КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/3417/2025 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 березня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Гаврилко Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 16 вересня 2024 року у справі за заявою ОСОБА_2 про забезпечення позову до подання позовної заяви до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики,

в с т а н о в и в:

У вересні 2024 року ОСОБА_2 звернулась до суду із заявою про забезпечення позову до подання позовної заяви про стягнення заборгованості за договором позики, в якій просила вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти, що належать ОСОБА_1 та знаходяться на всіх його рахунках в усіх банківських або фінансово-кредитних установах, на все рухоме і нерухоме майно, що належить на праві власності ОСОБА_1 , в межах заявленої суми заборгованості у розмірі 17 500 000,00 грн.

В обґрунтування заяви зазначила, що 23 серпня 2023 року між нею та ОСОБА_1 було укладено нотаріально посвідчений договір позики, відповідно до умов якого останній отримав від неї в борг грошові кошти у розмірі 17 500 000,00 грн, які зобов`язався повернути до 23 серпня 2024 року включно. Однак, поведінка позичальника свідчить, що він не має наміру здійснювати розрахунок з позикодавцем, оскільки у строк, передбачений договором, борг не повернув, на претензії щодо виконання взятих на себе зобов`язань не реагує і від будь-якого контакту ухиляється. У зв`язку з чим, з метою захисту своїх прав та інтересів вона має намір звернутися до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики, а невжиття заходів забезпечення цього позову може призвести до утруднення чи невиконання майбутнього рішення суду у разі задоволення позовних вимог та позбавить її ефективного захисту порушеного права.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 16 вересня 2024 року заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову до подання позовної заяви задоволено.

Накладено арешт на грошові кошти, що належать ОСОБА_1 і знаходяться на його рахунках в усіх банківських установах та на все рухоме і нерухоме майно, що належить на праві власності ОСОБА_1 , в межах суми у розмірі 17 500 000,00 грн.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що майбутнім предметом позову ОСОБА_2 є майнові вимоги про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за договором позики, строк виконання зобов`язань за яким настав 23 серпня 2024 року, тому беручи до уваги, що заявником неодноразово направлялись позичальнику претензії з вимогами про повернення суми боргу у розмірі 17 500 000,00 грн, наявні підстави вважати, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання можливого рішення, ухваленого по суті справи.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Бовсуновської С.О. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи й порушення норм процесуального права, та відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, вказує, що висновки суду першої інстанції є безпідставними, оскільки не підтверджені належними доказами, які б достовірно свідчили про вчинення ОСОБА_1 , який понад 2 роки перебуває за межами України, дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання за договором після пред`явлення вимоги кредитора, в тому числі на реалізацію майна чи здійснення підготовчих дії до його реалізації.

Самі лише твердження заявника про потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення у разі задоволення позову без долучення відповідних доказів та обґрунтувань, не є достатньою підставою для задоволення заяви про забезпечення позову.При цьому реалізація права на забезпечення позову не може бути використана заявником в якості тиску на особу для спонукання її до здійснення оплати заборгованості до ухвалення рішення суду за наслідками розгляду справи по суті.

Звертає увагу, що заява про забезпечення позову до подання позовної заяви була подана до суду 16 вересня 2024 року з порушенням пункту 6 частини першої статті 151 ЦПК України - без пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення і суд це питання взагалі не вирішував. Сам позов про стягнення заборгованості не був поданий до суду саме в межах даної справи № 761/33943/24, а був пред'явлений лише 30 вересня 2024 року в межах іншої справи № 761/36579/24 з порушенням частини четвертої статті 152 ЦПК України, тому оскаржувана ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню, а заява про забезпечення позову - поверненню ОСОБА_2 відповідно до частини десятої статті 153 ЦПК України.

