ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2025 року

м. Хмельницький

Справа № 685/1253/24

Провадження № 22-ц/820/626/25

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Янчук Т.О. (суддя-доповідач),

Грох Л.М., Ярмолюка О.І.,

секретаря: Шевчук Ю.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 16 січня 2025 року (суддя Самойлович А.П.) за скаргою ОСОБА_1 на постанову державного виконавця про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суді із скаргою на постанову державного виконавця про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами.

В обґрунтування вимог скарги ОСОБА_1 зазначив, що 31 жовтня 2024 року він дізнався про обмеження у праві керування транспортними засобами, встановлене постановою державного виконавця від 25 липня 2019 року у виконавчому провадженні № 59054356 до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі згідно виконавчого листа № 685/1716/18, виданого 11 квітня 2019 року, після складення щодо нього протоколу про адміністративне правопорушення за ч. 3 ст. 126 КУпАП як на водія, стосовно якого встановлено тимчасове обмеження у праві керування транспортними засобами.

Зазначив, що обмеження у праві керування транспортними засобами суперечить вимогам п. 2 ч. 10 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки він є особою з інвалідністю у зв`язку з захворюванням опорно-рухового апарату, йому протипоказана довготривала хода, що підтверджується довідкою МСЕК № 292430 від 10 жовтня 1997 року, і керування автомобілем є необхідним для нього для пересування.

Посилаючись на зазначене, ОСОБА_1 просив суд визнати постанову державного виконавця від 25 липня 2019 року у виконавчому провадженні №59054356 про встановлення йому тимчасового обмеження у праві керування транспортними засобами до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі згідно виконавчого листа №685/1716/18, виданого 11.04.2019 року, неправомірною і зобов`язати начальника Хмельницького відділу державної виконавчої служби у Хмельницькому районі Хмельницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) скасувати її.

Ухвалою Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 16 січня 2025 року у задоволенні скарги відмовлено.

Суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні скарги, виходив з того, що заявник не довів неправомірності дій державного виконавця щодо ВП № 4138754. При винесенні постанови про встановлення обмеження боржника у праві керувати транспортними засобами від 09 квітня 2018 року, державний виконавець діяв відповідно до ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження», він виніс вмотивовану постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами у зв`язку з тим, що за боржником була наявна заборгованість з аліментів понад чотири місяці, яка станом на час звернення до суду не сплачена.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на необґрунтованість та незаконність оскаржуваної ухвали, просить її скасувати та ухвалити нове рішення, яким визнати постанову державного виконавця від 25 липня 2019 року у виконавчому провадженні №59054356 про встановлення йому тимчасового обмеження у праві керування транспортними засобами до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі згідно виконавчого листа №685/1716/18, виданого 11.04.2019 року, неправомірною і зобов`язати начальника Хмельницького відділу державної виконавчої служби у Хмельницькому районі Хмельницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) скасувати її.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що судом першої інстанції неправильно установлено обставини, які мають значення для справи, внаслідок неправильної оцінки доказу. Вважає висновок суду першої інстанції про те, що довідка МСЕК №292430 від 10.10.1997 року не є підтвердженням того, що апелянт використовує транспортний засіб у зв`язку з інвалідністю помилковим.

У відзиві на апеляційну скаргу державний виконавець не погоджується із доводами апеляційної скарги, просить залишити її без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду першої інстанції без змін. Зазначає, що боржник ОСОБА_1 , знаючи із вересня 2019 року про наявність заборгованості зі сплати аліментів, не вживав заходів щодо її погашення, яка станом на 26.02.2025 року становить 163902,78 грн., крім того, у матеріалах виконавчого провадження відсутні будь-які офіційні документи. що підтверджують захворювання боржника.

В судове засідання боржник ОСОБА_1 не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Стягувач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином.

Представник Хмельницького відділу державної виконавчої служби у Хмельницькому районі Хмельницької області в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Згідно з частиною 2 статті 372 ЦПК, України неявка сторін або інших учасників справи. належним чином повідомлених про дату час і місце розгляду справи не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

Частиною 1 статті 375 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно вимог частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що згідно наданого державним виконавцем розрахунку заборгованості зі сплати аліментів ВП № 41387549, за виконавчим листом Красилівського районного суду Хмельницької області № 2-75 від 15 лютого 2008 року про стягнення аліментів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 в розмірі 1/3 частини всіх видів доходу щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку на утримання сина ОСОБА_3 , 2007 р.н., та сина ОСОБА_4 , 2006 р.н., починаючи з 04 лютого 2008 року, боржник ОСОБА_1 не у повному розмірі сплачував аліменти на утримання дітей, що призвело до утворення заборгованості зі сплати аліментів за період з 04 лютого 2008 року по 01 липня 2019 року в сумі 48975,81 грн.

11 квітня 2019 року Теофіпольським районним судом Хмельницької області видано виконавчий лист на підставі рішення суду від 27 лютого 2019 року про збільшення розміру аліментів на утримання двох неповнолітніх дітей, які стягуються з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 в розмірі 1/3 частки всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму на кожну дитину відповідного віку щомісячно.

10 травня 2019 року державним виконавцем Красилівського РВ ДВС ГТУЮ у Хмельницькій області Гостинецьким П.В. відкрито виконавче провадження № 59054356 та копію постанови направлено сторонам.

Згідно розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 25 липня 2019 року, заборгованість за період з 04 лютого 2008 року по 25 липня 2019 року становить 48975,81 грн.

