Номер апеляційного провадження 22-ц/824/6489/2025
Головуючий у суді першої інстанції О. Я. Ярмола
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л. Д. Поливач
Постанова

Іменем України

26 лютого 2025 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Поливач Л. Д. (суддя - доповідач),

суддів Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І.

секретар судового засідання Рудик О.Л.

сторони

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником ОСОБА_3 , на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04 грудня 2024 року та додаткове рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 18 грудня 2024 року, ухвалені у складі судді Ярмоли О. Я., в примішенні Білоцерківського міськрайонного суду Київської області,

у с т а н о в и в :

У липні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення матеріальних збитків, спричинених внаслідок дорожньо-транспортної пригоди у розмірі 341 915,32 грн.

В обгрунтування заявлених позовних вимог вказав, що 31 січня 2024 року о 14 годині 59 хвилин, відповідач, керуючи транспортним засобом «BMW-735», д.н.з. НОМЕР_1 , допустив наїзд на припаркований транспортний засіб «Hyundai Tucson», д.н.з. НОМЕР_2 , власником якого є ОСОБА_4 , після чого відповідач здійснив наїзд на припаркований транспортний засіб «Ford Focus», д.н.з. НОМЕР_3 , під керуванням позивача, після чого транспортний засіб «Ford Focus», д.н.з. НОМЕР_3 , здійснив наїзд на припаркований транспортний засіб «Citroen», д.н.з. НОМЕР_4 , власником якого є ОСОБА_5 , що призвело до пошкодження транспортних засобів з матеріальними збитками. Постановою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 21.05.2024 у справі №357/6699/24 ОСОБА_2 визнано винним за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченогост. 124 КУпАП. Цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу «BMW-735», д.н.з. НОМЕР_1 , на момент дорожньо-транспортної пригоди була застрахована в ПрАТ «Страхова компанія «САЛАМАНДРА» згідно полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № 218337175. Згідно Звіту № 123/02-24 від 09.02.2024 про оцінку вартості (розміру) збитків, заподіяних пошкодженням транспортного засобу «Ford Focus», д.н.з. НОМЕР_3 , ринкова вартість автомобіля до пошкодження в ДТП становить - 540 097,57 грн., вартість відновлювального ремонту становить - 498 715, 32 грн., вартість відновлювального ремонту автомобіля, з урахуванням фізичного зносу, становить - 316 121,10 грн. (включаючи ПДВ на запасні частини). На виконання вимог положень ст. 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності володільців наземних транспортних засобів» позивач звернувся до страховика із заявою про виплату страхового відшкодування та надав всі необхідні документи та 06.05.2024 за результатами розгляду страхової справи, ПрАТ «Страхова компанія «САЛАМАНДРА» виплатила на користь позивача страхове відшкодування в розмірі 156 800,00 грн. (сума страхового відшкодування за вирахуванням франшизи).

Позивач зазначає, що отримани від ПрАТ «Страхова компанія «САЛАМАНДРА» страхове відшкодування не покриває у повній мірі завдані позивачу збитки, а тому на підставі ст. 1194 ЦК України, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача матеріальний збиток в розмірі різниці між фактичним розміром завданої шкоди та страховою виплатою, що становить у сумі 341 915,32 грн (498 715,32 грн - 156 800,00 грн).

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04 грудня 2024 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної шкоди, завданої внаслідок вчинення дорожньо-транспортної пригоди задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальні збитки, спричинені внаслідок дорожньо-транспортної пригоди у розмірі 341 915,32 грн та судові витрати по справі в сумі 3419,15 грн.

09.12.2024 позивачем подано заяву про ухвалення додаткового рішення, у якій він просив ухвалити додаткове рішення, яким вирішити питання про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу в сумі 30 000,00 грн, згідно умов договору про надання правової допомоги № 339/24 від 24.04.2024.

Додатковим рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 18 грудня 2024 року стягнуто з з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені ним судові витрати на оплату професійної правничої допомоги в сумі 30 000,00 грн.

