Провадження № 2/554/1244/2025
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 березня 2025 року м.Полтава

Октябрський районний суд м. Полтави в складі :

Головуючого судді - Материнко М.О.

за участю секретаря судових засідань -Кашуби В.А.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - ОСОБА_2 ,

відповідача - ОСОБА_3 ,

представника відповідача - ОСОБА_7.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в м. Полтава цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, про позбавлення батьківських прав тавизначення місця проживання дитини-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Відповідачки про позбавлення її батьківських прав відносно її доньки ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 та визначення місця її проживання разом із ним.

Позовна заява мотивована тим, що з 2011року по 2013 роки Позивач мав фактичні шлюбні стосунки з ОСОБА_3 без реєстрації шлюбу. Від даних шлюбних стосунків народилася донька ОСОБА_4 .. Іще до народження дитини стосунки розладилися, що врешті привело до їх фактичного припинення. Після народження дитини ОСОБА_3 категорично заперечувала можливість звернення разом із ОСОБА_1 до органів реєстрації актів цивільного стану із спільною заявою про реєстрацію їх батьками дитини, саме тому, на думку Позивача запис про батька було вчинено на підставі ч.1 ст 135 Сімейного кодексу України. Таким чином у первісному свідоцтві про народження дитини було зазначено у графі батько ОСОБА_5 . Також Позивач зазначив, що з 2013р. хоча і не жив з матір`ю та дитиною, але постійно спілкувався з ними, займався навчанням та розвитком, забезпечував та брав на прогулянки. На вмовляння щодо звернень із спільною заявою щодо реєстрації його батьком дитини Відповідачка зі слів Позивача завжди реагувала агресивно та влаштовувала сварки. 18.06.2017 року в ході суперечки завдала ОСОБА_1 удару ножем внаслідок чого спричинила тяжкі тілесні ушкодження. За фактом вчиненого Вироком Московського районного суду м. Харкова від 16.04.2021р. у справі № 643/11186/17 була визнана винною у вчиненні кримінального правопорушення-злочину за ч.1 ст.121 КК України та засуджена до 5 років позбавлення волі. У даній справі Позивач виступав у якості потерпілого. Також ОСОБА_1 зазначив, що ОСОБА_3 вчиняє домашнє та психологічне насильство щодо доньки. На думку Позивача Відповідачка завдає виключно шкоду дитині та нехтує батьківськими обов`язками, свідомо ухиляється від дійсного виконання батьківських обов`язків, що є небезпечним для життя доньки та морального виховання. За таких обставин Позивач звернувся із позовними вимогами про встановлення місця мешкання доньки та позбавлення батьківських прав її матері.18.10.2021р. до суду була подана заява про уточнення позовних вимог.

18.10.2021р. ОСОБА_3 було подано відзив на позовну заяву. За змістом даного відзиву Відповідачка заперечувала проти позовних вимог. Зазначала, що ОСОБА_1 не бажав народження дитини, почав вживати наркотичні засоби, курити марихуану та вживати пігулки. Саме з огляду на зазначені обставини вони і посварилися. Фактично участі у вихованні доньки Позивач не приймав, іноді приносив підгузки відвідував доньку не часто, іноді не відвідував місяцями. У садочку та школі не з`являвся до 2021р. взагалі. Мешкала дитина з Позивачкою та бабусею - її матір`ю станом на момент подання відзиву. Зазначала, що житлові умови ОСОБА_1 не відповідають загальноприйнятим нормам, а дитина перебуваючи із батьком на побаченні у 2020р. та будучи різної статі з ним не мала окремого ліжка. Лише у липні 2021р. за спільною заявою сторін справи було видано нове свідоцтво про народження доньки ОСОБА_4 у якому у графі «Батько» був зазначений Позивач.

28.12.2021р. Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради був наданий висновок щодо визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_4 . Щодо позбавлення батьківських прав висновок відсутній у матеріалах справи.

Справа перебувала на розгляді Московського районного суду м. Харкова. 29.06.2022 року відповідно до розпорядження Верховного суду від 08.03.2022 року № 2/0/9- 22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» вищевказана справа надійшла до Октябрського районного суду м. Полтави та прийнята до загального позовного провадження.

В ході розгляду справи представником Відповідача було надано відзив на позовну заяву, яким також зазначено про заперечення ОСОБА_3 щодо позбавлення її батьківства, надані докази щодо спілкування з дитиною, утримання її під час перебування Відповідачки у ДУ «Качанівська виправна колонія (№54)».

Представник позивача в судовому засіданні підтримала заявлені позовні вимоги та прохала їх задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві та доповненні до нього.

