справа № 362/3182/24 головуючий у суді І інстанції Марчук О.Л.
провадження № 22-ц/824/5829/2025 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

19 березня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Діденко А.С.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 25 листопада 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсним договору, визнання права власності та стягнення компенсації, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом та просив визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу від 27 січня 2024 № 3242/2024/4281725, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . В порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на автомобіль PEUGEOT 301, 2018 року випуску, номер кузова: НОМЕР_1 , та стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 21 868,21 грн., як компенсацію за результатами поділу майна подружжя.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в період часу з 2009 року по липень 2018 року він проживав разом із ОСОБА_3 однією сім`єю як чоловік і жінка без реєстрації шлюбу. В зазначений період часу - 19 червня 2018 року ОСОБА_3 було укладено із ТОВ «Ілта» договір купівлі-продажу автомобіля марки «Peugeot», модель «301», 2018 року випуску. 22 червня 2018 року між ОСОБА_3 і ПАТ «Кредобанк» було укладено кредитний договір № 18170/2018 з метою оплати вартості придбаного автомобіля марки «Peugeot», модель «301», 2018 року випуску. 23 червня 2018 року між ОСОБА_3 і ПАТ «Кредобанк» було укладено договір застави № 1388 вказаного автомобіля марки «Peugeot», модель «301», 2018 року випуску. Надалі, за договором купівлі-продажу № 3242/2024/4281725 від 27 січня 2024 року ОСОБА_3 відчужила на користь ОСОБА_4 автомобіль марки «Peugeot», модель «301», 2018 року випуску. Також, позивач зазначив, що він за власні особисті грошові кошти здійснив виплату банку кредитних коштів за кредитним договором № 18170/2018 від 22 червня 2018 року.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 25 листопада 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено частко. Визнано недійсним укладений між ОСОБА_3 і ОСОБА_4 договір купівлі-продажу транспортного засобу № 3242/2024/4281725 від 27 січня 2024 року. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповноту з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду встановленим обставинам, просить скасувати рішення в частині відмови у позові та ухвалити у цій частині нове рішення, яким в порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на автомобіль PEUGEOT 301, 2018 року випуску, номер кузова: НОМЕР_1 , та стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 21 868,21 грн., як компенсацію за результатами поділу майна подружжя.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позову в цій частині безпідставно вважав передчасними позовні вимоги про визнання за позивачем права власності на спірний автомобіль марки «Peugeot» та стягнення із позивача на користь відповідача ОСОБА_3 грошової компенсації в сумі 21 868,21 грн., як компенсацію за результатами поділу майна подружжя, оскільки після набрання законної сили судовим рішенням у даній цивільній справі ОСОБА_1 і ОСОБА_3 будуть мати реальну можливість здійснити необхідні юридичні дії спрямовані на передачу спірного автомобіля у власність ОСОБА_5 та проведення відповідних грошових взаєморозрахунків пов`язаних із переходом права власності на спірне рухоме майно, оскільки в матеріалах справи міститься мирова угода від 05 липня 2024 року, у якій сторони не заперечили та погоджуються із необхідністю переоформлення права власності на спірний автомобіль за позивачем та сплатою відповідних сум грошових коштів. При цьому суд першої інстанції, тим самим остаточно не вирішивши спір по суті, позбавивши позивача права на судовий захист його прав та інтересів. Суд фактично переклав на сторони обов`язок самостійно вирішити спір, який виник, при цьому не врахував, що саме наявність такого спору і викликала у позивача необхідність звернутись до суду задля вирішення цього спору. Так, дійсно, позивач та відповідачі здійснили спробу врегулювати спір шляхом укладення мирової угоди, у якій відповідачі підтвердили всі обставини, зазначені у позові, однак суд відмовив у затвердженні цієї мирової угоди, при цьому у своєму рішенні обґрунтовано використав їй положення для встановлення обставин справи та задоволення позовної вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу. Те, що після відмови суду у затвердженні мирової угоди сторони самостійно не вирішили спір, свідчить про неможливість його вирішення у позасудовому порядку. Після відмови суду у затвердженні мирової угоди ОСОБА_3 взагалі припинила спілкування та листування з ОСОБА_1 , і її місцезнаходження ОСОБА_1 не відоме. У нього є припущення, що вона вже кілька місяців перебуває за межами України, оскільки під час останнього їх спілкування вона йому повідомляла про свої наміри переїхати до іншої країни. Таким чином, за наявності такого рішення суду позивач повністю позбавляється можливості вирішити спір щодо поділу автомобіля та його права порушуються, оскільки залишається стан невизначеності у його відносинах з відповідачем.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду в частині задоволених позовних вимог,сторонами не оскаржується, а відтак, у відповідності до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, в апеляційному порядку не переглядається.

