Номер провадження: 22-ц/813/1607/25
Головуючий у першій інстанції Бескровний Я.В.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.03.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Таварткіладзе О.М.,

суддів: Сєвєрової Є.С., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря судового засідання: Чередник К.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє представник ОСОБА_2 , на рішення Київського районного суду Одеської області від 08 травня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про звільнення від сплати аліментів, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , у якому просив звільнити його від сплати аліментів на користь ОСОБА_3 на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_4 2009 року народження, посилаючись на те, що рішенням Київського районного суду м. Одеси від 16.09.2021 у справі №947/2637/21, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 стягнуто аліменти на утримання малолітньої доньки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі у розмірі 5 000 гривень, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 22 січня 2021 року та до досягнення ОСОБА_6 повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Починаючи з червня 2021 року та по теперішній час неповнолітня донька ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , постійно проживає разом з батьком. Однак зміна місця проживання дитини автоматично не позбавляє позивача обов`язку зі сплати аліментів на дитину, у зв`язку з чим позивач вимушений звернутися до суду.

Рішенням Київського районного суду Одеської області від 08 травня 2024 року у задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про звільнення від сплати аліментів відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 , від імені якого діє представник ОСОБА_2 , звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Київського районного суду Одеської області від 08 травня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Будучи в розумінні ст. ст. 128, 130 ЦПК України належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання, призначене на 11.03.2025 року о 16:00 год. відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилась, про причини неявки суду не повідомила, належної ініціативи взяти участь у розгляді справи в режимі відеоконференції не виявила та заяв про відкладення судового засідання не подавала.

Присутні в судовому засіданні 11.03.2025 року позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Мухамеджанов О.С. не заперечували проти розгляду апеляційної скарги за фактичною явкою сторін.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Оскільки явка учасників справи до апеляційного суду не є обов`язковою, поважність причин не участі в судовому засіданні відповідача судом апеляційної інстанції не встановлена, необхідність обов`язкової явки в судове засідання відповідача не визначена, а наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, спір підлягає вирішенню по суті, оскільки основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Тому розгляд апеляційним судом справи у відсутності учасників справи, які відсутні у судовому засіданні при таких обставинах не є порушенням їхніх прав щодо забезпечення участі у судовому засіданні і доступі до правосуддя. Схожі за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду у справі Верховного Суду у справі № 361/8331/18.

За таких обставин, колегія суддів не знаходить підстав для відкладення розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наведених у цій постанові підстав.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч.1 п.2 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо, зокрема справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відмовляючи у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про звільнення від сплати аліментів, суд першої інстанції виходив з того, що місце реєстрації дитини яка досягла 14 років визначено з відповідачем, а дитина ОСОБА_7 , яка має право на реалізацію можливості, передбаченої ст.29 ч.2 ЦК України та ст.160 СК України, не реалізувала своє право на проживання з батьком, зареєструвавшись за його адресою проживання, а також того, що виконавчий лист про стягнення аліментів з позивача на примусовому виконанні не перебував і не перебуває, та відсутності доказів не витрачання відповідачкою на утримання дочки ОСОБА_8 наданих ним коштів у якості сплати аліментів.

Колегія суддів з таким висновком суду першої інстанції у повній мірі погодитися не може.

Судом встановлено, з матеріалів справи вбачається, що:

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 13.01.2017 року, яке набрало законної сили 24.01.2017 року, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 було розірвано. Після розірвання шлюбу залишено прізвища: йому « ОСОБА_9 », їй « ОСОБА_10 ». На час ухвалення рішення сторони проживають окремо, а їх спільні діти і зокрема ОСОБА_6 2009 року народження, проживають разом з матір`ю ОСОБА_5 .

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 16.09.2021 у справі №947/2637/21, зокрема, стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_2 , виданий Центральним РВ ОМУ УМВС України в Одеській області 10.07.2001 року, на користь ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , паспорт громадянина України № НОМЕР_4 , виданий 17.02.2017 року, орган, що видав 5112, аліменти на утримання малолітньої доньки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі у розмірі 5 000 (п`ять тисяч) гривень, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 22 січня 2021 року та до досягнення ОСОБА_6 повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 . Рішення набрало законної сили.

ОСОБА_6 , якій до подання у жовтні 2023 року цього позову про звільнення від сплати аліментів вже виповнилося 14 років проживає разом з позивачем батьком.

Рішення суду щодо стягнення з батька аліментів на користь матері на утримання дочки ОСОБА_8 на виконанні у відповідному відділі ДВС не перебуває, відповідач виконавчий лист до примусового виконання не звертала.

Колегія суддів виходить з такого.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).

Відповідно до статті 141 СК України мати батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

У статті 180 СК України встановлений обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини.

Відповідно до статті 197 СК України з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів суд може відстрочити або розстрочити сплату заборгованості за аліментами. За позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.

Зазначена норма не встановлює вичерпного переліку обставин, які можуть бути підставою для звільнення (повного або часткового) від сплати заборгованості за аліментами. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд. Повне або часткове звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами можливе лише за наявності встановлених судом обставин, що мають істотне значення.

З урахуванням предмета цього спору (припинення стягнення аліментів на утримання дитини), однією з обставин, яка підлягає доказуванню у справі, є те, з ким саме з батьків проживає дитина на час вирішення спору судом та ухвалення рішення у справі, зокрема з одержувачем аліментів чи з їх платником.

