Справа № 348/2910/24
Провадження № 22-ц/4808/448/25
Головуючий у 1 інстанції Валігурський Г. Ю.
Суддя-доповідач Пнівчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої (судді-доповідача) Пнівчук О.В.,

суддів: Бойчука І.В., Томин О.О.,

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Надвірнянського районного суду від 31 січня 2024 року, у складі судді Валігурського Г.Ю., у справі за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військової частини НОМЕР_1 ), Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди,

в с т а н о в и в:

У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військової частини НОМЕР_1 ), Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди.

В обґрунтування позовних вимог вказав, що 20.07.2024 відносно нього розпочато провадження у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 204-1 КУпАП, застосовано адміністративне затримання, складено протокол про адміністративне правопорушення. Постановою Рахівського районного суду Закарпатської області від 13.09.2024 у справі № 305/2893/24 провадження у справі про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 204-1 КУпАП закрито на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю у його діях складу адміністративного правопорушення.

Позивач вважав, що працівники Державної прикордонної служби України формально та спрощено поставились до розгляду справи про адміністративне правопорушення, відмовились приєднувати докази та фіксувати надані позивачем ОСОБА_1 та його товаришем ОСОБА_2 пояснення щодо підстав перебування у Рахівському районі та відсутності у них наміру покидати територію України, також їм відмовлено у виклику захисника.

В позовній заяві вказував, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 майже добу були затримані та утримувались у ІНФОРМАЦІЯ_2 , лише 21.07.2024 близько 12:00 прибув уповноважений представник ІНФОРМАЦІЯ_3 для з`ясування обставин, і як наслідок їх було звільнено від тривалого незаконного утримання та позбавлення свободи.

Внаслідок неправомірних дій відповідача позивач зазнав моральних страждань, оскільки змушений був доводити свою невинуватість, відчував несправедливість, витрачав зусилля, на захист своїх прав та свобод, зокрема, звертався, за професійною правовою допомогою. На відшкодування моральної шкоди позивач просив стягнути з Державного бюджету 10 000 грн. Крім того, також стягнути 20 000 грн витрат на правничу допомогу, понесених під час розгляду справи про адміністративне правопорушення та 5 000 грн витрат на правничу допомогу у даній справі.

Просив стягнути з Державного бюджету України на його користь 10 000 грн моральної шкоди, 20 000 грн витрат на правничу допомогу у справі про адміністративне правопорушення та 5 000 грн витрат на правничу допомогу у цій справі.

Рішенням Надвірнянського районного суду від 31 січня 2024 року позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військової частини НОМЕР_1 ), Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди - задоволено частково.

Стягнуто з державного бюджету України на користь ОСОБА_1 10 000 грн на відшкодування моральної шкоди, 5 000 грн витрат на правничу допомогу у справі про адміністративне правопорушення, 5 000 грн витрат на професійну правничу допомогу, а всього 20 000 грн.

В задоволенні решти позову відмовлено.

Представник Військової частини НОМЕР_1 Барановська О.О. подала апеляційну скаргу на вказане рішення суду. Вважає рішення суду першої інстанції в частині задоволених вимог незаконним та необґрунтованим, судом першої інстанції ухвалене рішення з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, з неповним встановленням обставин справи, а також суд дійшов висновків які не відповідають обставинам справи.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами.

Зазначає, що у справах про відшкодування шкоди, в тому числі моральної, обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди. При цьому, сам лише факт порушення прав позивача не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди, оскільки моральна шкода має бути обов`язково аргументована поза розумним сумнівом із зазначенням того, які конкретно дії (бездіяльність) спричинили моральні переживання та наскільки вони були інтенсивними, щоб сягнути рівня страждань.

Вважає, що у справі, що переглядається, відсутній факт заподіяння шкоди рішеннями, діями чи бездіяльності позивачу та причинно-наслідковий зв`язок між заявленою шкодою і рішенням, діями чи бездіяльністю заподіювача. У матеріалах справи відсутні докази, що підтверджують факт заподіяння позивачеві моральних страждань та розмір (інтенсивність) заподіяння позивачеві моральних страждань. Відсутні обставини, які б вказували на чому ґрунтується розмір заявленої моральної шкоди і яким чином вона обрахована. Вважає, що розмір моральної шкоди визначений позивачем (10000 грн) є неспівмірним, нерозумним та несправедливим, та має на меті завдання збитків відповідачам та особисте збагачення позивача.

Визначальним у вирішенні спорів про стягнення шкоди є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суди встановлюють наявність факту заподіяння позивачу моральної шкоди саме тими діями, які встановлені судом. Разом з тим, належні і допустимі докази, які б доводили вищевказані обставини в матеріалах справи відсутні.