Судом встановлено, що, як зазначає ОСОБА_1 він разом із ОСОБА_3 проживали в період часу з 2009 року по липень 2018 року однією сім`єю як чоловік і жінка без реєстрації шлюбу.

19 червня 2018 року між ОСОБА_3 і ТОВ «Ілта» укладено договір купівлі-продажу автомобіля марки «Peugeot», модель «301», 2018 року випуску (а.с. 20 - 28).

22 червня 2018 року між ОСОБА_3 та ПАТ «Кредобанк» укладено кредитний договір № 18170/2018 відповідно до якого банк надав позичальнику кредит у сумі 389 131,90 грн.

23 червня 2018 року між ОСОБА_3 та ПАТ «Кредобанк» було укладено договір застави № 1388, відповідно до якого предметом застави для забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором від 22 червня 2018 року № 18170/2018 став автомобіль марки PEUGEOT, модель 301, дата випуску 2018, № кузова НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Відповідно до договору купівлі-продажу № 3242/2024/4281725 від 27 січня 2024 року ОСОБА_3 відчужила на користь ОСОБА_4 автомобіль марки «Peugeot», модель «301», 2018 року випуску, що підтверджується змістом листа № 31/627АЗ-7418-2024 від 15 березня 2024 року Головного сервісного центру МВС (а.с. 82).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову суд першої інстанції виходив з того, що укладення між ОСОБА_3 і ОСОБА_4 договору купівлі-продажу автомобіля № 3242/2024/4281725 від 27 січня 2024 року, - є порушенням частини першої статті 203 ЦК України, а тому відповідно до частини першої статті 215 ЦК України, існує підстава його недійсності. Водночас, суд вважав передчасними позовні вимоги про визнання за позивачем права власності на спірний автомобіль марки «Peugeot» та стягнення із позивача на користь відповідача ОСОБА_3 грошової компенсації в сумі 21 868,21 грн., як компенсацію за результатами поділу майна подружжя, оскільки після набрання законної сили судовим рішенням у даній цивільній справі ОСОБА_1 і ОСОБА_3 будуть мати реальну можливість здійснити необхідні юридичні дії спрямовані на передачу спірного автомобіля у власність ОСОБА_1 та проведення відповідних грошових взаєморозрахунків пов`язаних із переходом права власності на спірне рухоме майно.

Апеляційний суд не може в повній мірі погодиться з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки (абзац перший частини другої статті 3 СК України).

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (пункти 1, 2, 3 частини першої статті 57 СК України).

Якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 71 СК України).

Тлумачення вказаних норм з урахуванням принципу розумності, свідчить, що статтею 74 СК України регулюються тільки майнові права та обов`язки жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. При цьому на рівні статті 74 СК України передбачено загальне правило: майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності цих осіб, поширюються положення глави 8 СК України.

Законодавець визначив у статтях 57 та 58 СК України випадки для подружжя, за яких майно є особистою приватною власністю. Такий же підхід має бути застосований і до жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. Зокрема, особистою приватною власністю для жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, є: майно, набуте нею, ним до проживання однією сім`єю; майно, набуте нею, ним за час проживання однією сім`єю, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час проживання однією сім`єю, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Спільною сумісною власністю жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з них вони були набуті.

Як поділ спільного сумісного майна в натурі, так і визначення розміру часток жінки та чоловіка, може здійснюватися на підставі: (а) договору жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі; (б) рішення суду при наявності спору між жінкою та чоловіком, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 17 квітня 2023 року у справі № 463/11211/19 (провадження № 61-1214св23) зазначено, що для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні подружжю. Таким чином, предметом доказування у справах про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю.

Критеріями, за якими майну може бути надано статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, відповідно до якої йому може бути надано правовий статус спільної власності подружжя. З урахуванням зазначеного, вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання, а вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки.

Подібний правовий висновок викладений і у постановах Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року у справі № 686/15993/21, від 09 листопада 2022 року у справі № 753/10315/19, від 16 листопада 2022 року у справі № 199/3941/20.

Згідно ч.2 ст.77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

За ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.

Наведене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суд від 02 жовтня 2019 року у справі № 522/16724/16-ц.

Звертаючись до суду з цим позовом ОСОБА_1 посилаючись на те, що в період з 2009 року по липень 2018 року він проживав однією сім`єю без реєстрації шлюбу із ОСОБА_3 , мав довести ці обставини належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, відповідно до вимог ст.ст. 77-80 ЦПК України, а саме, факт спільного проживання з відповідачем у вказаний період, ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання спірного нерухомого майна в інтересах сім`ї та за спільні кошти, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю.