Представник Відповідача, заперечував проти задоволення позовних вимог за підстав вказаних у відзивах на позовну заяву.

Представник третьої особи до судового засідання не з`явився, надіславши заяву про розгляд справи без її участі, щодо задоволення позову поклалася на розсуд суду.

Вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до таких висновків.

Відповідно до статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Як передбачено ст. 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Тлумачення наведених положень статті 164 СК України свідчить, що ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками, а ухилення батьків від виконання своїх обов`язків наявне тоді, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як окремо, так і у сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Вирішуючи даний спір по суті, суд враховує визначені статтею 164 СК України підстави позбавлення батьківських прав, а також керується положеннями Закону України «Про охорону дитинства», нормами Сімейного кодексу України. Зокрема, норми статті 12 Закону України «Про охорону дитинства». Статтею 150 СК України, яка встановлює обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини.

Відповідно до положень статті 155 СК України, здійснення батьківських прав та виконання батьківських обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності; батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини; відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства; ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58).

Також ЄСПЛ наголошував на тому, що позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх воз`єднання, зазначивши при цьому, що наявність сімейних зв`язків між подружжям та дитиною, про які вони дійсно піклуються, мають бути захищені відповідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення ЄСПЛ від 30 червня 2020 року у справі «Ілля Ляпін проти росії», заява № 70879/11).

Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Серед іншого, суд враховує судову практику Верховного Суду, а саме постанову від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20) Верховний Суд зазначив, що «ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками».

Також, у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі № 461/7387/16-ц (провадження № 61-29266св18) Верховний Суд вказав, що «зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оцінювальний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин. За положенням частини шостої статі 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер. Судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні не у достатній мірі не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості (стаття 5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення на національному і міжнародному рівнях від 03 грудня 1986 року). Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та освідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини».

Верховний Суд неодноразово вказував, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Зокрема, вказаний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19), від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18 (провадження № 61-8883св19), від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 11 вересня 2020 року у справі № 357/12295/18 (провадження № 61-21461св19), від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20 (провадження № 61-6807св21). Наведене, крім того, узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц та Верховним Судом у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі № 180/1954/19, від 13 листопада 2020 року у справі № 760/6835/18, від 09 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17, від 02 листопада 2020 року у справі № 552/2947/19, від 13 березня 2019 року в справі № 631/2406/15-ц та у постанові від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17.

Таким чином, у суду не виникає сумнівів, що судова практика у цій категорії справ є сталою і підстави для відступлення від вказаних висновків можливі лише фактичних обставин конкретної справи й доказування.

Положеннями частини першої статті 81 ЦПК України вказано, що сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

З наведеного випливає, що доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останньої батьківських прав, покладено саме на позивача.

Тим часом Позивачем не надано доказів ухилення ОСОБА_3 від виконання батьківських обов`язків, завдання шкоди дитині чи нехтування батьківськими обов`язками.

Суд приймає до уваги наявні у справі наступні докази, а саме Витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до ч.1 ст.135 СК України а також свідоцтво про народження дитини (повторно) із датою видачі 09.07.2021р. З огляду на вказані докази необхідним зазначити, що ОСОБА_1 набув юридичний статус батька дитини у 2021р. У тому ж році звернувся із позовом до суду про позбавлення матері дитини батьківських прав. Попередньо батько був зазначений за підстав ч.1 ст.135 СК України. У матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що Позивач намагався будь-яким чином встановити своє батьківство на протязі дев`яти років життя дитини, достеменно знаючи можливість звернення до суду з цього приводу. Саме тому суд сприймає критично пояснення Позивача щодо небажання матері дитини вчиняти будь-які дії щодо реєстрації його батьком дитини. Окрім іншого, Позивач не надає доказів того, що він піклувався про дитину протягом перших дев`яти років її життя або жив з нею сумісно, обізнаний про розклад дня дитини, наявні хвороби, психологічні потреби.

У матеріалах справи наявні пояснення баби дитини - ОСОБА_6 та дитини - ОСОБА_4 , що надані Службі у справах дітей, а також характеристика дитини з місця навчання - загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 97, що загалом не суперечать поясненням Відповідачки про те, що Позивач до 2021р. не приймав значної участі у вихованні дитини. Також суд приймає до уваги висловлене дитиною бажання мешкати з бабусею. Довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб за номером 21е4ddcf-58ad-4b23-b261-465cb5af0be5 підтверджено реєстрацію та місце мешкання дитини станом на 2021р. разом з матір`ю ОСОБА_3 та бабою ОСОБА_6 , а у подальшому з батьком.

У матеріалах справи наявна довідка з КНП ХОР «Обласний наркологічний диспансер» про те, що ОСОБА_3 на обліках не перебуває.

