ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 645/5620/24
Номер провадження 22-ц/818/858/25
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 березня 2025 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Мальованого Ю.М.,

суддів: Пилипчук Н.П., Яцини В.Б.,

за участю:

секретаря судового засідання Шевченко В.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Фрунзенського районного суду м. Харкова від 28 жовтня 2024 року в складі судді Ульяніч І.В. по справі № 645/5620/24 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2024 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики.

Позов мотивовано тим, що нею надано відповідачці позику в сумі 20 000 доларів США строком до 15 вересня 2021 року.

Станом на 18 вересня 2024 року сума боргу не повернута, у зв`язку з чим ОСОБА_2 просила стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за договором позики в розмірі 20 000 доларів США, що еквівалентно 828 200 грн.

24 жовтня 2024 року ОСОБА_2 подала заяву про забезпечення позову, в якій просила накласти арешт на належну ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,1 га., кадастровий номер :12:034:0087 та житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 , а також заборонити суб`єктам, які здійснюють повноваження у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно вчиняти будь-які реєстраційні дії, в тому числі, але не обмежуючись, державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень на нерухоме майно, відкриття та/або закриття розділів в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а також вносити до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно записи про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень, записи про скасування державної реєстрації речових прав та їх обтяжень, зміни до таких записів щодо об`єктів нерухомого майна.

Заява мотивована тим, що ОСОБА_1 ухиляється від виконання зобов`язань за договором позики, у зв`язку з чим існує ризик відчуження належного їй майна з метою уникнення сплати боргу, що, зважаючи на розмір заборгованості, унеможливить повернення суми позики на підставі судового рішення.

Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 28 жовтня 2024 року заяву ОСОБА_2 задоволено частково.

Накладено заборону вчинення будь-яких дій, спрямованих на відчуження житлового будинку АДРЕСА_1 , та земельної ділянки площею 0,1 га, кадастровий номер :12:034:0087, що належить на праві власності ОСОБА_1 до вирішення судом по суті позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики.

В іншій частині відмовлено.

Задовольняючи частково заяву, суд першої інстанції, виходив із того, що предметом позову є стягнення суми заборгованості за договором позики, а тому дійшов висновку що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду.

На вказане судове рішення засобами поштового зв`язку 04 листопада 2024 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Зарицька Катерина Юріївна до суду апеляційної інстанції подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, неповне з`ясування обставин по справі, просила ухвалу суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, який заяву залишити без задоволення.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_2 не доведено, що у разі невжиття заходів забезпечення позову буде істотно ускладнено чи унеможливлено ефективний захист або поновлення її порушених чи оспорюваних прав або інтересів.

Жодних дій із реалізації майна не проводилося і не планувало проводитися, що не спростовано позивачкою.

По справі було подано зустрічний позов, відповідно до якого нею виконувалися власні зобов`язанні із сплати грошових коштів.

Також, вона не вчинює жодних дій, які б потенційно вплинули на виконання судового рішення, а саме: не ухиляється від участі у судовому розгляді, подаючи до суду відзив на позовну заяву, процесуальні документи; не зловживає у будь-який спосіб власними процесуальними правами тощо. А тому відсутні підстави для вчинення дій, спрямованих на невиконання вимог судового рішення, оскільки відкриті виконавчі провадження матимуть вплив на можливість отримання прибутку та здійснення підприємницької діяльності.

26 грудня 2024 року через систему «Електронний суд» ОСОБА_2 в інтересах якої діє адвокат Карапетян Акоп Рубенович, подала відзив, в якому просила ухвалу суду залишити без змін.

Відзив мотивовано тим, що між сторонами існує спір щодо повернення значної суми грошових коштів (20 000 дол. США), а тому забезпечення позову шляхом заборони вчинення будь-яких дій, спрямованих на відчуження житлового будинку та земельної ділянки, які належить на праві власності відповідачу в межах ціни позову є обґрунтованим, адекватним і співмірним із заявленими позовними вимоги.

ОСОБА_1 є боржником у більше ніж 5 судових справах, тому існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду.

Заборона вчинення будь-яких дій, спрямованих на відчуження майна, яке належить відповідачу, забезпечить ефективний захист прав позикодавця у разі визнання їх судом порушеними, водночас не порушує принципу диспозитивності, оскільки обмежує власника лише у можливості розпоряджатись майном.