Разом з цим, матеріали справи не містять доказів на підтвердження обставин, якими обґрунтовується позов, зокрема, що між сторонами, починаючи з 2009 року по липень 2018 року існували відносини характерні та притаманні для подружжя, як і того, що автомобіль марки PEUGEOT, модель 301, дата випуску 2018, № кузова НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 був придбаний за особисті кошти позивача ОСОБА_1 , або в інтересах сім`ї.

Обставини, на які посилається ОСОБА_1 обґрунтовуючи свій позов стосовно того, що з липня 2018 року автомобіль залишився у ОСОБА_1 при умові, що всі платежі за кредитним договором буде здійснювати він та на прохання ОСОБА_3 буде надсилати їй чеки про оплату, за умови відсутності у справі доказів виникнення у позивача ОСОБА_1 права на вказане нерухоме майно, не свідчать про доведеність підстав позову належними доказами.

Посилання позивача на переписку у месенджері «Viber» (а.с.53) та на фото, що додані на CD-R Диску (а.с. 71) є безпідставними, оскільки не містять інформації щодо предмета доказування.

Так, надана суду переписка у месенджері «Viber» не є ідентифікованою, як така що здійснена відповідачем. Матеріали справи не містять зазначення номера телефону НОМЕР_3 , як такого, що належить відповідачу. Крім того, зміст вказаної переписки, зафіксовано лише 05 та 08 лютого 2024 року. З якої вбачається, що особа, яка здійснює переписку, не визнає вимоги іншої особи, та вказує, що автомобіль належить їй особисто. Жодної інформації, яка б підтверджувала факт спільного проживання позивача з відповідачем однією сім`єю вказана переписка не містить.

Надані суду фотознімки, являють собою лише фіксування епізодичних зустрічей позивача, відповідача та інших осіб на спільному відпочинку, святкуванні тощо. Зазначені зустрічі та спільно проведений час також не є доказом спільного проживання позивача з відповідачем однією сім`єю з 2009 року по липень 2018 року. Крім того, серед наданих суду фото, взагалі відсутні фотографії з 2012 по 2016 рік включно.

Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів, які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин, притаманних подружжю.

При цьому факт спільного проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу не може бути встановлений лише наявністю спільних фотографій за відсутності інших доказів.

Окрім того, факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, оплата кредитного договору позивачем в інтересах відповідача ОСОБА_3 самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю (постанови Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15, від 19 березня 2020 року у справі № 303/2865/17, від 23 вересня 2021 року у справі № 204/6931/20, від 30 червня 2022 року у справі № 694/1540/20).

Подібний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року у справі № 686/15993/21, від 09 листопада 2022 року у справі № 753/10315/19, від 16 листопада 2022 року у справі № 199/3941/20.

За встановлених у справі обставин, відсутні підстави вважати встановленими та доведеними факти наявності у сторін в період з 2009 року по липень 2018 року сталих сімейних стосунків, притаманних для подружжя.

З огляду на наведене колегія суддів приходить до висновку, що за відсутності встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, у вказаний вище період відсутні і підстави, передбачені статтею 74 СК України, вважати майно таким, що належить на праві спільної сумісної власності сторонам, як жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, а відповідно і вирішувати питання щодо його поділу з цих підстав.

При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, й міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (SeryavinandOthers v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Враховуючи зазначене, підстав до задоволення позову у суду першої інстанції не було, з огляду не доведеність позивачем факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

У відповідності до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справи, рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог сторонами не оскаржувалось. При цьому, апеляційний суд, діючи в межах своїх повноважень, не має можливості переглядати судове рішення в частині задоволених позовних вимог за апеляційною скаргою позивача, який його в цій частині не оскаржує.

На зазначене суд першої інстанції уваги не звернув, відмовляючи в задоволенні позову в частині визнання за позивачем права власності на спірний автомобіль марки «Peugeot» та стягнення із позивача на користь відповідача грошової компенсації в сумі 21 868, 21 грн., фактично дійшов вірного висновку про відсутність підстав до задоволення позову в цій частині, однак виходив з невірних мотивів, допустивши невідповідність висновків суду обставинам справи, що в силу вимог ст. 376 ЦПК України є підставою до зміни рішення в мотивувальній частині.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 376, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 25 листопада 2024 року в частині відмови в задоволенні позову змінити в мотивувальній частині виклавши її в редакції цієї постанови.

В іншій частині Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 25 листопада 2024 року про відмову у задоволенні позову залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Повний текст судового рішення виготовлений 25 березня 2025 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.