Згідно з частиною четвертою статті 273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.

Частиною восьмою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що спори щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом.

Зміна фактичних обставин після ухвалення судом рішення про стягнення аліментів, а саме: встановлення судом факту проживання дитини з іншим з батьків, а не з тим, на чию користь стягуються аліменти, є тією істотною обставиною, яка в розумінні частини другої статті 197 СК України може бути підставою для звільнення від сплати заборгованості за аліментами платника аліментів. Рішення про звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами повинно також відповідати найкращим інтересам дитини.

Проте встановивши, що після ухвалення рішення про стягнення з аліментів з позивача на користь відповідачки аліментів на утримання ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 досягши 14-річного віку визначила в порядку ч. 3 ст. 160 СК України місце свого фактичного постійного проживання разом з батьком, що нею особисто було підтверджено в судовому засіданні, у суду не було підстав для відмови у позові про звільнення батька дитини від сплати аліментів на користь матері дитини, яка проживає окремо, лише виходячи з того, що дитина не зареєструвалась за місцем проживання батька і що рішення про стягнення аліментів примусово не виконувалось і не виконується, оскільки батько дитини сплачує аліменти матері дитини добровільно і де довів, що сплачувані ним аліменти не витрачаються на дитину.

Колегія суддів звертає увагу, що позивач зобов`язаний утримувати дитину і якщо такий обов`язок покладений на нього судовим рішенням, яке набрало чинності, то виконання судового рішення може бути, як добровільним , так і у примусовому порядку.

Відсутність примусового виконання рішення суду про стягнення аліментів на дитину у зв`язку з добровільним його виконанням боржником не впливає на існування такого обов`язку в розмірі визначеному судом до досягнення дитиною 18 років.

Аліменти судом стягуються на користь того з батьків або законних представників неповнолітньої дитини, з ким ця дитина постійно проживає.

З набуттям 14-річного віку дитина вправі на свій розсуд визначати місце свого проживання з одним з батьків, які проживають окремо на постійній основі, або періодично з кожним із них по черзі.

У разі, якщо дитина визначила місце свого проживання з кожним із батьків по черзі, то в цьому випадку ініціатору позову про звільнення від сплати аліментів на дитину (платнику аліментів) за наявності заперечень з боку іншого з батьків (отримувача аліментів за судовим рішенням) слід довести, що одержувач аліментів не витрачає отримані ним гроші на дитину і, що дитина повністю утримується фактичним платником аліментів, з яким дитина постійно проживає.

Саме такі висновки і при таких встановлених обставинах викладені у постанові Верховного Суду від 28.09 2022 року у справі № 686/18140/21.

Проте у справі, яка переглядається судом встановлені відмінні обставини від обставин, які встановлені судами у справі № 686/18140/21.

Так, у справі № 686/18140/21 встановлено, що 14-річна дитина визначила місце свого проживання з обома батьками по черзі: у будні дні у квартирі батька, а у вихідні дні та у період канікул і квартирі матері, в той час, як у справі. яка переглядається апеляційним судом, в судовому засіданні в суді першої інстанції дитина чітко зазначила, що фактично переїхала до свого батька ще у 2021 році, а досягнувши у серпні 2023 року 14-річного віку, підтвердила свій намір проживати разом з батьком на постійній основі. При цьому ОСОБА_6 2009 року народження підтвердила також своє спілкування з матір`ю та участь матері в її житті. Проте зафіксованими в протоколі судового засідання 08.05.2024 року відповідями, Лейдерман Ніколь 2009 року донесла своє волевиявлення постійно проживати саме разом з батьком.

При таких обставинах сама по собі відсутність на час розгляду справи в суді першої інстанції реєстрації місця проживання 14-річної дитини разом батьком, не може спростовувати фактичного проживання дитини разом з батьком і не надає підстав для неприйняття такої обставини, як встановленої (за наявності належних доказів цього).

Тому в даному випадку, коли встановлено місце постійного проживання дитини разом з платником аліментів за рішенням суду, що підтверджується і поясненнями самої дитини, яка досягла 14 років і була заслухана в судовому засіданні, не має вирішального значення доведення, що мати дитини не витрачає на неї сплачених батьком дитини на її (дитини) утримання аліментів.

Враховуючи наведене, у суду першої інстанції не було підстав для відмови у позові про звільнення позивача від сплати аліментів на утримання неповнолітньої дитини, внаслідок чого рішення суду не можу залишатися в силі і підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову.

Крім того, колегія суддів констатує, що до суду апеляційної інстанції позивачем надано витяг з реєстру територіальної громади, що з 30.08.2024 року задекларованим місцем проживання ОСОБА_6 є: АДРЕСА_3 , тобто та сама адреса, де зареєстрований її батько ОСОБА_1 .

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє представник ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду Одеської області від 08 травня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про звільнення від сплати аліментів задовольнити.

Звільнити ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_1 від сплати аліментів за рішенням Київського районного суду м. Одеси від 16.09.2021 року по справі №947/2637/21, на користь ОСОБА_5 , РНОКПП НОМЕР_3 , на утримання малолітньої доньки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі у розмірі 5 000 (п`ять тисяч) гривень, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 22 січня 2021 року та до досягнення ОСОБА_6 повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений: 21.03.2025 року.

Головуючий: О.М. Таварткіладзе

Судді: Є.С. Сєвєрова

С.О. Погорєлова