Також наголошує, що у поданій заяві не наведено переконливих обґрунтувань і не доведено належними доказами того факту, що невжиття заходів забезпечення позову дійсно може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист порушених прав або інтересів ОСОБА_2 в обраний нею спосіб, а обставини, на які вона посилається, як на підставу для вжиття заходів забезпечення позову, не свідчать про те, що ОСОБА_1 має намір не виконувати рішення суду у даній справі та/або вчиняє активні дії, спрямовані на ухилення від виконання зобов`язання за договором позики.

При цьому предметом позовних вимог ОСОБА_2 є стягнення заборгованості за договором позики у розмірі 17 500 000,00 грн, але заявник просить накласти арешт на грошові кошти та майно, що належать ОСОБА_1 , у межах заявленої суми заборгованості, не надавши доказів належності ОСОБА_1 на праві власності конкретно визначеного майна вартістю, що не перевищує 17 500 000,00 грн, що, на думку скаржника, не відповідає критеріям розумності, обґрунтованості і адекватності вимог, забезпеченню збалансованості інтересів сторін, наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги.

Заявник правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалась, що в силу вимог частини третьої статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду ухвали суду першої інстанції.

Учасники справи у призначене судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином через своїх представників - адвокатів Бовсуновську С.О. та Тарасуна В.Г., які у день засідання надіслали засобами підсистеми «Електронний суд» заяви (клопотання) про відкладення розгляду справи у зв`язку із погіршенням стану здоров`я кожного із них.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Отже, процесуальним законом суду апеляційної інстанції надано право розгляду справи за відсутності сторін, які належним чином повідомлені про розгляд справи, незалежно від причин їх неявки.

Як неодноразово зазначалось Верховним Судом, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні учасників справи та/або їх представників, а неможливість вирішення спору (питання) у відповідному судовому засіданні без участі особи, яка не з`явилась (див.постанову Верховного Судувід 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16).

У постанові від 22 листопада 2024 року у справі № 727/6078/22 Верховний Суд вказав, що «Судом апеляційної інстанції встановлено, що позивачка була належним чином повідомлена про дату, час та місце судового розгляду справи, від її уповноваженого представника надійшла заява про відкладення розгляду справи, яку було відхилено судом апеляційної інстанції. Причин неможливості явки уповноваженого представника позивачки для участі у судовому розгляді справи в суді апеляційної інстанції, а також обставин, які ОСОБА_1 мала намір особисто повідомити суду, остання не зазначила. З огляду на належне повідомлення заявниці про дату, час та місце судового розгляду справи, викладення її позиції у тексті відзиву на апеляційну скаргу, неявку уповноваженого представника позивачки для участі у розгляді справи, беручи до уваги положення статті 372 ЦПК України, строки розгляду справи, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для висновку про порушення судом апеляційної інстанції гарантій, визначених статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.».

Європейський суд з прав людини, рішення якого є джерелом права згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», також неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Шульга проти України», заява № 16652/04).

Виходячи з наведеного, колегія суддів у межах своїх повноважень дійшла висновку про визнання неявки представників сторін в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному перегляду справи та з огляду на те, що вони належним чином повідомлені про судове засідання у справі, з урахуванням категорії справи, яка стосується виключно питання щодо забезпечення позову, строків її розгляду та доводів апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції, на підставі статей 369, 372 ЦПК України ухвалила проводити розгляд справи за відсутності представників учасників справи, які не з`явилися в судове засідання.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини першої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

На підставі частини другої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це тимчасове обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна (у тому числі грошових сум, цінних паперів, корпоративних прав тощо) чи підготовчі дії до його реалізації.

Заява про забезпечення позову повинна містити, зокрема, предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позов (пункт 3 частини першої статті 151 ЦПК України).

Обґрунтування необхідності забезпечення позову полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення заяви про забезпечення позову. Крім того, особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна довести відповідність (адекватність) засобу забезпечення позову.

У частині першій статті 150 ЦПК України закріплено види забезпечення позову. Зокрема, позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Водночас заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина третя статті 150 ЦПК України).