Не погоджуючись із рішенням суду та додатковим рішенням суду ОСОБА_6 через свого представника ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить рішення суду та додаткове рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову ОСОБА_1 у задоволенні позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначено, що задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції не взяв до уваги відсутність у матеріалах справи доказів повідомлення відповідача про проведення огляду транспортного засобу позивача, відсутність у матеріалах справи протоколу огляду транспортного засобу, у якому відсутні відомості щодо участі чи повідомлення відповідача про огляд такого. Апелянт вказує, що вимога про повернення різниці вартості з врахуванням амортизаційного зносу транспортного засобу можлива виключно у випадку передачі замінених деталей такого особі, яка завдала шкоду. Однак вище вказані дії позивачем не проводились, що викликає розумний сумнів з приводу належності оцінки реальних збитків.

Також вказано, що на підтвердження розміру завданого позивачу матеріального збитку судом взято до уваги неналежні та недопустимі докази, оскільки такі докази були отримані з порушенням вимог закону. Звіт про оцінку вартості збитків, заподіяних позивачу пошкодженням належного йому автомобіля, виконаний суб`єктом оціночної діяльності «ФОП ОСОБА_7 » не містить належних фото доказів пошкоджень транспортного засобу, не є судово - експертним досліджннням, звіт не містить жодної інформації на предмет того, які саме механічні пошкодження взагалі отримав транспортний засіб, разом зі звітом не подано сертифікат суб`єкта оціночної діяльності.

Крім того, апелянт вказує на те, що реальну вартість транспортного засобу, який пошкоджено, може бути встановлено лише із інформації про реальну вартість цього автомобіля, яка вказана при постановленні його на облік в сервісному Центрі МВС. Зокрема у матеріалах справи відсутній належним чином документально підтверджений розрахунок вартості завданих збитків. Якщо для відновлення пошкодженого під час дорожньо - трансопртної пригоди ТЗ ремонт здійснюється методом заміни складових частин, що були пошкоджені, на нові, страховик за договором обов`язкового страхування цивільно - правової відповідальності відшкодовує неповну вартість цих складових частин, а з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу складників аварійно пошкодженого ТЗ.

Звернуто увагу, що на позивача за законом покладається обов`язок не лише довести факт заподіяння шкоди, а й її розмір.

Також зазначено, що суд першої інстанції безпідставно дійшов висновку про розгляд заяви позивача про розподіл судових витрат без виклику учасників справи, що позбавило відповідача можливості звернутися до суду із клопотанням про зменшення розміру судових витрат, які просив стягнути позивач. Апелянт вважає, що заявлені до відшкодування позивачем витрати на професійну правничу допомгу є неспівмірними із складністю цієї справи, наданий адвокатом обсягом послуг, не відповідає критерію реальності таких витрат та розумності їхнього розміру, такі витрати не підтвердженні відповідним актами виконаних робіт, оскільки такі не можливо встановити без детального опису робіт, відповідно вони не підлягають задоволенню.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 - адвокат Калугін Д. О. заперечував проти задоволення апеляційної скарги. Рішення суду та додаткове рішення суду просив залишити без змін як законні та обгрунтовані.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 , будучи повідомленими про час та дату розгляду справи шляхом доставки судової повістки до електронного кабінету в ЄСІТС, що підтверджується звітом про доставку вихідної кореспонденції Київського апеляційного суду, у судове засідання апеляційної інстанції не з`явилися, будь - яких заяв чи клопотань станом на день розгляду справи до апеляційного суду від відповідача та його представника не надходило.

Суд апеляційної інстанції вважав за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явилися, з урахуванням вимог ч.2 ст.372 ЦПК України, оскільки неявка в судове засідання зазначених осіб не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та не перешкоджає її розгляду.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення представника позивача Калугіна Д. О., розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість ухвалених судових рішень, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Так, відповідно до ч. 2, ч. 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 ЦПК України).

За статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Судом встановлено, що 31 січня 2024 року о 14 годині 59 хвилин, ОСОБА_2 в Київській області, м. Біла Церква, вул. Шевченка, 120, керуючи транспортним засобом «BMW-735», д.н.з. НОМЕР_1 , рухаючись по вул. Шевченка зі сторони проспекту Князя Володимира до вул. Павліченка, не дотримався безпечної швидкості, не слідкував за дорожньою обстановкою, щоб контролювати її, навпроти будинку 120 допустив наїзд на припаркований транспортний засіб «HyundaiTucson», д.н.з. НОМЕР_2 , власником якого є ОСОБА_4 , після чого ОСОБА_2 здійснив наїзд на припаркований транспортний засіб «Ford Focus», д.н.з. НОМЕР_3 , під керуванням водія ОСОБА_1 , після чого транспортний засіб «Ford Focus», д.н.з. НОМЕР_3 , здійснив наїзд на припаркований транспортний засіб «Citroen», д.н.з. НОМЕР_4 , власникоя якого є ОСОБА_5 , що привело до пошкодження транспортних засобів з матеріальними збитками, чим порушив вимоги п. 2.3 б, 12.1 Правил дорожнього руху. Внаслідок вказаного ДТП автомобілі-учасники пригоди зазнали механічних пошкоджень.

