який розташований на його земельній ділянці за вказаним кадастровим номером. Крім того, позивач вказує, що вона замовила земельно-технічну експертизу та у висновку експерта

№ 742/23-22 від 13 жовтня 2023 року вказано, що «лінію поділу по цокольному, першому, другому поверху не враховано по осі фундаменту, внаслідок чого лінія поділу по фундаменту зміщена від 0,15 до 0,35 м, а частина внутрішніх стін та приміщень житлового будинку ОСОБА_2 розміщена (накладається) на земельну ділянку ОСОБА_1 . Площа накладання в даному місці становить 0,0006 га; також промір 4,21 м, земельної ділянки :08:002:0072, проходить по внутрішній частині стіни приміщення 1-9 квартири АДРЕСА_2 ОСОБА_1 , таким чином, частина стіни приміщення 1-9 квартири АДРЕСА_2 ОСОБА_1 зміщена на земельну ділянку ОСОБА_2 , площа накладання 0,0001 га. Одночасно експертом встановлено, що частина входу до квартири АДРЕСА_3 ОСОБА_1 (частина приміщення 2-1, пл. 4,2 кв.м.) житлового будинку ОСОБА_1 знаходиться на земельній ділянці ОСОБА_2 , площа накладання 1,15 кв.м. Частина земельної ділянки з кадастровим номером: :08:002:0072, якою фактично користується ОСОБА_1 для проходу до квартири-2, площа накладання становить 0,0002 га.». Отже, відповідач за висновком експерта № 742/23-22 від 13 жовтня 2023 року зайняв частиною свого будинку 6 квадратних метрів її земельної ділянки, якою безперешкодно користується і вимушений по своїй вині користуватися, оскільки він першим оформив Державний акт на землю помилково (не по осі їхнього спільного фундаменту у старому будинку перед його реконструкцією), а нею загалом зайнято 4 квадратних метри його земельної ділянки, якою їй необхідно користуватися по причині того, що її Державний акт на землю, оформлений пізніше, вимушено був прив`язаний до їхньої спільної межі, відображеної у Державному акті на землю відповідача.

ОСОБА_1 посилається на те, що відповідно до частини дванадцятої статті 79-1 Земельного кодексу України (далі ЗК України) межі суміжних земельних ділянок приватної власності можуть бути змінені їх власниками без формування нових земельних ділянок за проектами землеустрою із впорядкування існуючих землеволодінь, на що вона неодноразово звертала увагу ОСОБА_2 і просила його здійснити між ними таке впорядкування, однак, він відмовився від такої пропозиції. Позивач зазначає, що відмовляючи в задоволенні цієї вимоги ОСОБА_2 до неї, суд мотивував своє рішення тим, що «очевидно, що дії ОСОБА_2 , який спочатку погодив здійснення добудови житлового будинку, його розподіл, отримав правовстановлюючі документи на свою частину, а згодом оспорює право власності на частину будинку, яка виділена відповідачу-позивачу на підставі укладеного із ним договору, є суперечливою поведінкою. За взаємною згодою співвласників, будинок по АДРЕСА_4 , до лютого 2015 року був реконструйований та добудований, в тому числі, добудова полягала і у влаштуванні входу в квартиру ОСОБА_1 , знесення якої вимагає позивач. В подальшому 24 лютого 2015 року між сторонами був укладений нотаріально посвідчений договір про поділ житлового будинку з метою виділення часток в натурі, відповідно до якого співвласники домовились про те, що частка ОСОБА_1 включає вхід у квартиру, знесення якої вимагає позивач у цьому позові». Тобто, такою мотивацією у своєму рішенні суд підтвердив її право на користування частиною земельної ділянки ОСОБА_2 (3 кв.м.) для входу у її квартиру АДРЕСА_1 . В липні 2024 року відповідач між їхніми земельними ділянками перед самим входом у квартиру АДРЕСА_3 цього будинку влаштував металеву огорожу, якою загородив позивачу вільний вхід (залишив щілину шириною 28 см для проходу) у її квартиру зі сторони її земельної ділянки.