Необхідним також прийняти до уваги і Вирок Московського районного суду м. Харкова від 16.04.2021р., яким ОСОБА_3 визнано винною у спричиненні тілесних ушкоджень ОСОБА_1 . Даним Вироком Відповідачці призначено покарання у розмірі 5 років позбавлення волі, яке з огляду на відповідь на адвокатський запит №6/5/2092/шм-24 ОСОБА_3 відбуває. Вироком фактично підтверджені неприязні стосунки Позивача та Відповідачки у справі.

Відповіддю на адвокатський запит за №6/5/2092/шм-24 від 02.08.2024р., що міститься у матеріалах справи зазначено адміністрацією колонії про те, шо ОСОБА_3 за час перебування у ДУ «Качанівська виправна колонія (№54)» з 13.12.2021р. регулярно спілкується з донькою, а саме телефонних розмов 940, короткострокових побачень 6, тривалих 5. У зв`язку з військовою агресією РФ з 22.02.2022 по 01.09.2022 побачення не проводились. Також зазначено про перерахування коштів на суму 10 500,00 грн. із призначенням «для потреб доньки» за час перебування в установі виконання покарань.

Даний факт сприймається судом як намагання Відповідачки при перебуванні в умовах ізоляції - ДУ «Качанівська виправна колонія (№54)» виконувати батьківські обов`язки, що відповідає вимогам ст.150 Сімейного кодексу та фактично виключає з огляду на статтю 164 СК України факт ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини, прагнення спілкування з дитиною.

З висновку Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради щодо місця проживання малолітньої ОСОБА_4 № 715 від 28.12.2021р. вбачається, що малолітня дитина станом на момент складення висновку мешкає з бабусеюОСОБА_6 , батько до у молодших класах з 1 по 4 до школи не з`являвся. Аналогічно і до медичного закладу. За необхідності до медичного закладу водила мати. Претензій щодо виконання призначень лікаря наданих дитині немає. З огляду на необхідність виконання Вироку Московського районного суду м. Харкова щодо матері дитини батько прибув на бесіду до школи, зазначивши, що намагається налагодити стосунки з донькою та організувати відвідування психолога.

Наведене свідчить про те, що мати дитини - ОСОБА_3 протягом життя дитини та до моменту її ув`язнення 13.12.2021р. у ДУ «Качанівська виправна колонія (№54)» належним чином виконувала батьківські обов`язки. Нарікань з боку навчальних та лікувальних закладів не було. За час перебування у місцях позбавлення волі також заявила як мати про себе з позитивного боку. Мала побачення з дитиною та телефонні дзвінки у порядку, що дозволений установою виконання покарань, також перераховувала кошти на потреби дитини, що свідчить про її бажання виховувати дитину, дбати про неї навіть в умовах установи виконання покарань так і у подальшому.

Підставами позбавлення батьківських прав передбачені ч.1 ст.164 СК України. Зокрема, п. 2 ч.1 статті 164 Сімейного кодексу України а саме, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Одночасно Позивач, який ставить питання позбавлення батьківських прав Відповідачки, не навів та не надав належних та допустимих доказів з огляду на положення ст.164 Сімейного кодексу України за яких необхідним та доцільним було б позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав. Під час дослідження доказів судом також не встановлено не лише достатніх підстав для позбавлення відповідача батьківських прав, а й гострої соціальної необхідності у цьому.

Одночасно суд приймає до уваги і судову практику Верховного Суду у справі № 362/4847/20 від 08 червня 2022 року. Зазначеним рішеннямвідмовлено у позбавленні батьківських прав за умови перебування одного з батьків у місцях позбавлення волі із вказівкою того, що така підстава не є достатньою для позитивного вирішення питання щодо позбавлення батьківства.