Відповідно до постанови Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 21.05.2024 по справі № 357/6699/24, ОСОБА_2 визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАПта застосовано до нього адміністративне стягнення у виді штрафу.

Вказана постанова суду набрала законної сили 31 травня 2024 року.

Так, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої прийнята постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою (ч. 6ст. 82 ЦПК України). Таким чином, вина відповідача в пошкодженні автомобіля позивача і в заподіянні йому майнової шкоди доведена повністю вищезазначеною постановою судді.

Відповідно до Звіту № 123/02-24 про оцінку вартості (розміру) збитків, заподіяних пошкодженням транспортного засобу, складеного 09 лютого 2024 року ФОП ОСОБА_7 , ринкова вартість автомобіля становить 540 097,57 грн, вартість відновлювального ремонту становить498 715, 32 грн, вартість відновлювального ремонту автомобіля, з урахуванням фізичного зносу, становить 316 121,10 грн.

Цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу «BMW-735», д.н.з. НОМЕР_1 на момент дорожньо-транспортної пригоди була застрахована в ПрАТ «Страхова компанія «САЛАМАНДРА» згідно полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № 218337175.

Встановлено, що страховиком було виплачено ОСОБА_1 страхове відшкодування у розмірі 156 800,00 грн, що підтверджується випискою по надходженням по картці від 06.05.2024.

При цьому вартість відновлювального ремонту згідно звіту № 123/02-24 про оцінку вартості (розміру) збитків, заподіяних пошкодженням транспортного засобу, складеного 09 лютого 2024 року ФОП ОСОБА_7 , виходить за межі ліміту страхового відшкодування.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висноку, що вартість відновлювального ремонту складає 498 715,32 грн. та виходить за межі ліміту страхового відшкодування. Таким чином відповідач, як водій застрахованого транспортного засобу, та як винна у заподіянні шкои особа має обов`язок відшкодувати позивачу, як потерпілому, в порядку визначеному ст. 1194 ЦК Українирізницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням), у зв`язку із недостатністю страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої ним шкоди, а саме 341 915,32 грн.

Проте повністю із таким висновком суду першої інтанції колегія суддів погодитися не може, з огляду на наступне.

Статтею 22 ЦК Українипередбачено, що особа, якій завдано збитки у результаті порушення її цивільного права, має право на відшкодування.

Пунктом 1 ч.2 вказаної статті передбачено, що збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду визначено статтею 1166 ЦК України.

Положеннями ст. 1166 ЦК Українивстановлено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою, - п. 1 ч.1 ст. 1188 ЦК України.

Відповідно достатті 1194 ЦК Україниособа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності та договір добровільного комплексного страхування транспортних ризиків, за якими страховик зобов`язаний виплатити страхове відшкодування при настанні цивільно-правової відповідальності страхувальника та/або особи, відповідальність якої застрахована, такий страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання взяв на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоду.

Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37) чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика.

В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

У частині першій статті 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, заподіяна майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується у повному обсязі особою, що її заподіяла. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Згідно зі статтею 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

За загальним правилом, відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України).

Таким чином, власник пошкодженого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди транспортного засобу має право на відшкодування у повному обсязі завданої йому майнової шкоди. Якщо цивільна відповідальність заподіювача шкоди була застрахована, але розміру страхового відшкодування не вистачає для повного відшкодування завданої майнової шкоди, у тому числі й у разі встановлення законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком, то у такому разі майнова шкода повинна бути відшкодована особою, яка завдала шкоду, у загальному порядку.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц зроблено висновок, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Відповідно дост.6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Згідно з п.3ст.30 Закону України «Про страхування» при настанні страхового випадку страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування, розмір якого визначається умовами договору.