2. Стислий зміст відзиву, відповіді на відзив та заперечень на відповідь на відзив

Від представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Свірського Тараса Володимировича надійшов відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити позивачу у задоволенні позову у даній справі, а також стягнути судові витрати, зокрема: витрати на професійну правничу допомогу, посилаючись на те, що вказаний позов є безпідставним та таким, що не підлягає задоволенню. Адвокат вказує, що відповідач є власником земельної ділянки, кадастровий номер: :08:002:0072, а власником суміжної земельної ділянки з кадастровим номером: :08:002:0073 є позивач. У позові ОСОБА_1 стверджує, що ОСОБА_2 незаконно спорудив металеву огорожу, яка перешкоджає входу до її будинку, проте, зазначену огорожу останній спорудив по лінії розмежування в межах власної земельної ділянки, що підтверджується відомістю про встановлення межових знаків, складеного сертифікованим інженером землевпорядником ОСОБА_3 . Позивачкою не доведено протилежного, тобто того, що зазначена металева огорожа розміщена на її земельній ділянці. З договору про поділ житлового будинку з метою виділення часток в натурі від 24 лютого 2015 року, на який посилається ОСОБА_1 , не вбачається, що відповідач погодив розміщення частини її будинку (входу до нього) на земельній ділянці ОСОБА_2 . Представник позивача окремо звертає увагу, що навіть якщо неправильно трактуючи умови зазначеного договору й припустити, що відповідач погодив розміщення частини будинку (входу до нього) позивачки на його земельній ділянці, то це жодним чином не означає, що він погодив право користування ОСОБА_1 його земельною ділянкою, оскільки законодавством чітко визначені правомірні способи використання чужої земельної ділянки, такі як, наприклад, встановлення сервітуту чи оренда. Посилання позивачки на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 грудня 2023 року є недоречним, адже, суд у цій справі, обґрунтовуючи відмову в задоволенні позовних вимог в частині зобов`язання знести частину будинку (добудову), дійшов висновку лише про те, що відповідач погодив здійснення позивачкою добудови, а не можливість використання нею земельної ділянки відповідача. Більше того, протиправні дії вбачаються в діях не відповідача, а саме ОСОБА_1 , що проявилось у влаштуванні останньою входу до свого будинку таким чином, що частина її будинку розташована на земельній ділянці останнього, що підтверджується, зокрема, висновком експерта за результатами проведення земельно-технічної експертизи дослідження від 13 жовтня 2023 року. Крім того, факт розташування частини будинку позивачки на земельній ділянці відповідача визнається самою ОСОБА_1 , що випливає із мотивувальної частини рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10 лютого 2022 року «покликання позивача на те, що вхід до її квартири АДРЕСА_3 знаходиться на земельній ділянці відповідача також не може бути підставою для визнання недійсним державного акту. Так, вказана квартира та вхід до неї влаштований саме позивачем вже після отримання права власності на земельну ділянку сторонами та проведення реконструкції (добудови). Отже, ні ОСОБА_2 , ні Тернопільська міська рада не порушили право на прохід до квартири при виготовленні державного акту» (а.с. 48 51).

3. Процесуальні дії та хронологія руху справи в суді

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 жовтня 2024 року відкрито провадження у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні квартирою та зобов`язання вчинити певні дії. Постановлено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження (а.с. 41).

27 листопада 2024 року позивач ОСОБА_1 подала через канцелярію суду заяву про зменшення позовних вимог, в якій просила позовні вимоги в частині: «Зобов`язати відповідача ОСОБА_2 усунути перешкоди у здійсненні нею права користування її квартирою АДРЕСА_1 шляхом демонтажу за його рахунок встановленої ним металевої огорожі, яка перешкоджає їй вільному проходу зі сторони її земельної ділянки до вказаної її квартири» залишити без розгляду, на підставі пункту 5 частини першої статті 257 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) (а.с. 63).

