УХВАЛА

26 березня 2025 року

м. Київ

справа № 359/1538/21

провадження № 61-216 ск 25

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Пророка В. В. розглянувши заяву ОСОБА_1 про розстрочення виконання ухвали Верховного Суду від 24 січня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - служба у справах дітей та сім`ї Бориспільської міської ради, про відібрання і повернення дитини без позбавлення батьківських прав,

ВСТАНОВИВ:

1 В лютому 2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду з указаним позовом у якому просила відібрати у ОСОБА_1 на свою користь малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без позбавлення батьківських прав.

2 Бориспільський міськрайонний суд Київської області рішенням від 29 березня 2023 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 27 березня 2024 року, позов задовольнив. Відібрав у ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без позбавлення батьківських прав. Вирішив питання розподілу судових витрат.

3 Верховний Суд постановою від 11 вересня 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення, а рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 29 березня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 27 березня 2024 року - без змін.

4 У вересні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду із заявою про роз`яснення постанови Верховного Суду від 11 вересня 2024 року.

5 Верховний Суд ухвалою від 23 жовтня 2024 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про роз`яснення постанови Верховного Суду від 11 вересня 2024 року відмовив.

6 В жовтні 2024 року ОСОБА_1 повторно звернувся до Верховного Суду із заявою про роз`яснення постанови Верховного Суду від 11 вересня 2024 року.

7 Верховний Суд ухвалою від 20 листопада 2024 року заяву ОСОБА_1 про роз`яснення постанови Верховного Суду від 11 вересня 2024 року залишив без розгляду та стягнув зі ОСОБА_1 в дохід Державного бюджету України штраф у розмірі 3 028,00 грн.

8 Верховний Суд ухвалою від 11 грудня 2024 року відмовив у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відстрочення та розстрочення виконання ухвали Верховного Суду від 20 листопада 2024 року.

9 Київський апеляційний суд ухвалою від 23 грудня 2024 року відмовив у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Верховного Суду від 20 листопада 2024 року.

10 Також Київський апеляційний суд ухвалою від 23 грудня 2024 року відмовив у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Верховного Суду від 11 грудня 2024 року.

11 В січні 2025 року до Верховного Суду надійшли касаційні скарги ОСОБА_1 на вказані ухвалу Київського апеляційного суду від 23 грудня 2024 року.

12 Верховний Суд ухвалою від 24 січня 2025 року визнав подання ОСОБА_1 касаційних скарг на ухвали Київського апеляційного суду від 23 грудня 2024 року зловживанням процесуальними правами та повернув їх заявнику, а також стягнув зі ОСОБА_1 штраф у розмірі 908,40 грн.

13 В лютому 2025 року до Верховного Суду, через підсистему Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи «Електронний суд», надійшла заява ОСОБА_1 про розстрочення виконання ухвали Верховного Суду від 24 січня 2025 року в частині стягнення з нього штрафу на один рік, рівним щомісячними платежами.

14 Обґрунтовуючи заяву ОСОБА_1 зазначає, що він є особою з інвалідністю другої групи, має хронічні захворювання, які позначаються на функціональності його життя та вимагають постійного медичного догляду, належних умов проживання та харчування. Єдиним законним джерелом його доходів на території України є щомісячна державна соціальна допомога у розмірі 2 370,59 грн, а сплата штрафу за зловживанням процесуальними правами на підставі ухвали Верховного Суду від 24 січня 2025 рокупозбавить його єдиного джерела для існування.

15 Проте Верховний Суд вважає, що зазначена заява не може бути прийнята до розгляду судом касаційної інстанції з огляду на таке.

16 Частинами другою та третьою статті 2 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) встановлено, що неприпустимість зловживання процесуальними правами є однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

17 Також пунктом першим частини другої статті 43 ЦПК України встановлено, що учасники справи зобов`язані виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу.

18 У випадку невиконання учасником справи його обов`язків суд застосовує до такого учасника справи заходи процесуального примусу, передбачені цим Кодексом (частина третя статті 43 ЦПК України).

19 Частиною першою статті 44 ЦПК України встановлено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається.

20 Тобто процесуальні права надано законом тим особам, які беруть участь у процесі, для сприяння суду під час розгляду справ, їх правильному вирішенню. І кожного разу, коли сторона у справі вчиняє будь-яку процесуальну дію не із цією метою, а задля досягнення якихось сторонніх цілей (для введення суду в оману, затягування розгляду, створення перешкод опоненту, тощо), вона виходить за межі дійсного змісту свого права, тобто використовує його всупереч основним засадам цивільного судочинства, а отже, зловживає ним.

21 Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема, подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями, подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер, необґрунтоване або штучне об`єднання позовних вимог з метою зміни підсудності справи або завідомо безпідставне залучення особи як відповідача (співвідповідача) з тією самою метою, укладення мирової угоди, спрямованої на шкоду правам третіх осіб, умисне неповідомлення про осіб, які мають бути залучені до участі у справі (частина друга статті 44 ЦПК України).