У судове засідання апеляційного суду сторони-учасник судового розгляду не з`явилися.

Судові повістки-повідомлення про розгляд справи 20 березня 2025 року, надіслані апеляційним судом на адреси сторін-учасників:

ОСОБА_2 повернуто з відміткою «за закінченням терміну зберігання» (т. 1, а.с. 44-45). Враховуючи вказані обставини, ОСОБА_2 викликалась до суду відповідно до частини 11 статті 128 ЦПК України через оголошення на офіційному веб-сайті Судової влади України, яке було розміщене не пізніше ніж за десять днів до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи (том1, а.с. 38);

представником ОСОБА_2 - адвокатом Карапетян А. Р. отримано 23 грудня 2024 року в електронному кабінеті (том 1, а.с.50);

ОСОБА_1 повернуто з відміткою «за закінченням терміну зберігання» (т. 1, а.с. 46-47). Враховуючи вказані обставини, ОСОБА_1 викликалась до суду відповідно до частини 11 статті 128 ЦПК України через оголошення на офіційному веб-сайті Судової влади України, яке було розміщене не пізніше ніж за десять днів до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи (том1, а.с. 37);

представником ОСОБА_1 - адвокатом Зарицькою К. Ю. отримано 25 листопада 2024 року в електронному кабінеті (том 1, а.с.36).

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність осіб, що не з`явилися, явка яких у судове засідання обов`язковою не визнавалась, оскільки відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (пункт1 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Згідно з частинами 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувана ухвала суду першої інстанції відповідає зазначеним вище вимогам цивільного процесуального законодавства України.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, у тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. Суд застосовує заходи забезпечення позову у разі, якщо існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в справі.

Забезпечення позову - це тимчасове обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження суд встановлює в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

У статті 150 ЦПК України визначені види забезпечення позову, зокрема заборона вчиняти певні дії.

Відповідно до частини 3 статті 150 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Заборона вчиняти певні дії, поряд з іншим, може бути пов`язана з необхідністю збереження об`єкта спору в існуючому стані та збереження його статусу, що має сприяти вирішенню спору та можливості виконання судового рішення.

Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти чи заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням таких критеріїв: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду у разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, які не є учасниками.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року у справі № 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) зроблено висновок, що «під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами».

Достатньо обґрунтованою для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується цивільним судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Заходи забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Подібні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19).

Як вбачається з виділених матеріалів справи, ОСОБА_1 складено розписку (дата складення розписки не зазанчена), відповідно до якої вона отримала у борг 20 000 доларів США строком до 15 вересня 2021 року (а.с. 5).

Звертаючись до суду ОСОБА_2 зазначає, що вказана заборгованість відповідачем не повернута, її розмір є значним, а тому відповідачка з метою ухилення від виконання зобов`язань може здійснити відчуження належного їй нерухомого майна на користь третіх осіб, що зробить неможливим стягнення спірної суми у порядку виконавчого провадження та ефективний захист прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Зважаючи на викладене, суд першої інстанції правильно встановив, що між сторонами виник спір, який має майнових характер, а тому наявні підстави для вжиття заходів забезпечення позову, спрямованих на обмеження можливості власника розпоряджатись належним йому майном, оскільки невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання майбутнього рішення.

Також, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що вжитий ним захід забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав ОСОБА_1 , оскільки не обмежує можливість користуватись спірним майном, є необхідними та співмірними із заявленими вимогами та забезпечать поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача в разі задоволення позову.

Заперечення ОСОБА_1 про відсутність підстав для забезпечення позову не спростовуються висновків суду першої інстанції. Також, посилання відповідачки на здійснення нею комерційної діяльності не підтверджено належними доказами, як і не доведено, що спірне майно використовуються нею як підприємцем та вжиті заходи забезпечення позову впливають на можливість здійснення господарської діяльності.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, фактично зводиться до переоцінки доказів, яким судом надана належна оцінка.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Фрунзенського районного суду м. Харкова від 28 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 24 березня 2025 року.

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді Н.П. Пилипчук

В.Б. Яцина