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09 грудня 2024 року заяву позивача ОСОБА_1 про зменшення позовних вимог у цій цивільній справі задоволено. Позовні вимоги в частині: «Зобов`язати відповідача ОСОБА_2 усунути перешкоди у здійсненні нею права користування її квартирою АДРЕСА_1 шляхом демонтажу за його рахунок встановленої ним металевої огорожі, яка перешкоджає їй вільному проходу зі сторони її земельної ділянки до вказаної її квартири» залишено без розгляду. Прийнято заяву про зменшення позовних вимог. Позовні вимоги викладено в наступній редакції: «Зобов`язати його припинити дії, які порушують її право вільного проходу до вказаної її квартири через його земельну ділянку, площею 0,0002 га (2 кв.м.)» (а.с. 67).

Крім того, 27 листопада 2024 року позивач ОСОБА_1 подала через канцелярію суду заяву про збільшення позовних вимог, в якій просила позовні вимоги викласти на наступній редакції: «Встановити ОСОБА_1 відповідно до проекту фактичного нею використання, відображеного у висновку експерта від 13 жовтня 2023 року № 742/23-22 Тернопільського відділення КНДІСЕ, земельний сервітут (право користування) площею 2 кв.м. біля входу до її квартири АДРЕСА_1 з метою входу у дану квартиру, щодо земельної ділянки, кадастровий номер: :08:002:0072 по АДРЕСА_4 , що належить на праві приватної власності ОСОБА_2 » (а.с. 64).

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09 грудня 2024 року у задоволенні заяви позивача ОСОБА_1 про збільшення позовних вимог у цій цивільній справі відмовлено (а.с. 70, 71).

Суд протокольною ухвалою від 08 січня 2025 року закрив підготовче судове засідання та призначив справу до розгляду по суті (а.с. 74).

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 адвокат Бочан І.П. позовні вимоги у редакції зменшених позовних вимог просив задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Свірський Т.В. вказані позовні вимоги не визнав, просив у задоволені позову відмовити.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши та оцінивши докази у справі в їх сукупності, суд встановив наступні обставини справи.

ІІ. Мотивувальна частина

1. Фактичні обставини встановлені судом.

Як вказано у Державному акті на право власності на земельну ділянку від 30 жовтня 2007 року, серія ЯД № 209884, ОСОБА_1 є власником земельної ділянки, площею 0,0277 га., яка розташована у АДРЕСА_4 , з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (а.с. 9).

Відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку від 28 серпня 2007 року, серія ЯД № 204455, ОСОБА_2 є власником земельної ділянки, площею 0,0277 га., яка розташована у АДРЕСА_4 , з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (а.с. 53 55).

Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень № 38815066 від 10 червня 2015 року та технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_5 від 29 грудня 2014 року, виданий Товариством з обмеженою відповідальністю «Міське бюро технічної інвентаризації», ОСОБА_1 належить на праві приватної власності двокімнатна квартира, загальною площею 108,1 кв.м., житлова площа 28,8 кв.м. (а.с. 8, 10 17).

Договором про поділ житлового будинку з метою виділення часток в натурі від 24 лютого 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Береш Л.І., зареєстрованого в реєстрі за № 572, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про те, що співвласники домовляються про поділ у натурі між собою житлового будинку АДРЕСА_4 . Згідно з висновками щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна, виданим Товариством з обмеженою відповідальністю «Міське бюро технічної інвентаризації» та за домовленістю співвласників проводиться поділ житлового будинку, що перебуває у фактичному володінні та користуванні співвласників, наступним чином:

1) ОСОБА_1 належна їй на підставі свідоцтва про право на спадщину по закону, виданого Тернопільською міською державною нотаріальною конторою 30 липня 1968 року за реєстром №1-4595, зареєстрованого Тернопільським міжміськбюро технічної інвентаризації 02 вересня 1968 року за № 50, право власності на яку зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державним реєстратором реєстраційної служби Тернопільського міського управління юстиції Тернопільської області Сагайдак І.В. 24 лютого 2015 року, за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна: 01, що стверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер якого: 34040587, номер запису про право власності: 8681361, частка, що становить 41/100 (сорок одну соту) частки, яка складається з: 1-1, пл.4,6 кв.м., 1-2, пл.5,7 кв.м., 1-3, пл.1,4 кв.м., 1-4, пл.2,9 кв.м., 1-5, пл.5,2 кв.м., 1-6, пл.23,4 кв.м., 1-7, пл.13,0 кв.м., 1-8, пл.14,8 кв.м., 1-9, пл.13,5 кв.м., 1-10, пл.0,9 кв.м., 2-1, пл.4,2 кв.м., 2-2, пл.4,6 кв.м., 2-3, пл.15,3 кв.м., 2-4, пл.2,4 кв.м., 2-5, пл.3,5 кв.м., 2-6, пл.20,1 кв.м., 2-7, пл.21,2 кв.м., 2-8, пл.12,8 кв.м., 2-9, пл.16,0 кв.м., 1-І, пл.6,4 кв.м., 2-І, пл.8,0 кв.м., та огорожа №1 і вимощення І;

2) ОСОБА_2 належні йому на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого державним реєстратором реєстраційної служби Тернопільського міського управління юстиції Тернопільської області Сагайдак І.В. 05 червня 2014 року, індексний номер: 22647285, право власності на які зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державним реєстратором реєстраційної служби Тернопільського міського управління юстиції Тернопільської області Сагайдак І.В. 05 червня 2014 року, за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна: 01, що стверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер якого: 22648031, номер запису про право власності: 5917388, частку, що становить 59/100 (п`ятдесят дев`ять сотих) часток, які складаються з: 1-1, пл.6,3 кв.м., 1-2, пл.39,4 кв.м., 1-3, пл.14,1 кв.м., 1-4, пл.3,0 кв.м., 1-5, пл.7,2 кв.м., 1-6, пл.2,2 кв.м., 2-1, пл.7,0 кв.м., 2-2, пл.14,1 кв.м., 2-3, пл.40,4 кв.м., 2-4, пл.13,7 кв.м., 2-5, пл.3,1 кв.м., 2-6, пл.7,5 кв.м., 2-7, пл.2,1 кв.м., 2-8, пл.26,2 кв.м., 3-1, пл.25,4 кв.м., 2-9, пл.14,1 кв.м., 2-10, пл.56,1 кв.м., 2-11, пл.9,8 кв.м., 1-І, пл.14,2 кв.м., 2-І, пл.28,5 кв.м., 3-І, пл.24,5 кв.м., 3-ІІ, пл.1,7 кв.м., 3-ІІІ, пл.6,6 кв.м. та вимощення І.

Поділ у натурі житлового будинку припиняє спільну часткову власність на нього між співвласниками. Сторони свідчать, що земельна ділянка, на якій знаходиться житловий будинок, належить їм на праві приватної власності (а.с. 37).

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10 лютого 2022 року (справа № 607/12804/21) у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Тернопільської міської ради про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку та скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку відмовлено (а.с. 56 61).

Як вказано у висновку експерта за результатами проведеної земельно-технічної експертизи по заяві ОСОБА_1 від 19.07.2023, № 742/23-22 від 13 жовтня 2023 року: межа розмежування земельних ділянок з кадастровими номерами: :08:002:0072 та :08:002:0073 не відповідає фактичній межі розмежування земельних ділянок та будинковолодінь по АДРЕСА_4 та АДРЕСА_4 . Схема зміщення межі вказана на рисунку 1. Варіант впорядкування межі між земельними ділянками ОСОБА_2 та ОСОБА_1 вказано у додаткові 1 до висновку експерта. В таблицях 1 та 2 зазначені координати впорядкованих меж земельних ділянок, де таблиця 1, координати впорядкованої межі земельної ділянки ОСОБА_2 ,

таблиця 2 ОСОБА_1 (а.с. 18 30).