Зазначає, що відповідь на адвокатський запит, електронний лист щодо підтвердження бронювання, скріншот телефонної переписки, посадочний документ ОСОБА_2 та фотокартка з телефону є похідними доказами та безпосередньо не підтверджують жодну з обставин, що підлягає встановленню, а також перелічені докази не відповідають вимогам допустимості, в тому числі не є виданими органами, які мають право встановлювати чи засвідчувати відповідні юридичні факти та події.

Прикордонні наряди Державної прикордонної служби України не здійснюють оперативно-розшукову діяльність та не є органом досудового розслідування, прокуратури чи суду, а тому норми Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» на спірні правовідносини не поширюються та не можуть бути застосовані до спірних правовідносин.

Зазначає, що названий судом період адміністративного переслідування є строком під час якого здійснювалося правосуддя, а не переслідування позивача і у вказаний строк правосуддя чинив саме суд і прикордонний загін не може відповідати за строки та наслідки чинення судочинства.

Вважає, що позивач не був притягнений до адміністративної відповідальності, відносно нього було складено протокол, який надіслано в суд. Здійснення доставки позивача до ІНФОРМАЦІЯ_4 є припущенням, яке не ґрунтується на зібраних належних доказах

Судом першої інстанції безпідставно застосовано висновки Верховного Суду висловлені в постанові від 15.06.2022 у справі № 466/8176/20.

Також вважає, що не підлягають задоволенню вимоги щодо стягнення витрат на правничу допомогу, що надана по справі про адміністративне правопорушення, оскільки вона не пов`язана з цією справою. Чинним КУпАП не передбачено відшкодування витрат на правову допомогу у разі закриття провадження у справі у зв`язку з відсутністю події та складу адміністративного правопорушення, а отже заявлена позивачем вимога про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у справі про адміністративне правопорушення не може бути задоволена під час розгляду цієї справи, оскільки такі витрати не пов`язані з наданням правничої допомоги саме у цій справі. Також, договором, долученим до позову, не передбачена оплата правничої допомоги, а тому заявлені суми є безпідставними.

Зазначає, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо. Тому судом першої протиправно не застосована ст.137 ЦПК України.

Просить рішення суду в частині задоволених вимог скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову у цій частині відмовити.

Представник Державної казначейської служби України Варшавський О.П. подав клопотання, що за своїм змістом відповідає відзиву на апеляційну скаргу, однак до клопотання не додано документи, що підтверджують надіслання (надання) відзиву і доданих до нього доказів іншим учасникам справи. Тому відзив представника відповідача слід залишити без розгляду, відповідно до ст. 178 ЦПК України.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними в справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ (п.1 ч. 4 ст. 19 ЦПК України).

Малозначними є справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України).

Згідно із частиною першою статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Частиною першою статті 369 ЦПК України визначено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи категорію справи та ціну позову в даній справі, її апеляційний розгляд здійснюється в порядку письмового провадження.

Вислухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Судове рішення, ухвалене судом першої інстанції, вищезазначеним вимогам відповідає.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що внаслідок ініціювання процедури притягнення до адміністративної відповідальності за частиною другою статті 204-1 КУпАП, застосування адміністративного арешту, а в подальшому доставці представниками відповідача до ІНФОРМАЦІЯ_5 позивачу завдано моральної шкоди, право на відшкодування якої він набув на підставі постанови Рахівського районного суду Закарпатської області від 13 вересня 2024 року про закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення за відсутності у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною другою статті 204-1 КУпАП. Суд дійшов висновку про стягнення з держави на користь позивача 10 000 грн моральної шкоди та 5 000 грн витрат на правничу допомогу адміністративній справі та 5 000 грн у цій справі.

З таким висновком суду колегія суддів погоджується з огляду на наступне.

Судом встановлено, що відповідно до посвідчення офіцера НОМЕР_2 ОСОБА_1 проходив військову службу в ЗСУ. Згідно з посвідченням серії НОМЕР_3 від 19 вересня 2023 року ОСОБА_1 має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни учасників бойових дій.

Відповідно до свідоцтва про хворобу № 1026-п від 29.06.2024 госпітальною військово-лікарською комісією психоневрологічного профілю НВМКЦ «ГВКГ» діагноз ОСОБА_1 : стійкий, різко виражений, тривожно-депресивний розлад з явищами інсомнії та емоційно-вольової нестійкості, асоційований з бойовим стресом, ЗЧМТ, струси головного мозку, акубаротравми у вигляді хронічної двобічної сенсоневральної приглухуватості 1 ст., вестибулопатія, цефалічний, астено-вегетативний синдром. Також наведені й інші захворювання та травми як пов`язані із захистом Батьківщини, так і не пов`язані. За постановою ВЛК ОСОБА_1 непридатний до військової служби з виключенням з військового обліку. Потребує звільнення від виконання службових обов`язків за станом здоров`я на термін, необхідний для оформлення звільнення, але не більше 30 календарних днів.