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, з майновими наслідками накладення арешту на майно (грошові кошти) відповідача.

Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.

Інститут забезпечення позову є сукупністю встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Під час розгляду заяви про забезпечення позову суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

З матеріалів справи вбачається, що предметом позовних вимог, які має намір пред`явити ОСОБА_2 до ОСОБА_1 в судовому порядку, є стягнення заборгованості за договором позики від 23 серпня 2023 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Іванченком В.Ю. за реєстровим № 920, у розмірі 17 500 000,00 грн.

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову до подання позовної заяви про стягнення заборгованості, ОСОБА_2 в особі свого представника - адвоката Тарасуна В.Г. просила вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти, що знаходяться на рахунках ОСОБА_1 в банківських або фінансово-кредитних установах, та на все майно, що належить останньому на праві власності, в межах заявленої суми боргу у розмірі 17 500 000,00 грн, посилаючись на існування реальної небезпеки утруднення чи взагалі неможливості виконання майбутнього рішення суду у разі задоволення позовних вимог, а також з метою ефективного захисту її порушених прав або інтересів.

До вказаної заяви були додані докази, зокрема, щодо існування між сторонами договірних (позичкових) правовідносин, виконання умов договору позикодавцем шляхом перерахування коштів в безготівковій формі двома траншами на поточний рахунок позичальника, надсилання боржнику претензій кредитора щодо повернення суми позики доступними засобами зв`язку.

Так, необхідність застосування заходів забезпечення позову випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цих заходів призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду у разі задоволення позову.

Забезпечення позову є засобом, спрямованим на запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи, що полягає у вжитті заходів, за допомогою яких у подальшому гарантується виконання судових актів. При цьому сторона, яка звертається з заявою про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення з такою заявою.

При розгляді заяви про забезпечення позову вирішується лише питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову і не вирішуються матеріально-правові вимоги та наперед результат розгляду справи по суті позову.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог.

Умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, що має бути підтверджено доказами наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову.

Таким чином, умовою застосування заходів забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Колегія суддів також враховує, що забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17 зазначено, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову бути домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

У постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 17 червня 2022 року у справі № 908/2382/21 зроблено висновок про те, що виконання в майбутньому судового рішення у справі про стягнення грошових коштів, у разі задоволення позовних вимог, безпосередньо пов`язано з обставинами наявності у боржника присудженої до стягнення суми заборгованості. Заборона відчуження або арешт майна, які накладаються судом для забезпечення позову про стягнення грошових коштів, мають на меті подальше звернення стягнення на таке майно у разі задоволення позову. При цьому обраний вид забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, оскільки арештоване майно фактично перебуває у володінні власника, а обмежується лише можливість розпоряджатися ним. Можливість накладення арешту на майно, не обмежуючись грошовими коштами відповідача, в порядку забезпечення позову у спорі про стягнення грошових коштів є додатковою гарантією для позивача того, що рішення суду у разі задоволення позову, буде реально виконане та позивач отримає задоволення своїх вимог. Крім того, у разі задоволення позову у справі про стягнення грошових коштів, боржник матиме безумовну можливість розрахуватись із позивачем, за умови наявності у нього грошових коштів у необхідних для цього розмірах, без застосування процедури звернення стягнення на майно боржника.

У постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 березня 2023 року у справі № 905/448/22звернуто увагу на те, що у випадку подання позову про стягнення грошових коштів можливість відповідача в будь-який момент як розпорядитися коштами, які знаходяться на його рахунках, так і відчужити майно, яке знаходиться у його власності, є беззаперечною, що в майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача. За таких умов вимога надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном) свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін.