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 грудня 2023 року (справа № 607/17026/23) позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою задоволено частково. Зобов`язано ОСОБА_1 демонтувати за власний рахунок огороджувальну конструкцію від металевого паркану із чорної агроплівки до кута будівлі (проміри 1,66 та 0,90 м), яка розташована на земельній ділянці під кадастровим номером: :08:002:0072. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну правовідношення відмовлено (а.с. 4 7).

Відповідно до частини четвертої статті 82 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

17 липня 2024 року ОСОБА_2 надіслав ОСОБА_1 повідомлення, в якій просив її утриматись від подальшого незаконного використання частини земельної ділянки, що належить йому на праві приватної власності, влаштувавши вхід у її квартиру АДРЕСА_3 на своїй власній земельній ділянці. Технічна можливість такого перепланування у неї існує. До кінця липня 2024 року на законній підставі ним буде завершено влаштування розмежувальної огорожі (паркану) між їхніми земельними ділянками. Внаслідок цього, вхід у її квартиру АДРЕСА_3 з її власної земельної ділянки буде перегороджено парканом і доступ до її квартири АДРЕСА_3 стане можливим лише через земельну ділянку сусіднього землекористувача, котрим на даний час і вже протягом 3-х років змушений користуватись він для проходу до свого житла та земельної ділянки після того, як вона заблокувала йому існуючий в продовж всього життя єдиний прохід, що розташований з її сторони будинку (а.с. 31).

ОСОБА_1 долучено фотоматеріали паркану, який спорудив ОСОБА_2 , що перешкоджає вільному доступу позивача до її квартири (а.с. 32 36).

2. Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права; Конституція України має найвищу юридичну силу, а закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй (частини перша та друга статті 8 Конституції України).

Конституцією України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом (частина перша статті 55). Частину першу статті 55 Конституції України треба розуміти так, що кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку; суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод (пункт 1 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 25 грудня 1997 року №9-зп).

Згідно з частинами першою, другою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави; суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Частиною першою статті 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Статтею 10 ЦПК України визначено: суд при розгляді справи керується принципом верховенства права (частина перша); суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (частина друга); суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (частина четверта); забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини (частина десята).

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників регулюються цивільним законодавством (частина перша статті 1 Цивільного кодексу України; далі ЦК України).

Згідно із статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За частиною другою статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 15 березня 2023 року (справа № 753/8671/21), постанову Верховного Суду від 18 вересня 2023 року (справа № 582/18/21).

Як було зазначено, стрижневою метою цивільного судочинства, означеною у частині першій статті 2 ЦПК України, є ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Конституційний Суд України зазначав, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах; Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13) (речення перше абзацу десятого пункту 9 мотивувальної частини Рішення від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).

Судовий захист прав і свобод людини і громадянина необхідно розглядати як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина і саме держава бере на себе такий обов`язок відповідно до частини другої статті 55 Конституції України. Право на судовий захист передбачає і конкретні гарантії ефективного поновлення в правах шляхом здійснення правосуддя (абзац п`ятнадцятий мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 7 травня 2002 року №8-рп/2002). Сутнісний зміст права на судовий захист слід визначати, ураховуючи конституційно встановлені засади судочинства, як гарантії, що забезпечують його ефективну реалізацію (абзац перший підпункту 3.3 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 13 травня 2024 року №6-р(ІІ)/2024)

Верховний Суд у постанові від 05 вересня 2019 року (справа № 638/2304/17) вказав, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту.

Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року (справа № 910/10784/16).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 08 листопада 2023 року (справа № 761/42030/21), постанову Верховного Суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19).

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону (стаття 14 Конституції України).

Частинами першою та другою статті 78 ЗК України визначено, що право власності на землю це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

За змістом статті 377 ЦК України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Аналогічні положення містяться й у статті 120 ЗК України.

Загальні правила вирішення спорів щодо порядку володіння й користування земельною ділянкою застосовуються також у випадку, коли належний особам на праві спільної власності жилий будинок, господарські будівлі та споруди розташовані на земельній ділянці, яка знаходиться в їх користуванні до її приватизації або за договором оренди.

Володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюються за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди у судовому порядку (частина перша статті 88 ЗК України).

Право користування земельною ділянкою визначається відповідно до часток кожного з власників нерухомого майна, розташованого на цій земельній ділянці, якщо інше не було встановлено домовленістю між ними. Однак у будь-якому випадку наявне в однієї особи право не може порушувати права іншої особи (частина п`ята статті 319 ЦК України).

Відповідно до частини третьої статті 12, частин першої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до частини першої статті 103 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо).

Частиною другою статті 152 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Стаття 386 ЦК України, яка встановлює засади захисту права власності, передбачає, що Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Як було встановлено судом, ОСОБА_1 є власником земельної ділянки, площею 0,0277 га., яка розташована у АДРЕСА_4 , з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (а.с. 9), а ОСОБА_2 є власником земельної ділянки, площею 0,0277 га., яка розташована у АДРЕСА_4 , з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (а.с. 53 55).

ОСОБА_1 належить на праві приватної власності двокімнатна квартира, загальною площею 108,1 кв.м., житлова площа 28,8 кв.м.

Як було зазначено, договором про поділ житлового будинку з метою виділення часток в натурі від 24 лютого 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Береш Л.І., зареєстрованого в реєстрі за № 572, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про те, що співвласники домовляються про поділ у натурі між собою житлового будинку АДРЕСА_4 . Поділ у натурі житлового будинку припиняє спільну часткову власність на нього між співвласниками. Сторони свідчать, що земельна ділянка, на якій знаходиться житловий будинок, належить їм на праві приватної власності (а.с. 37).

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10 лютого 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Тернопільської міської ради про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку та скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку відмовлено (а.с. 56 61).

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 грудня 2023 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою задоволено частково. Зобов`язано ОСОБА_1 демонтувати за власний рахунок огороджувальну конструкцію від металевого паркану із чорної агроплівки до кута будівлі (проміри 1,66 та 0,90 м), яка розташована на земельній ділянці під кадастровим номером: :08:002:0072. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну правовідношення відмовлено (а.с. 4 7).

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, відповідачем на своїй території споруджено паркан, який суттєво утруднює прохід позивача до її квартири. Так, конструкція паркана залишає для проходу ОСОБА_1 менше 30 сантиметрів.

Відповідно до первинних позовних вимог позовної заяви обраний позивачем спосіб захисту полягав у зобов`язанні усунути перешкоди у здійсненні ОСОБА_1 права користування її квартирою АДРЕСА_1 шляхом демонтажу за рахунок відповідача встановленої ним металевої огорожі, яка перешкоджає їй вільному проходу зі сторони її земельної ділянки до вказаної квартири, а також зобов`язання у частині припинення дій, які порушують право позивача вільного проходу до вказаної квартири через земельну ділянку відповідача.

Тобто позивні вимоги містили як неконкретизовані вимоги щодо зобов`язання припинення дій, які порушують право позивача вільного проходу до своєї квартири через земельну ділянку відповідача, так і конкретні вимоги, які полягали у зобов`язанні демонтувати за рахунок відповідача встановленої ним металевої огорожі, яка перешкоджає вільному проходу ОСОБА_1 зі сторони її земельної ділянки до її квартири.

Утім, позивач заявив клопотання про зменшення позовних вимог, зокрема у частині вилучення вимоги про демонтаж за рахунок відповідача встановленої ним металевої огорожі, яка перешкоджає вільному проходу ОСОБА_1 зі сторони її земельної ділянки до її квартири.

Крім того, позивачем було заявлено клопотання про збільшення позовних вимог, зокрема стосовно встановлення ОСОБА_1 відповідно до проекту фактичного нею використання, відображеного у висновку експерта земельний сервітут (право користування) площею 2 кв.м. біля входу до її квартири АДРЕСА_1 з метою входу у дану квартиру, щодо земельної ділянки, кадастровий номер: :08:002:0072 по АДРЕСА_4 , що належить на праві приватної власності. Проте ухвалою суду від 09 грудня 2024 року у задоволенні вказаного клопотання було відмовлено.