Постановою старшого державного виконавця Красилівського РВ ДВС ГТУ юстиції у Хмельницькій області Дереновською Н.А. від 25 липня 2019 року, було встановлено тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві керування транспортними засобами до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі, у зв`язку із наявною заборгованістю зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за шість місяців.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Пунктом 9 частини другої статті 129 Конституції України передбачено, що однією з основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення.

Принцип обов`язковості судових рішень конкретизовано у статті 18 ЦПК України: судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка є обов`язковою для застосування судами відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України і Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Рішення ECHR у справі «Хорнсбі проти Греції» («Hornsby v. Greece») від 19 березня 1997 року (п. 40)). У Рішенні ECHR у справі «Войтенко проти України» («Voytenko v. Ukraine») від 29 червня 2004 року Європейський суд з прав людини нагадує свою практику, що неможливість для заявника домогтися виконання судового рішення, винесеного на його чи її користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, що викладене у першому реченні пункту першого статті 1 Протоколу № 1.

Виконання судового рішення є також сферою регулювання статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції.

За змістом статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

У статті 2 Закону України «Про виконавче провадження» зазначено, що виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: верховенства права; обов`язковості виконання рішень; законності; диспозитивності; справедливості, неупередженості та об`єктивності; гласності та відкритості виконавчого провадження; розумності строків виконавчого провадження; співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Відповідно до частини першої статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Згідно із частиною першою статті 10 Закону України «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішень є:

1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами;

2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника;

3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні;

4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем;

5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

За змістом частини першої, абзацу 1 частини другої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Порядок стягнення аліментів визначається законом. Виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого Сімейним кодексом України (частина перша статті 71 Закону України «Про виконавче провадження».)

Відповідно до частини дев`ятої статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці, державний виконавець виносить вмотивовані постанови:

1) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі;

2) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі;

3) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною та охолощеною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі;

4) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві полювання - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі.

Положеннями частини десятої статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що тимчасове обмеження боржника у праві керувати транспортними засобами не може бути застосовано в разі:

1) якщо встановлення такого обмеження позбавляє боржника основного законного джерела засобів для існування;

2) використання боржником транспортного засобу у зв`язку з інвалідністю чи перебуванням на утриманні боржника особи з інвалідністю I, II групи, визнаної в установленому порядку, або дитини з інвалідністю;

3) проходження боржником строкової військової служби, військової служби за призовом осіб офіцерського складу, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або якщо боржник проходить військову службу та виконує бойові завдання військової служби у бойовій обстановці чи в районі проведення антитерористичної операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях;

4) розстрочення або відстрочення сплати заборгованості за аліментами у порядку, встановленому законом.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відмовляючи у задоволенні скарги, суд першої інстанції, повно та всебічно встановивши обставини справи, дослідивши та надавши належну правову оцінку наданим заявником доказам та заявленим ним доводам, правильно виходив із того, що обмеження у праві керуванням транспортними засобами, встановлене 25 липня 2019 року старшим державним виконавцем Красилівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Хмельницькій області, ґрунтується на законі і переслідує легітимну мету такого обмеження (виконання судового рішення, яке в добровільному порядку не виконується), таке законне обмеження є справедливим і пропорційним до мети, заради якої воно застосовано, а саме захист прав стягувача шляхом примусового виконання рішення суду, ухваленого на його користь.

Судом правильно вказано, що оскільки рішення суду на час розгляду скарги боржником самостійно не виконано, доказів відсутності заборгованості по сплаті аліментів ним не надано, тому дії старшого державного виконавця Красилівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Хмельницькій, під час винесення постанови про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами від 25.07.2019 року відповідали вимогам Закону України «Про виконавче провадження», який спрямований на забезпечення належного виконання рішень, у тому числі, щодо стягнення аліментів, з метою зменшення заборгованості зі сплати аліментів, а також забезпечення захисту інтересів та належного утримання осіб, які отримують аліменти.

Колегія суддів зазначає, що при встановленні державним виконавцем наявності заборгованості зі сплати аліментів і того, що її сукупний розмір перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці, застосування вказаних обмежень прямо передбачено частиною дев`ятою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження».

При цьому вказана стаття містить припис у вигляді імперативного обов`язку виконавця винести постанови, перелік яких визначено у цій статті, оскільки застосування заходів, прямо передбачених частиною дев`ятою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження», направлені на належний захист прав дітей та сприяють встановленню механізму притягнення до відповідальності осіб за несплату аліментів та ухилення боржників у подальшому від виконання призначеного обов`язку зі стягнення за несплату аліментів, зменшенню заборгованості зі сплати аліментів.

У разі усунення заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці, яка дає підстави виконавцю для накладення постанови про обмеження певних прав, виконавцем будуть вжиті заходи, передбачені Законом України «Про виконавче провадження».

Посилання заявника на те, що він є інвалідом дитинства в зв`язку із захворюванням опорно-рухового апарату, йому протипоказана довготривала хода, а існування обмеження його у праві керування транспортними засобами порушує положення пункту 2 частини десятої статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» є безпідставними, оскільки боржником не надано належних та достатніх доказів на підтвердження винятків, визначених у частині 10 статті 71 Закону України «Про виконавче провадження».

Надана заявником довідка МСЕК від 10.10.1997 року містить висновок тільки щодо умов та характеру роботи не зв`язаної з довготривалою ходьбою.

Суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.

Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 16 січня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 24 березня 2025 року.

Судді: Т.О. Янчук

Л.М. Грох

О.І. Ярмолюк