20.07.2024 інспектором прикордонної служби вищої категорії начальником кінологічного відділення відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_6 » (тип В) ОСОБА_3 складено протокол про адміністративне правопорушення ЗхРУ № 284826 у якому вказано, що ОСОБА_1 20.07.2024 о 13:00 спільно з ОСОБА_2 здійснив спробу незаконного перетинання державного кордону України до Румунії поза встановленими пунктами пропуску через державний контроль України у складі групи осіб. Своїми діями ОСОБА_1 порушив вимоги ст.ст. 9, 12 Закону України «Про державний кордон Украйни» від 04.11.1991, тобто вчинив правопорушення відповідальність за яке передбачено ч. 2 ст. 204-1 КУпАП.

З метою з`ясування обставин правопорушення ОСОБА_1 затримано о 13:00 20.07.2024, про що свідчить протокол про адміністративне затримання. О 18:30 того ж дня позивача було звільнено.

Позивач з метою захисту під час розгляду справи за протоколом про адміністративне правопорушення від 20.07.2024 за ч. 2 ст. 204-1 КУпАП уклав договір про надання професійної правничої допомоги від 30.07.2024 з АО «Закарпатська обласна колегія адвокатів». Захисником на підставі вказаного договору була адвокат Холмогорова Л.В.

Згідно із відповіддю ІНФОРМАЦІЯ_3 від 09.08.2024 № 814/1/1/4038, одержаною на адвокатський запит захисника позивача, встановлено що, 20.07.2024 громадяни ОСОБА_2 та ОСОБА_1 були доставлені представниками ДПС України до ІНФОРМАЦІЯ_5 при спробі незаконного перетину державного кордону та перебуванні в прикордонній зоні без відповідних дозволів. В подальшому, після уточнення військово-облікових даних, встановлено, що згідно ЄРДВВ АС «Оберіг» громадяни ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є військовослужбовцями ЗСУ та можуть бути причетні до вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, а саме самовільне залишення військової частини або місця служби. Після цього, посадові особи ІНФОРМАЦІЯ_5 повідомили ІНФОРМАЦІЯ_3 , що у них знаходиться двоє військовослужбовців, які можливо самовільно залишили розташування військової частини. За результатом опрацювання даної інформації, посадовими особами ІНФОРМАЦІЯ_7 встановлено, що вказані громадяни не знаходяться у списку розшукуваних військовослужбовців або як такі, що здійснили самовільне залишення військової частини або місця служби.

Постановою Рахівського районного суду Закарпатської області від 13.09.2024 справу № 305/2893/24 про адміністративне правопорушення у відношенні ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 204-1 КУпАП закрито на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю у його діях складу адміністративного правопорушення.

Закриваючи справу суд дійшов висновку, що протокол про адміністративне правопорушення серії ЗхРУ № 284826 від 20 липня 2024 року є неналежним доказом, оскільки він складений на підставі припущень працівника відділу прикордонної служби, які не підтверджуються доказами.

Відповідно до статті 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

На підставі наведеної норми права відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади.

Частинами першою-третьою статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органами державної влади, їх посадовими та службовими особами.

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як сукупність складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними, відповідно до вимог процесуального та матеріального закону, покладається на позивача. Відсутність однієї із цих складових є підставою для відмови у задоволенні позову.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин, зокрема, тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеня зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості.

У постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 року в справі № 197/1330/14-ц (провадження № 61-21956св19) вказано, що «причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами. При цьому причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди.

Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності, на підставі чого суди встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом.

Відповідно до частини першої та третьої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що йому спричинена моральна шкода незаконними діями працівників відділу прикордонної служби, які полягали в безпідставному затриманні, складенні протоколу про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 204-1 КУпАП, без підтверджуючих доказів про вчинення такого правопорушення та без врахування обґрунтованих пояснень позивача, порушення його права на захист, шляхом ненадання йому змоги звернутись до адвоката. В наслідок незаконного звинувачення, він як військовослужбовець, учасник бойових дій, зазнав стресу, втрати репутації, авторитету серед своїх побратимів та громадян держави, поставлено під сумнів його заслуги перед державою та створено перешкоди для його реабілітації. Також ОСОБА_1 з своїм побратимом ОСОБА_4 передчасно закінчили свою туристичну подорож та змушені були скасувати бронювання житла.

За наведених обставин, суд першої інстанцій обґрунтовано врахував, що постановою Рахівського районного суду Закарпатської області від 13 вересня 2024 року у справі про адміністративне правопорушення встановлено, що протокол про адміністративне правопорушення серії ЗхРУ №284826 від 20 липня 2-24 року не є належним доказом та складений на підставі припущень працівника відділу прикордонної служби, які не підтверджуються доказами.