Крім того, подібні висновки про те, що у справах, де предметом спору є стягнення грошових коштів, накладення арешту на майно є належним видом забезпечення позову, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (Воловік проти України, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

З огляду на наведене обґрунтованими є висновки суду першої інстанції про те, що накладення арешту на грошові кошти та майно, що належать ОСОБА_1 , є необхідним і співмірним заходом, який випливає з фактичних обставин, які свідчать про те, що протягом вирішення спору про стягнення заборгованості за договором позики у заявленому ОСОБА_2 розмірі не виключається можливість відчуження позичальником, як стороною цього договору, свого майна і грошових коштів, які знаходяться на його рахунках, що може істотно ускладнити чи унеможливити виконання в майбутньому рішення суду, а також забезпечити ефективний захист і поновлення порушених прав та інтересів заявника, за захистом яких вона має намір звернутися до суду.

Суду першої інстанції було надано достатньо доказів і наведено значимі факти того, що захист прав та інтересів ОСОБА_2 є неможливим без вжиття заходів забезпечення позову у вигляді накладення арешту на грошові кошти і майно ОСОБА_1 , тому доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що заява про забезпечення позову до подання позовної заяви була подана до суду з порушенням пункту 6 частини першої статті 151 ЦПК України, а саме без пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення, безпідставні, оскільки така пропозиція наявна у поданій заяві, де заявник зазначила, що запропонований нею захід забезпечення позову не обмежує право власника здійснювати користування належним йому майном та не передбачає наявність збитків, відповідно відсутні підстави для пропозицій щодо зустрічного забезпечення.

Доводи представника ОСОБА_1 - адвоката Бовсуновської С.О. про те, що суд першої інстанції в порушення приписів частини восьмої статті 153 ЦПК України не вирішив питання щодо зустрічного забезпечення також не заслуговують на увагу.

Відповідно до частини восьмої статті 153 ЦПК України в ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову і підстави його обрання та вирішує питання зустрічного забезпечення. Суд може також зазначити порядок виконання ухвали про забезпечення позову.

Згідно із частиною першою статті 154 ЦПК України суд може вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення).

Отже, відповідно до вказаних положень процесуального закону, суд має право, однак не зобов`язаний вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування збитків відповідача.

Випадки обов`язкового застосування зустрічного забезпечення встановлені частиною третьою статті 154 ЦПК України, відповідно до якої суд зобов`язаний застосовувати зустрічне забезпечення, якщо: позивач не має зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України та майна, що знаходиться на території України, в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові; або суду надані докази того, що майновий стан позивача або його дії щодо відчуження майна чи інші дії можуть ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду про відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові.

Оскільки обставини, за наявності яких суд зобов`язаний застосувати зустрічне забезпечення, представником скаржника не наведено і колегією суддів не встановлено, з огляду на зміст самої заяви про забезпечення позову в частині відсутності пропозицій заявника щодо зустрічного забезпечення відповідно положень статей 153, 154 ЦПК України, вказані доводи є необґрунтованими.

Аргументи представника скаржника про те, що позовна заява про стягнення заборгованості не була подана заявником до суду у десятиденний строк в межах цієї справи № 761/33943/24, що є порушенням частини четвертої статті 152 ЦПК України, колегія суддів не сприймає, адже ці обставини можуть бути підставою для скасування заходів забезпечення позову, вжитих судом до подання позовної заяви, за заявою заінтересованої особи в порядку, визначеному пунктом 1 частини тринадцятої статті 158 ЦПК України, а не підставою для скасування в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції про вжиття заходів забезпечення позову, на час постановлення якої цих обставин не існувало.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що предметом позовних вимог ОСОБА_2 є стягнення заборгованості за договором позики у розмірі 17 500 000,00 грн, але заявник просить накласти арешт на грошові кошти та майно, що належать ОСОБА_1 , у межах заявленої суми заборгованості, не надавши доказів належності йому на праві власності конкретно визначеного майна зазначеною вартістю, слід зазначити таке.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

При оцінці зазначеної співмірності, слід ураховувати безпосередній зв`язок заяви про забезпечення позову з предметом позову, співвідношення заявленій вимозі, необхідність вжиття забезпечувальних заходів їхній меті.