Статтею 9 Закону України «Про страхування» визначено, що страхове відшкодування - це страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договором майнового страхування при настанні страхового випадку.

Відповідно дост.980 ЦК Українипредметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності).

Згідно з ст.27 Закону України «Про страхування» та ст.993 ЦК Українидо страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

За змістом статті 979 ЦК Україниі статті 16 Закону України «Про страхування», за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 988 ЦК України, страховик зобов`язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату в строк, встановлений договором.

Приписи статті29 та пункту 32.7 статті32 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», передбачають, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом ТЗ з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.

Пунктами 1.6 та 8.2 Методики товарознавчої експертизи та оцінки дорожніх транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року №142/5/2092, визначено, що відновлювальний ремонт передбачає здійснення комплексу операцій через заміну складових частин або відновлення справності/робото здатності ТЗ за формулою визначення вартості ремонту з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу ТЗ.

Відповідно до п.1.6 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобівскладова частина КТЗ (складник) - деталь, складова одиниця чи комплектувальний виріб, які відповідають вимогам конструкторської документації; фізичний знос КТЗ (його складників) - утрати вартості КТЗ (його складників), яка зумовлена частковою або повною втратою первісних технічних та технологічних якостей КТЗ (його складників) порівняно з вартістю нового подібного КТЗ (його складників).

Якщо для відновлення пошкодженого у ДТП транспортного засобу ремонт здійснюється методом заміни складових частин, що були пошкоджені, на нові, страховик за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності відшкодовує не повну вартість цих складових частин, а їх вартість з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу складників аварійно пошкодженого транспортного засобу.

Згідно з п. 7.38Методики значення коефіцієнту фізичного зносу приймається таким, що дорівнює нулю, для нових складників та складників КТЗ, строк експлуатації яких не перевищує- 7 років- для інших легкових КТЗ.

Згідно з п.7.41 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, значення коефіцієнта фізичного зносу, який підлягає усуненню, не може перевищувати 0,7.

Відповідно дост.29 Закону України«Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» - у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленого законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Як вбачається з матеріалів справи, на момент настання ДТП, що сталася 31.01.2024 строк експлуатації транспортного засобу «Ford Focus», д.н.з. НОМЕР_3 , 2016 року випуску склав 8 років, що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що оскільки страховик відповідача виконав свої зобов`язання, виплатив страхове відшкодування в межах ліміту своєї відповідальності з урахуванням зносу автомобіля а, згідно зі статтею 1194 ЦК України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана оплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

З матеріалів справи убачається, що страховою компанією сплачено страхове відшкодування позивачу, розраховане згідно даних Звіту № 123/02-24 від 09.02.2024 про оцінку вартості (розміру) збитків, заподіяних пошкодженням транспортного засобу «Ford Focus», д.н.з. НОМЕР_3 , згідно якого вартість відновлювального ремонту становить - 498 715, 32 грн., вартість відновлювального ремонту автомобіля, з урахуванням фізичного зносу (0.4229), становить - 316 121,10 грн. (включаючи ПДВ на запасні частини). Вказаний звіт складено у відповідності до вимог Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/5/2092.

Дані висновків Звіту відповідачем не спростовано.

З урахуванням викладеного суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про щодо наявності законних підстав покладення на відповідача обов`язку щодо відшкодуванню позивачу майнової шкоди, завданої внаслідок пошкодженого у ДТП автомобіля позивача, оскільки страхова компанія відповідача оцінила шкоду з урахуванням зносу, відповідно до вимог законодавства, у свою чергу потерпілий має право на відшкодування всіх збитків, у зв`язку з заподіянням шкоди при ДТП.

Велика Палата Верховного Суду в постановах від 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц, від 03 жовтня 2018 року у справі №760/15471/15-ц неодноразово звертала увагу на те, щоу справах про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної страхувальником за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у межах ліміту страхового відшкодування належним відповідачем буде страховик. Принцип повного відшкодування шкоди, закріплений у статті 1166 ЦК України, реалізується у відносинах страхування через застосування положень статті 1194 цього Кодексу. Вказана норма передбачає, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди за загальним правилом зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Разом з тим, визначаючи розмір майнової шкоди, спричиненої позивачу внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пошкодженням його автомобіля, суд першої інстанції помилково взяв до розрахунку вартість відновлювального ремонту, що складає 498 716,32 грн, оскільки у даному випадку вказаний розмір збитків суд повинен був вираховувати із суми 316 121,10 грн, що є вартістю відновлювального ремонту з урахуваннмя зносу, оскільки термін експлуатації автомобіля перевищує 7 років і позивач не поредає відповідачу пошкоджені і замінені в автомобілі детала на нові.

