Справа № 466/809/20
Провадження № 2/466/52/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 березня 2025 року м. Львів

Шевченківський районний суд м.Львова

у складі: головуючого судді Невойта П.С.,

секретаря судового засідання Пукшина А.В.,

справа №466/809/20

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу в порядку спрощеного позовного провадження за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором, -

в с т а н о в и в:

31.01.2020 року адвокат Качмар І.О. звернувся до суду з позовною заявою в інтересах ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , до ОСОБА_2 , РНОКПП - НОМЕР_2 , та просить суд ухвалити рішення про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 21 жовтня 2019 року в сумі 7336,93 дол. США, а також судові витрати.

В обґрунтування своїх вимог покликається на те, що 21.10.2019 року між позивачем, ОСОБА_1 та відповідачем, ОСОБА_2 було укладено Договір позики грошових коштів, посвідчений нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Топоровською Н.В. за реєстраційним номером 4220.

Згідно з умовами даного договору позивач передав у власність відповідача грошові кошти у сумі 175245, 00 грн. (сто сімдесят п`ять тисяч двісті сорок п`ять) гривень 00 копійок, що відповідно до офіційного курсу НБУ на момент укладення договору становило 7000 (сім тисяч) доларів США 00 центів, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцю таку ж суму грошових коштів на умовах, визначених цим договором не пізніше 21 грудня 2019 року.

Грошові кошти були передані відповідачу до підписання даного договору. На підтвердження отримання грошей Позичальник ОСОБА_2 21 жовтня 2019 року власноруч написав розписку, скріпивши її власним підписом. Відповідно до п. 3 Договору, Позичальник не сплачує відсотків за користування грошовими коштами.

ОСОБА_2 свого обов`язку щодо повернення коштів не виконав, кошти не повернув, а тому позивач звертається до суду за захистом свого порушеного права.

Відповідач не скористався правом подання відзиву на позовну заяву.

Ухвалою від 04.02.2020 позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.

Представником позивача адвокатом Качмар.І.О. 14.02.2020 недоліки усунуто.

Ухвалою від 17.02.2020 року суд прийняв до розгляду та відкрив провадження в цивільній справі, вирішив проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження.

Відповідно до ухвали від 14.05.2020 року провадження у даній справі було зупинено до набрання законної сили рішенням суду у справі №465/7504/19 за позовом ОСОБА_2 до приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Топоровської Наталії Василівни та ОСОБА_1 про визнання недійним договору позики грошових коштів від 21.10.2019 та зобов`язання анулювання реєстраційного запису.

Ухвалою від 31 грудня 2024 року суд поновив провадження у справі №466/809/20.

21 березня 2025 року відповідач подав до суду письмові пояснення, в яких просив відмовити позивачу ОСОБА_1 в задоволенні позову. В обґрунтування посилався на те, що договір позики № 4220 від 21.10.2019 року він, ОСОБА_2 , уклав з позивачем ОСОБА_1 , внаслідок психологічного тиску і погроз позивача та інших осіб. Вважає, що укладений договір як правочин є недійсним на підставі ст. 231 ЦК України.

В судовому засіданні, яке відбулося 21.03.2025 року представник позивача адвокат Гаврилюк О.Р. підтримав вимоги заявлені в позовній заяві, просив позов задоволити.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник адвокат Лісовий О.О. заперечили щодо задоволення позову. Підтримали доводи, які відповідач виклав у письмових поясненнях.

З`ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши зібрані по справі докази, давши оцінку належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності, застосовуючи до визначених правовідносин норми матеріального та процесуального права, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи із такого.

Суд встановив наступні факти та відповідні ним правовідносини.

21.10.2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики на суму 175245, 00 гривень, що згідно з офіційним курсом НБУ на момент укладення договору становило 7000 доларів США 00 центів на строк до 21 грудня 2019 року /а.с. 8/.

ОСОБА_2 свого обов`язку за договором не виконав, кошти не повернув.

Статтею ст.526 ЦК України, серед іншого визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Відповідно до абз.2 ч.1 ст.526 ЦК України зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Згідно ч.2 ст. 251 ЦК України терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.

Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ч.2 ст. 252 ЦК України).

Оцінюючи формулювання розписки, яка надана до суду та договору №4220 від 21.10.2019 року, суд приходить до висновку, що відповідач ОСОБА_2 дійсно отримав від позивача ОСОБА_1 грошові кошти, які зобов`язувався повернути до 21.12.2019 року.

У відповідності зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти; цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства; у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування; у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду; у випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події.

Поняття позикових відносин і договору позики визначаються положеннями гл.71 Цивільного Кодексу України.

Відповідно до ст.1046 ЦК за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (п.2 ч.1 ст.1046 ЦК).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій ст.640 ЦК, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (ч.1 ст.207 ЦК).

Як на підтвердження невиконання зобов`язання представник позивача надав суду оригінал договору позики від 21.10.2019 року, який посвідчений приватним нотаріусом ЛМНО Топоровською Н.В., реєстраційний номер - №4220.

Крім цього, в матеріалах справи міститься копія розписки відповідача ОСОБА_2 , яка написана ним власноруч та скріплена його підписом /а.с. 7/.