Представник позивача у підготовчому засіданні інших клопотань, зокрема, про збільшення позовних вимог, суду не заявляв, тож суд розглянув цей спір ураховуючи заявлені вимоги про зобов`язання припинення дій, які порушують право позивача вільного проходу до вказаної квартири через земельну ділянку відповідача. У судових дебатах представник позивача зазначив, що під припиненням дій, які порушують право позивача вільного проходу до її квартири, він розуміє й ті дії, що були заявлені у первинній редакції позовних вимог, проте суд критично оцінює такі доводи з огляду на попередні процесуальні дії сторони позивача.

Як було зазначено, відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів (постанова Верховного Суду від 13 березня 2024 року; справа № 725/3821/23).

Право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року; справа № 338/180/17).

Велика Палата Верховного Суду наголошувала, що спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (див., пункт 58 постанови від 26 січня 2021 року; справа № 522/1528/15-ц). У цьому правовому висновку у загальних рисах відтворено загально відомий принцип процесуальної економії, який спрямований, насамперед, на мінімізацію як часових, так і матеріальних витрат учасників провадження з моменту виникнення необхідності звернутися до суду, розв`язання спору по суті та дійового виконання судового рішення.

Суд в аспекті цього спору звертає увагу, що ЦК України передбачає належні правові механізми встановлення права користування чужим майном, зокрема шляхом встановлення сервітут щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

У постанові від 06 квітня 2021 року (справа № 910/10011/19) Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права або інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Відтак, суд вважає, що обраний позивачем спосіб захисту, який полягає у заявлені неконкретизованих позовних вимог у частині зобов`язання відповідача припинити дії, які порушують право позивача вільного проходу до своєї квартири через земельну ділянку відповідача, не можуть бути вирішені судом без їх тлумачення на власний розсуд, що в силу принципу диспозитивності цивільного процесу не вбачається за можливе. Крім того, неконкретизованість позовних вимог, на думку суду, не є ефективним способом захисту у межах цього провадження, не сприятиме дієвому припиненню дії, які за твердженням позивача порушують її право, й навіть у випадку задоволення таких позовних вимог повноцінне та ефективне їх виконання є сумнівним, що потенційно вимагатиме повторне звернення до суду за захистом тих самих прав.

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові (пункт 54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року; справа № 925/642/19).

ІІІ. Висновки суду за результатами розгляду позовної заяви

Враховуючи вищенаведене, повно та всебічно встановивши обставини справи, дослідивши та надавши правову оцінку зібраним у справі доказам за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги щодо зобов`язання відповідача припинити дії, які порушують право позивача вільного проходу до своєї квартири через земельну ділянку відповідача не є належним способом захисту прав позивача, й задоволення яких не матиме наслідком відновлення її порушеного права, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

Відповідно до частини першої, пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі відмови в позові на позивача.

Враховуючи той факт, що у задоволенні позову про усунення перешкод у користуванні квартирою та зобов`язання вчинити певні дії відмовлено в повному обсязі, судові витрати за розгляд справи в суді першої інстанції слід покласти на позивача.

Керуючись статтями 2, 4, 12, 13, 19, 76 78, 81, 89, 141, 247, 258 268, 273 274, 352 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд

У Х В А Л И В:

1. У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зобов`язання відповідача припинити дії, які порушують право позивача вільного проходу до її квартири через його земельну ділянку, площею 0,0002 га (2 кв.м.) відмовити.

2. Судові витрати за розгляд справи в суді першої інстанції покласти на ОСОБА_1 .

3. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційної скарги не було подано.

4. У разі подання апеляційної скарги рішення суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

5. Апеляційна скарга на рішення суду подається до Тернопільського апеляційного суду протягом тридцяти днів, з дня його проголошення, якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного рішення суду.

6. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст судового рішення виготовлений 21 березня 2025 року.

Відомості про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_5 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт серія НОМЕР_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_6 .

Головуючий суддяТ. І. Якімець