Так, у відповідності до ст.22 ЦК України, відшкодуванню підлягають саме збитки, а не вартість ремонту без урахування зносу, що також узгоджєуться із положеннями ст.1192 ЦК України.

У відповідності до приписів статті 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (тобто реальні збитки).

При цьому приписи статті 1192 ЦК України передбачають, що розмір збитків до відновлення пошкодженої речі, тобто, приведення її у той стан, який існував до пошкодження (у даному випадку до ДТП). Тобто, таке відновлення не є поліпшенням стану пошкодженої речі у порівнянні із тим, який існував до ДТП. Між тим, якщо автомобіль мав певний знос, у тому числі й його пошкоджені деталі, що підлягають заміні, то заміна їх саме на нові буде поліпшенням стану вказаного автомобіля, тобто, по суті, необґрунтованим збагаченням його власника за рахунок відповідача.

Методика товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів (затв. Наказом Мінюсту України та Фонду держмайна України від 24.11.2003 № 142/5/2092, з подальшими змінами та доповненнями; надалі Методика) визначає, що вартість матеріального збитку визначається як суму вартості відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу складників КТЗ (п.8.3 Методики, у якому також наводиться відповідна формула).

Як вже зазначалося, відповідно до статей 22, 1192 ЦК України, власник пошкодженого майна має право на відшкодування саме матеріального збитку, вартість якого визначається саме із урахуванням зносу складників транспортного засобу. Оскільки заміна таких складників зношеного транспортного засобу на нові буде не поновленням стану до того, який існував до порушення прав власника транспортного засобу, а поліпшення у порівнянні зі станом до, у даному випадку, ДТП. Тому правових підстав для стягнення на користь позивача будь-яких сум, поза межами визначеної вартості матеріального збитку, немає.

Таким чином, ураховуючи виплачену страховиком потерпілому суму страхового відшкодування у розмірі 156 800,00 грн (з урахуванням франшизи та коефіцієнту фізичного зносу), з відповідача підлягає стягненню різниця між фактичним розміром шкоди (відновлювальним ремонтом з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу) і страховою виплатою (страховим відшкодуванням), що становить 159 321,10 грн.

Таким чином, рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04 грудня 2024 року слід змінити, зменшивши стягнуті з відповідача на користь відповідача матеріальні збитки, спричинені внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з 341 915 гривень 32 копійки, до 159 321 гривня 10 копійок.

Відповідно до пунктів 3, 4 частини першої статті 376 ЦПК України підставами для зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Ураховуючи наведене, встановивши часткову невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, апеляційний суд дійшов висновку про зміну оскаржуваного рішення в частині розміру суми матеріального збитку, що підлягає стягненню з відповідача та користь позивача.

Доводи апеляційної скарги про те, що розмір збитків є недоведеним і не відповідає дійсності, колегія суддів відхиляє з огляду на наступне.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною першоюстатті 77 ЦПК Українипередбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з частиною другоюстатті 78 ЦПК Україниобставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, шоста статті 81 ЦПК України).

Частиною першоюстатті 106 ЦПК Українипередбачено, що учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 103 ЦПК Українисуд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.

При цьому, не погоджуючись з розміром матеріального збитку, вважаючи його недоведеним, стороною апелянта не було надано належних та допустимих доказів, на спростування цієї суми.

Ураховуючи висновки Верховного Суду викладені у постанові від 19 вересня 2018 року у справі № 753/21177/16-ц, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що «визначення розміру матеріального збитку при настанні страхового випадку повинно бути підтверджено належним засобом доказування, зокрема, звітом (актом) про оцінку майна, який повинен відповідати вимогам Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність» та Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/2092, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 24 листопада 2003 року за № 1074/8395 (з відповідним змінами).

Відповідно до п.5.1 Методики, технічний огляд КТЗ оцінювачем (експертом) дає змогу за допомогою органолептичних методів визначити ідентифікаційні дані КТЗ; його комплектність; укомплектованість; технічний стан, обсяг і характер пошкоджень; пробіг за одометром, інші показники на момент технічного огляду, необхідні для оцінки майна. В даному випадку, суб`єктом оціночної діяльності було проведено огляд пошкодженого транспортного засобу та визначено його технічний стан після дорожньо-транспортної пригоди.

Наданий позивачем звіт містить інформацію щодо номера та терміну дії сертифіката суб`єкта оціночної діяльності. Також звіт містить підпис безпосередньо ФОП ОСОБА_7 , як суб`єкта оціночної діяльності який проводив оцінку транспортного засобу.

Відтак, посилання відповідача на відсутність копії сертифікату як на підставу недостовірності звіту є необґрунтованим.

А тому, суд вірно взяв до уваги наданий позивачем Звіт № 123/02-24 про оцінку вартості (розміру) збитків, заподіяних пошкодженням транспортного засобу, складений 09 лютого 2024 року.

Відповідач не навів об`єктивного підтвердження того, що його відсутність під час огляду пошкодженого під час ДТП автомобіля призвела до невірності наведених у висновку розрахунків та характеру пошкоджень.

З огляду на зазначене, факт відсутності відповідача при огляді транспортного засобу не тягне за собою невірність висновків, викладених у наданому позивачем висновку щодо вартості матеріального збитку.

Щодо доводів апеляціної скарги в частині оскарження додаткового рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 18 грудня 2024 року, колегія суддів зазначає наступне.

Так, 09.12.2024 стороною позивача подано заяву про ухвалення додаткового рішення по справі № 357/10707/24, про стягнення з відповідача на користь позивача 30 000,00 грн витрат на правничу допомогу.

На підтвердження понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу до суду було надано: копію Договору про надання правової допомоги № 339/24 від 24.04.2024; копію квитанції про оплату послуг на суму 30 000 грн; копію Акту приймання передачі за договором № 339/24 від 04.12.2024.

Пунктом 1.1. договору про надання правової допомоги № 339/24 визначено, що за вказаним Договором Бюро зобов`язується надати правову допомогу Клієнту під час розгляду цивільної справи щодо стягнення матеріальної шкоди, завданої йому внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 31.01.2024, на стадії судового розгляду, в суді першої інстанції, а Клієнт зобов`язується оплатити надання Правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання цього Договору, на умовах і в порядку, визначених цим Договором.

Згідно з п. 2.3.1. Договору про надання правової допомоги № 339/24 клієнт зобов`язаний оплатити послуги Бюро вартістю 30 000 грн, які Клієнт зобов`язаний сплатити протягом трьох банківських днів, з дня підписання договору.

Ухвалюючи додаткове рішення про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу у заявленому розмірі суд дійшов висновку про доведеність та обгрнтованість заявленого позивачем розміру витрат на правничу допомогу, яку він поніс у зв`язку із розглядом цієї справи.

При цьому суд зазначив, що сторона відповідача ні в який спосіб не заперечила вимоги про стягнення витрат на правову допомогу, не подала клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката.

Колегія суддів погодитися із висновками суду першої інстанції щодо розміру витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають стягненню відповідвача на користь позивача не може, з огляду на наступне.

Так, згідно зі статтею 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу.

Відповідно до пунктів 1, 2, 4, 5, 6, 12 частини третьої статті 2 ЦПК Україниосновними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Зі змісту статей10, 11, 12, 13 ЦПК Українив узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору, у тому числі і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (частина перша статті 133 ЦПК України).

Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, віднесено витрати на професійну правничу допомогу.

Пунктом 2 частини першої статті 1 Закону України Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що адвокатська діяльність - це незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Відповідності до статті 26 Закону № 5076-VI адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Визначення договору про надання правової допомоги міститься в статті 1 Закону № 5076-VI, згідно з якою договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

За пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).

Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Відповідно до частини першоїстатті 134 ЦПК Україниразом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.

За змістом статті 137 ЦПК Українивитрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: - розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; - розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Згідно з частиною восьмоюстатті 141 ЦПК Українирозмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат на правничу допомогу: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року в справі №826/1216/16 зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

У постанові Верховного Суду від 20 жовтня 2021 року у справі № 757/29103/20-ц зазначено, що у разі підтвердження обсягу наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, обґрунтованості їх вартості, витрати за такі послуги підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України). Визначальним у цьому випадку є факт надання адвокатом правової допомоги у зв`язку із розглядом конкретної справи.

Сукупний аналіз норм процесуального кодексу, якими врегульовано питання критеріїв визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу, дає підстави дійти висновку, що вирішення питання розподілу витрат на професійну правничу допомогу по суті (розміру суми витрат, які підлягають відшкодуванню) є обов`язком суду, зокрема,шляхом надання оцінки доказам поданим стороною із застосуванням критеріїв визначених у ст. 137, 141 ЦПК України.

Такий обов`язок у кожному конкретному випадку реалізовується на засадах змагальності та рівності сторін, шляхом надання сторонам можливості надати свої міркування/заперечення. За наслідками оцінки обставин справи і наведених учасниками справи щодо цього питання обґрунтувань та дослідження поданих стороною доказів, суд і ухвалює рішення в цій частині.

В пунктах 33- 34, 37 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі №910/12876/19 зазначено, що нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат як їхдійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову з урахуванням складності та значення справи для сторін.

Також відповідно до усталеної практики Верховного Суду суд, вирішуючи питання про судові витрати та своєчасність подання доказів понесених додаткових витрат на професійну правничу допомогу, повинен враховувати, що:

- не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат, а тому, вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі №904/4507/18 та від 16.11.2022 у справі №922/1964/21);

- при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.12.2021 у справі №927/237/20, постанова Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №826/1216/16 та додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №775/9215/15ц);

- суд зобов`язаний оцінити розмір адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №826/1216/16 та додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №775/9215/15ц).

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях від 12.10.2006 у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10.12.2009 у справі "Гімайдуліна і інших проти України" (пункти 34-36), від 23.01.2014 у справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26.02.2015 у справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначається, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими (необхідними), а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір (позиція викладена Верховним Судом у додаткових постановах від 20.05.2019 у справі №916/2102/17, від 25.06.2019 у справі №909/371/18, у постановах від 05.06.2019 у справі №922/928/18, від 30.07.2019 у справі №911/739/15 та від 01.08.2019 у справі №915/237/18).

У постанові Верховного Суду від 03.11.2023 у справі №914/2355/21 висловлено правову позицію, відповідно до якої суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Таким чином у вирішенні заяви сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу, суд керуючись принципами пропорційності та справедливості, має обов`язок дослідити та оцінити додані заявником до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації.

Зокрема, чи відповідають зазначені у документах дані щодо характеру та обсягу правничої допомоги, наданої адвокатом, документам, наявним у судовій справі, чи не вчиняв адвокат під час розгляду справи дій, які призвели до затягування розгляду справи, зокрема, але не виключно, чи не подавав явно необґрунтованих заяв і клопотань, чи не включено у документи інформацію щодо витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, які не підтверджені належними доказами та навпаки, якими доказами підтверджується заявлена до відшкодування сума, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги.

Подані стороною докази на підтвердження її витрат підлягають оцінці як з точки зору відповідності цих дій вимогам законодавства, так і їх спрямованості на забезпечення права сторони (на користь якої ухвалене судове рішення) на відшкодування судових витрат.

Із урахуванням конкретних обставин, зокрема, ціни позову суд може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи. У визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; тривалість розгляду і складність справи тощо.

Таким чином, стягнення повної вартості витрат на правничу допомогу, понесених позивачнм не узгоджується з критеріями розумності їхнього розміру і пропорційності, так як ці витрати не мають характеру необхідних та не обґрунтовують обсягу фактичних дій представника заявника, які достатньою мірою можуть бути співвіднесені з досягненням успішного результату.

Тобто, не є розумно обґрунтованим і, відповідно, такі витрати не можуть бути відшкодовані іншою стороною тільки лише через те, що вони дійсно понесені позивачем (справедлива сатисфакція).

У вирішенні спірного питання, чи є розмір витрат позивача на правничу допомогу обґрунтованим та пропорційним до предмета спору у цій справі, суд враховує конкретні обставини справи. Зокрема: суб`єктний склад (з позовом у даному спорі звернулась фізична особи); характер спірних правовідносин (визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню); правові дії та позиції сторін спору в суді першої інстанції; висновки Верховного Суду щодо застосування положень статті 141 ЦПК України; критерії Європейського суду з прав людини (відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір).

Отже, у справі, що переглядається, за відсутності клопотання відповідача про зменшення витрат позивача на професійну правничу допомогу колегія суддів, керуючись, зокрема, такими критеріями, як обґрунтованість та пропорційність до предмета спору, а також ураховуючи критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, дійшла висновку не присуджувати позивачу на користь якого ухвалено судове рішення, всі його витрати на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції, що заявлені до стягнення у розмірі 30 000,00 грн. Суд вважає за необхідне зменшити суму витрат на правничу допомогу, враховуючи висновки апеляційного суду при перегляді справи в частині оскарження рішення суду в частині стягнення розміру матеріального збитку.

На підставі наведеного вище, колегія суддів дійшла висновку, що витрати позивача на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції, підлягають частковому покладенню на відповідача. Зокрема, керуючись критеріями обґрунтованості, пропорційності та розумності, суд вважає, що розмір таких витрат має становити 10 000,00 грн.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право змінити рішення.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що додаткове рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 18 грудня 2024 року слід змінити, зменшивши стягнуті з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу з 30 000,00 грн до 10 000,00 грн.

Такий розмір витрат на правничу допомогу відповідає критерію розумності їхнього розміру, конкретним обставинам справи, з урахуванням її складності, необхідних процесуальних дій сторони та часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують доведеність надання адвокатом позивачу правничої допомоги у цій справі та не можуть бути підставою для відмови позивачу у відшкодуванні понесених ним витрат на правничу допомогу в повному обсязі.

При цьому, апеляційним судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Щодо розподілу судових витрат.

Згідно ч. 13ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1 цієї статті, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно п.1 ч.2ст. 141 ЦПК Україниінші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача в разі задоволення позову.

При поданні позовної заяви позивачем було сплаченосудовий збіру розмірі 3 419,15 грн.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04 грудня 2024 року позовні вимоги було задоволено повністю та стягнуто з відповідача на користь позивача витрати по сплатісудового зборкув розмірі 3 419,15 грн.

При поданні апеляційної скарги відповдачем було сплачено судовий збір у розмірі 5128,73 грн.

За результатами апеляційного перегляду справи апеляційну скаргу було задоволено частково, рішення суду було змінено, зменшено суму стягнення матеріальних збитків з з 341 915,32 грн до 159 321,10 грн, з урахуванням того, що позовні вимоги задоволено частково (46,60%) зменшенню підлягає стягнутий з відповідача на користь позивача судовий збір з 3 419,15 грн до 1 593, 21 грн.

Понесені відповідачем та документально підтвердженні судові витрати, що складаються з судового збору за подання апеляційної скарги слід покласти на позивача у пропорційному розмірі до задоволених вимог скарги, що складає - 2 738,91 грн.

В решті рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04 грудня 2024 року та додаткове рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 18 грудня 2024 року суд залишає без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, п. 4 ч. 3 ст. 376, ст.ст. 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником ОСОБА_3 ,задовольнити частково.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04 грудня 2024 року змінити, зменшивши стягнуті з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_5 , АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_6 , АДРЕСА_2 ) матеріальні збитки, спричинені внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з 341 915 (триста сорок одна тисяча дев`ятсот п`ятнадцять) гривень 32 копійки, до 159 321 (сто п`ятдесять дев`ять тисяч триста двадцять одна) гривня 10 копійок, а також зменшивши судовий збір з 3 419 (три тисячі чотириста дев`ятнадцять) гривень 15 копійок до 1 593 (одна тисяча п`ятсот дев`яносто три) гривні 21 копійок.

Додаткове рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 18 грудня 2024 року змінити, зменшивши стягнуті з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_5 , АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_6 , АДРЕСА_2 ) витрати на професійну правничу допомогу з 30 000 (тридцять тисяч) гривень 00 копійок до 10 000 (десяти тисяч) гривень 00 копійок.

В решті рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04 грудня 2024 року та додаткове рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 18 грудня 2024 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_6 , АДРЕСА_2 )на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_5 , АДРЕСА_1 ) судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 2 738 (дві тисячі сімсот тридцять вісім) гривень 91 копійка.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 21 березня 2025 року.

Судді

Л. Д. Поливач

А. М. Стрижеус

О. І. Шкоріна