Згідно зі ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу; зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Декретом № 15-93 встановлено режим здійснення валютних операцій на території України, визначено загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов`язки суб`єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства.

У частині четвертій статті 5 Декрету № 15-93 наведено вичерпний перелік обставин, за яких особа, яка здійснює валютну операцію, має отримати на її здійснення індивідуальну ліцензію. Декретом № 15-93 не передбачено обов`язку в отриманні індивідуальної ліцензії на передачу/отримання між фізичними особами - резидентами/ нерезидентами, які перебувають в Україні, іноземної валюти в позику.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Судом встановлено, якщо Позичальник своєчасно не поверне Позикодавцю суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму основного боргу та десять відсотків річних за кожен місяць протермінування від простроченої суми, п.6 Договору.

Таким чином, у зв`язку з протермінуванням Позичальником повернення суми позики, також підлягають нарахуванню з часу протермінування (з 21.12.2019 року) та стягненню десять відсотків річних за кожен місяць прострочення, що становить станом на 21.01.2020 року у розмірі 58 (п`ятдесят вісім) доларів США.

Окрім цього, ч. 1 ст. 1048 ЦК України передбачено право позикодавця на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ.

Відтак, на користь позивача також підлягають стягненню проценти за користування сумою позики, обраховані, виходячи із облікової ставки НБУ за період з 21.10.2019 року по 21.01.2020 року, сума яких становить 261,10 дол. США (двісті шістдесят один долар США десять центів).

Згідно з ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

Отже, на користь позивача також підлягають сплаті 3 відсотки річних за період з 21.12.2029 року по 21.01.2020 року, що становить 17,83 дол. США (сімнадцять доларів вісімдесят три центи).

Таким чином, у зв`язку з невиконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань - загальний розмір заборгованості ОСОБА_2 за договором позики від 21.10.2019 року станом на час подання позову становить 7336, 93 дол. США (сім тисяч триста тридцять шість доларів США дев`яносто три центи), що в гривневому еквіваленті становить 178 434, 14 грн. (сто сімдесят вісім тисяч чотириста тридцять чотири гривні 14 коп.).

Суд, дослідивши докази, які містяться в матеріалах справи, враховуючи приписи ст. 204 ЦК України, за якими правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним, та враховуючи, що відповідачем були отримані вказані грошові кошти за договором позики, а тому вважає позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором позики є такими, що знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, оскільки заборгованість не погашена, та доказів її повернення до суду надано не було, позика є неповернута.

Згідно вимог п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Згідно квитанції 0.0..1 від 30.01.2020 позивачем сплачено судовий збір в розмірі 1784,24 грн. за подання позовної заяви /а.с.6/.

Крім цього, відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, представником у суді може бути адвокат або законний представник.

Згідно з ч.ч. 1-4 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У позовній заяві зазначено, що попередня сума витрат на правову допомогу становить 20 000 грн. Даний факт підтверджується попереднім (орієнтовним) розрахунком суми судових витрат /а.с. 10/.

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі №199/3939/18-ц та у постанові від 09.06.2020 року у справі № 466/9758/16-ц, у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування стороною позивача надано попереднім (орієнтовним) розрахунком суми судових витрат від 21.01.2020 року. Однак, зазначений вид робіт виконаний не повністю , представник позивача приймав участь у 2-х судових засіданнях Зважаючи на викладене, враховуючи предмет позову, час, витрачений адвокатом для надання послуг, з урахуванням обсягу роботи, зазначеного в детальному розрахунку наданих правничих послуг, та кількості годин, необхідних, з точки зору суду, для його виконання фахівцем у галузі права, з урахуванням зібраних та наданих суду доказів, беручи до уваги принципи співмірності та розумності судових витрат, суд вважає, що сума 20 000,00 грн. не є співмірною, а відтак, приходить до висновку про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу до 3000,00 грн., що буде за даних обставин справи буде справедливим і співмірним відшкодуванням таких.

Таким чином суд вважає можливим задовольнити вимогу про стягнення витрат на професійну правничу допомогу частково у розмірі 3 000,00 грн.

Окрім цього, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд приходить до висновку, що на підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача в користь позивача підлягають стягненню понесені ним судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, в розмірі 1784,34 грн./ одна тисяча сімсот вісімдесят чотири гривні 34 коп./.

Керуючись ст. 3, 12, 13, 77, 81, 141, 247, 259, 263-266, 268, 279 ЦПК України, суд,-

постановив:

позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 21 жовтня 2019 року в сумі 178 434, 14 (сто сімдесят вісім тисяч чотириста тридцять чотири гривні 14 коп.), що еквівалентно становило на день звернення до суду - 7336,93 дол. США /сім тисяч триста тридцять шість доларів США 93 центи/.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати, пов`язані із правничою професійною допомогою у розмірі 3 000 грн. (три тисячі гривень 00 коп.) та судовий збір у розмірі 1784,34 (одна тисяча сімсот вісімдесят чотири гривні 34 коп./.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІПН НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_3 .

Рішення може бути повністю або частково оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст рішення складено 26.03.2025 року.

Суддя П. С. Невойт