22 За змістом зазначеної частини цієї статті перелік дій, що суперечать завданню цивільного судочинства та які залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами не є вичерпним.

23 Крім цього, частинам першою та третьою статті 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що здійснюючи правосуддя, суди є незалежними від будь-якого незаконного впливу. Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права. Втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб, неповага до суду чи суддів, збирання, зберігання, використання і поширення інформації усно, письмово або в інший спосіб з метою дискредитації суду або впливу на безсторонність суду, заклики до невиконання судових рішень забороняються і мають наслідком відповідальність, установлену законом.

24 Відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

25 Також статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» унормовано, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

26 У розумінні ЄСПЛ звернення до суду з використанням нецензурної лексики, образливих і лайливих слів, символів у поданих до суду документах і у спілкуванні із судом, з іншими учасниками процесу, їхніми представниками, а також вчинення інших аналогічних дій констатується як зловживання правом на подання заяви. Так, Суд, застосовуючи підпункт «а» пункту 3 статті 35 Конвенції, оголошує неприйнятною будь-яку індивідуальну заяву, подану згідно зі статтею 34, якщо він вважає, що ця заява є зловживанням правом на її подання. Зокрема, Суд вказав на зловживання правом на подання заяви, коли заявник під час спілкування з ЄСПЛ вживав образливі, погрозливі або провокативні висловлювання проти уряду-відповідача, його представника, органів влади держави-відповідача, проти ЄСПЛ, його суддів, Секретаріату ЄСПЛ або його працівників (ухвали щодо прийнятності у справах «Ржегак проти Чеської Республіки» від 14 травня 2004 року, «Дюрінже та Грандж проти Франції» від 4 лютого 2003 року, «Guntis Apinis проти Латвії» від 20 вересня 2011 року).

27 Аналогічної позиції притримується і Верховний Суд.

28 Зокрема Велика Палата Верховного Суду в постанові від 13 березня 2019 року у справі № 199/6713/14-ц зазначила: «Нецензурна лексика, образливі та лайливі слова чи символи, зокрема, для надання особистих характеристик учасникам справи, іншим учасникам судового процесу, їх представникам і суду (суддям) не можуть використовуватися ні у заявах по суті справи, заявах з процесуальних питань, інших процесуальних документах, ні у виступах учасників судового процесу та їх представників. Велика Палата Верховного Суду переконана, що використання одними учасниками судового процесу та їх представниками нецензурної лексики, образливих і лайливих слів чи символів у поданих до суду документах і у спілкуванні з судом (суддями), з іншими учасниками процесу та їхніми представниками, а також вчинення аналогічних дій є виявом очевидної неповаги до честі, гідності зазначених осіб з боку тих, хто такі дії вчиняє. Ці дії суперечать основним засадам (принципам) цивільного судочинства (пунктам 2 і 11 частини третьої статті 2 ЦПК України), а також його завданню, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частини перша та друга вказаної статті). З огляду на це вчинення таких дій суд може визнати зловживанням процесуальними правами та застосувати, зокрема, наслідки, передбачені частиною третьою статті 44 ЦПК України»».

29 Так, в прохальній частині своєї заяви ОСОБА_1 образливо та зневажливо звертається до Верховного Суду, вказуючи: «відсутність у скаржника юридичної освіти та досвіду застосування норм права, а також навичок складання процесуальних документів, допущенні помилки при складенні відповідних документів, невірне трактування не можуть свідчити про наявність прямого умислу або необережності на зловживання процесуальними правами, у зв`язку із чим він не усвідомлює та не може усвідомлювати всю складність правозастосовчої практики, а тому відсутні підстави для притягнення його до відповідальності за зловживання процесуальними правами.

- Чинне законодавство не містить відповідальність за неналежне тлумачення та трактування чинного законодавства, всі вимоги заявника мали обґрунтований характер, а у Верховного Суду немає правових підстав притягати скаржника до відповідальності у зв`язку з суперечливістю норм законодавства та наявністю правових прогалин. Така поведінка Верховного Суду є негідною та протирічить нормам суддівської етики.

- Недопустимою є відмова Верховного Суду розглядати заяви по суті на підставі припущень про «зловживання» процесуальними правами, що за своїм змістом є порушення права скаржника на справедливий суд.

- Скаржник оскаржував не сам штраф, а відповідні ухвали Верховного Суду про відмову у відстроченні або розстроченні сплати штрафу, порядок оскарження яких передбачений нормами цивільного процесуального законодавства.

- Твердження про те, що всі ухвали Верховного Суду не підлягають оскарженню є безпідставними та не відповідають вимогам чинного законодавства. ЦПК України не містить норми про неможливість оскарження ухвали Верховного Суду, а порядок такого оскарження визначається у кожному окремому випадку.

- Відмова Верховного Суду у розгляді касаційної скарги є способом уникнути передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду у зв`язку із порушенням правил предметної та суб`єктної юрисдикції.

- Така абсурдна логіка прийняття рішень Верховним Судом призводить до того, що будь-яке звернення скаржника до суду може протиправно тлумачитися як зловживання процесуальними правами та суперечить загальним принципам здійснення судочинства.

- Дії Верховного Суду мають на меті дискредитувати ОСОБА_1 та нівелювати його конструктивну критику щодо якості прийнятих судових рішень, приховати неналежне здійснення правосуддя, численні процесуальні порушення, невмотивованість судових рішень, порушення правила єдності судової практики України».

30 Тобто фактично ОСОБА_1 не ставить питання про розстрочення стягнутого штрафу, як і не обґрунтовує неможливість його погашення, а вступає з Верховним Судом у полеміку щодо обґрунтованості накладеного на нього стягнення, проявляючи при цьому неповагу до Верховного Суду та ухваленого ним судового рішення.

31 Відповідно до частини третьої статті 44 ЦПК України якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання.

32 Крім цього частиною четвертою цієї ж статті передбачено, що суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом.

33 Тобто, суд зобов`язаний виявляти зловживання сторонами своїми процесуальними правами та протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам.

34 Верховний Суд у постанові від 03 березня 2021 року у справі № 761/27076/19 (провадження № 61-14448 св 20) зазначив, що під зловживанням процесуальними правами розуміється форма умисних, несумлінних дій учасників процесу, що знаходить своє вираження, зокрема, у вчиненні дій, неспівмірних із наслідками, до яких вони можуть призвести, використанні наданих прав всупереч їх призначенню з метою обмеження можливості реалізації чи обмеження прав інших учасників провадження, перешкоджання діяльності суду з правильного та своєчасного розгляду і вирішення справ чи висловлення явної неповаги до суду чи учасників справи.

35 Добросовісність при реалізації прав і повноважень включає в себе неприпустимість зловживання правом, яка, виходячи із конституційних положень, означає, що здійснення прав та свобод людини не повинно порушувати права та свободи інших осіб. Зловживання правом - це свого роду спотворення права. У цьому випадку особа надає своїм діям повну видимість юридичної правильності, використовуючи насправді свої права в цілях, які є протилежними тим, що переслідує позитивне право (постанова Верховного Суду у справі 910/1873/17 від 08 травня 2018 року).

36 Заходами процесуального примусу є процесуальні дії, що вчиняються судом у визначених цим Кодексом випадках з метою спонукання відповідних осіб до виконання встановлених у суді правил, добросовісного виконання процесуальних обов`язків, припинення зловживання правами та запобігання створенню протиправних перешкод у здійсненні судочинства. Заходи процесуального примусу застосовуються судом шляхом постановлення ухвали (стаття 143 ЦПК України).

37 Статтею 144 ЦПК України визначено, що заходами процесуального примусу є: попередження, видалення із залу судового засідання, тимчасове вилучення доказів для дослідження судом, привід, штраф.

38 Відповідно до пункту 2 частини першої статті 148 ЦПК України у випадках зловживання процесуальними правами, вчинення дій або допущення бездіяльності з метою перешкоджання судочинству суд може постановити ухвалу про стягнення в дохід державного бюджету з відповідної особи штрафу у сумі від 0,3 до трьох розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

39 Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» установлений прожитковий мінімум для працездатних осіб, який з 1 січня 2025 року становить 3 028,00 грн.

40 Таким чином враховуючи, що подаючи заяву про розстрочення виконання судового рішення про стягнення з нього штрафу ОСОБА_1 фактично оскаржує це рішення, а також беручи до уваги манеру спілкування, якою ОСОБА_1 користується в своїй заяві, звертаючись до Верховного Суду, що є відкритим проявом неповаги до суду та його судових рішень, Верховний Суд констатує, що подання цієї заяви є зловживанням заявником його процесуальними правами та невиконанням обов`язку керуватися завданням цивільного судочинства, а також доходить висновку про повернення заяви та стягнення зі ОСОБА_1 штрафу у розмірі 1 816,80 грн.

Керуючись статтями 2, 44, 143, 144, 148, 260, 261 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

1. Визнати подання ОСОБА_1 заяви про розстрочення виконання ухвали Верховного Суду від 24 січня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - служба у справах дітей та сім`ї Бориспільської міської ради, про відібрання і повернення дитини без позбавлення батьківських прав зловживанням процесуальними правами та залишити її без розгляду.

2. Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) в дохід державного бюджету (стягувач Державна судова адміністрація України, вул. Липська, 18/5, м. Київ, 01021, ) штраф у розмірі 1 816,80 грн (одна тисяча вісімсот шістнадцять гривень) 40 коп.

3. Копію ухвали, разом із заявою, направити особі, яка її подала, а також копію ухвали направити Державній судовій адміністрації України для звернення до виконання.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя /підпис/ В. В. Пророк