При розгляді питання щодо визначення місця проживання дитини суд встановив, що з огляду на наявні у справі докази, дитина з народження та до кінця 2021р. мешкала з бабусею та матір`ю, а у подальшому з батьком, оскільки мати перебуває у місцях позбавлення волі. Дитина має місце реєстрації за місцем реєстрації матері та баби, а саме АДРЕСА_1 . Інші докази у справі відсутні. Дитина наданими третій особі поясненнями у вересні 2021р. висловила бажання мешкати з бабою з огляду на розуміння того, що матері доведеться відбувати покарання за Вироком суду. При ухваленні судового рішення суд має керуватися у тому числі інтересами дитини. Позивачем на момент розгляду справи не надано доказів того, що його право як батька є порушеним оскільки наразі дитина мешкає з ним, а з матір`ю мешкати змоги не має за встановлених вище обставин. Крім того, суд приймає до уваги і те, що житлові умови, а саме однокімнатна квартира площею 32,2 кв.м. за адресою АДРЕСА_2 не є достатніми, оскільки власниками однокімнатної квартири, окрім Позивача, є іще 3 особи. Доказів того, що власники приміщення не заперечують проти перебування дитини у їх спільній сумісній власності суду не надано. Доказів фактичного мешкання або перереєстрації дитини за період розгляду справи за адресою АДРЕСА_2 або за адресою АДРЕСА_3 , який у Висновку служб у справах дітей вказана як фактична адреса мешкання до суду не надано. Одночасно Позивач не зазначає дану адресу як місце його фактичного мешкання чи тимчасового перебування у позовній заяві чи доповненні до неї. З матеріалів справи вбачаєтеся, що дитина не має тісного психологічного контакту з Позивачем.

Висновок органу опіки і піклування щодо зміни місця проживання дитини не може мати переваги над іншими доказами, і він має оцінюватись в сукупності з іншими доказами (Верховний суд справа № 644/9094/16-ц, 06.09.18р.). Крім того, згідно з роз`ясненнями, наданими у постанові Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення і поновлення батьківських прав», висновок органу опіки та піклування має бути оформлений на бланку державних адміністрацій районів, районів міст Києва та Севастополя, виконавчих органів міських чи районних у містах, сільських селищних рад, підписаний головою (заступником голови) та скріплений печаткою. Також до висновку органу опіки та піклування повинні бути додані документи, які підтверджують викладені у ньому обставини. Документи на яких ґрунтується даний висновок у матеріалах справи відсутні. За таких обставин суд ставить під сумнів обґрунтованість висновку щодо визначення місця проживання, що наданий суду Третьою особою.

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Частиною першою статті 2 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Положеннями статті 5 Цивільного процесуального кодексу України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно з частиною першою статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначає порушене, невизнане чи оспорюване право або охоронюваний законом інтерес, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

При цьому, відсутність (недоведеність) порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин (постанова Верховного Суду від 29 червня 2021 року в справі № 916/2040/20).

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Тож, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем.

Згідно зі статтею 160 Сімейного кодексу України, місце проживання малолітньої дитини визначається за згодою батьків, якщо дитина не досягла 10 років. Якщо ж дитині від 10 до 14 років, вона спільно з батьками бере участь у прийнятті рішення щодо свого місця проживання. В свою чергу, дитина, якій виповнилося 14 років та батьки якої проживають окремо, самостійно приймає рішення щодо місця свого проживання.

Матеріалами справи встановлено, що наразі мати дитини відбуває покарання у ДУ «Качанівська виправна колонія (№54)». Вироком Московського районного суду м. Харкова від 16.04.2021р. у справі № 643/11186/17 засуджена до 5 років позбавлення волі. Початком відбуття покарання є 13.12.2021р. Дитина ОСОБА_4 станом на момент ухвалення рішення має 12 повних років та мешкає з батьком. Таким чином право батька не є порушеним. Дитина ОСОБА_4 , а також Відповідачка не має змоги приймати участь у визначенні місця мешкання дитини, оскільки перебуває у місцях позбавлення волі. З огляду на Вирок суду, який наявний у матеріалах справи, ОСОБА_3 відбула лише три роки призначеного їй Вироком суду терміну. В свою чергу, дитина, якій виповниться 14 років на момент повного відбуття покарання матір`ю, самостійно, з огляду на статтю 160 Сімейного кодексу України буде мати змогу прийняти рішення щодо визначення місця свого проживання. Таким чином права дитини не будуть порушені.

На підставі викладеного та, керуючись ст. 51 Конституції України, ст. 9 Конвенції ООН про права дитини, ст.ст. 12, 15 Закону України «Про охорону дитинства», ст.ст. 19,164 СК України, ст., ст. 10, 76, 80, 81, 89, 263-265 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 , зареєстрованому за адресою АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 до ОСОБА_3 зареєстрованою за адресою АДРЕСА_1 , та перебуває у ДУ «Качанівська виправна колонія (№54)» РНОКПП , третя особа Департамент служб у справах дітей Харківської міської радиюридична адреса: Харківська область, м. Харків,вул. Чернишевська, будинок 55, Код - відмовити в повному обсязі.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Полтавського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 РНОКПП НОМЕР_1 ;

Відповідач : ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 , та перебуває у ДУ «Качанівська виправна колонія (№54)» РНОКПП НОМЕР_2 ;

Третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської радиюридична адреса: Харківська область, м. Харків,вул. Чернишевська, будинок 55, Код

Суддя М.О.Материнко