Доводи апеляційної скарги про те, що Державна прикордонна служба України не здійснює оперативно-розшукову діяльність, тому неможливо застосовувати Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» є безпідставними.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про Державну прикордонну службу України» на Державну прикордонну службу України покладаються завдання щодо забезпечення недоторканності державного кордону та охорони суверенних прав України в її прилеглій зоні та виключній (морській) економічній зоні.

До основних функцій Державної прикордонної служби України, передбачених статтею 2 вказаного закону, належить в тому числі: охорона державного кордону України на суші, морі, річках, озерах та інших водоймах з метою недопущення незаконної зміни проходження його лінії, забезпечення дотримання режиму державного кордону та прикордонного режиму; ведення розвідувальної, інформаційно-аналітичної та оперативно-розшукової діяльності в інтересах забезпечення захисту державного кордону України згідно із законами України «Про розвідку» та «Про оперативно-розшукову діяльність»; участь у боротьбі з організованою злочинністю та протидія незаконній міграції на державному кордоні України та в межах контрольованих прикордонних районів;

Згідно з частиною 1 статті 19 Закону України «Про Державну прикордонну службу України» на Державну прикордонну службу України відповідно до визначених законом завдань покладаються обв`язки, а саме: організація запобігання кримінальним та адміністративним правопорушенням, протидію яким законодавством віднесено до компетенції Державної прикордонної служби України, їх виявлення та припинення, здійснення провадження у справах про адміністративні правопорушення згідно із законами.

Таким чином, обґрунтованими є висновки суду першої інстанції щодо застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» як підставу визначення розміру відшкодування моральної шкоди позивачеві.

Доводи апеляційної скарги щодо неналежності доказів, а саме відповіді на адвокатський запит, електронного листа щодо підтвердження бронювання, скріншоту телефонної переписки, посадочного документу ОСОБА_2 та фотокартки з телефону, є безпідставними.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Вказані докази сторона позивача подала до суду на підтвердження обставин, щодо безпідставності звинувачення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у спробі незаконного перетинання ними державного кордону України та у затриманні, що перешкодило їм в подальшому заселитись в готель та завершити сплановану відпустку.

Разом з тим, доказів на спростування безпідставності звинувачення ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 204-1 КУпАП, та затримання позивача представником відповідача не подано ні до суду першої, ні апеляційної інстанції.

Висновок суду першої інстанції щодо можливості вирішення в порядку цивільного судочинства позовних вимог про відшкодування витрат на правову допомогу, понесених ОСОБА_1 в провадженні щодо притягнення його до адміністративної відповідальності, узгоджується з висновками висловленими у постановах Верховного Суду від 07 лютого 2022 року в справі №336/3604/20 та від 15 червня 2022 року в справі №466/8176/20, в яких зазначено, що підставою для відмови в задоволенні вимог про відшкодування витрат на правову допомогу може бути лише відсутність документального підтвердження таких витрат та їх розрахунку.

На підтвердження витрат на правничу допомогу, що була надана під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, до позовної заяви додано: договір про надання професійної правничої допомоги від 30.07.2024, укладеного позивачем із АО «Закарпатська обласна колегія адвокатів»; розрахунок судових витрат правничої допомоги за договором правничої допомоги б/н від 30.07.2024 у справі 305/2893/24, вартість яких становить 20 000,00 грн; акт приймання-передавання наданих послуг від 02.09.2024 вартістю 20 000,00 грн; квитанцію від 31.07.2024 про сплату позивачем адвокату Холмогоровій Л.В. 20 000,00 грн.

Суд першої інстанції, оцінюючи заявлений до стягнення розмір витрат на предмет його співмірності зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, що міг бути витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію позивача, дійшов обґрунтованого висновку про стягнення витрат на правничу допомогу, надану у справі про адміністративне правопорушення, у розмірі 5 000 грн.

За викладених обставин, суд першої інстанції встановивши, що до ОСОБА_1 було застосовано адміністративне затримання, складено протокол про адміністративне правопорушення за ч. 2 ст. 204-1 КУпАП, а також здійснено доставку його до ІНФОРМАЦІЯ_4 , однак у зв`язку з відсутністю в діях позивача складу адміністративного правопорушення справу щодо нього закрито судом, таким чином позивачу завдано моральну шкоду, зробив правильний висновок про часткове задоволення позовних вимог та стягнення моральної шкоди на користь позивача.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381- 384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Надвірнянського районного суду від 31 січня 2024 року рішення без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча О.В. Пнівчук

Судді: І.В. Бойчук

О.О. Томин