Правозастосовна практика стосовно вирішення питання про забезпечення позову є остаточно сформованою і усталеною.

Суд касаційної інстанції неодноразово роз`яснював у своїх постановах, що предмет спору між сторонами, який виник з приводу стягнення заборгованості (грошових коштів), безпосередньо пов`язаний зі способом забезпечення позову у вигляді арешту майна та з обставинами наявності у боржника присудженої до стягнення суми боргу, а невжиття таких заходів забезпечення позову може істотно ускладнити в майбутньому рішення суду чи унеможливити ефективний захист прав позивача, за захистом якого він звернувся до суду.

У справі, яка переглядається, з метою повного та своєчасного виконання ймовірного судового рішення накладення арешту на майно та грошові кошти загальною вартістю, яка відповідає ціні позову у розмірі 17 500 000,00 грн, є співмірним із позовними вимогами, які заявник має намір пред`явити в суді.

Отже, застосовуючи такий вид забезпечення позову, як накладення арешту на грошові кошти, що належать ОСОБА_1 та знаходяться на його рахунках в банківських установах та на все рухоме і нерухоме майно, що належить йому на праві власності, в межах ціни позову у розмірі 17 500 000,00 грн, суд першої інстанції вірно встановив наявність спору між сторонами, ризик незабезпечення ефективного захисту порушених прав заявника, який може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду в цій справі, співмірність обраного заявником виду забезпечення позову з позовними вимогами.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погоджується в повній мірі, адже вжиті судом заходи забезпечення позову є доцільними та співмірними з вимогами позову, а невжиття таких заходів може призвести до істотного порушення прав та охоронюваних законом інтересів заявника та утруднити виконання рішення суду в майбутньому.

Крім цього, вжиття заходу забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти в межах ціни позову не порушує принципу диспозитивності, а сприяє дотриманню принципів співмірності та адекватності вжитого заходу забезпечення позову. Такий захід не позбавляє скаржника права володіння майном, на яке накладений арешт, оскільки обмеження розповсюджується лише на право розпоряджання грошовими коштами на банківських рахунках виключно в межах заявленої ціни позову.

Можливість накладення арешту на майно в порядку забезпечення позову у спорі про стягнення коштів є додатковою гарантією для заявника того, що рішення суду у разі задоволення позову, буде реально виконане та остання отримає задоволення своїх вимог.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача. Таке тимчасове обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб здійснюється в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивачки. Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Такі висновки узгоджуються з постановою Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 16 серпня 2018 року у справі № 910/1040/18.

Наведений захід забезпечення позову відповідає вимогам розумності, обґрунтованості, адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову і спроможний забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову. Невжиття таких заходів забезпечення позову призведе до неможливості виконання судового рішення і породження нових спорів, що не відповідає завданню цивільного судочинства. Будь-які права інших осіб, що не є учасниками судового процесу, не порушуються у зв`язку із вжиттям такого заходу.

Як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

У контексті вказаної практики колегія суддів вважає вищенаведене обґрунтування цієї постанови достатнім, а висновки суду першої інстанції визнає більш логічно обґрунтованими та послідовними, аніж аргументи апеляційної скарги скаржника.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що посилання апеляційної скарги є необґрунтованими, ухвала суду першої інстанції про задоволення заяви про забезпечення позову у даній справі постановлена відповідно до вимог матеріального та процесуального законодавства і підстав для її скасування не вбачається.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Постанова апеляційного суду, яка прийнята з такого процесуального питання, як вжиття заходів забезпечення позову, не стосується вирішення спору по суті та не є остаточним судовим рішенням у справі, тому відповідно до положень статей 141, 382 ЦПК України питання розподілу судових витрат у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції не вирішується.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 16 вересня 2024 року про забезпечення позову у даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 20 березня 2025 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній