Справа № 314/3712/24
Провадження № 2/314/223/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.02.2025 м.Вільнянськ

Вільнянський районний суд Запорізької області в складі судді Мануйлової Н.Ю., секретар судового засідання Рясна А.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу №314/3712/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Вільнянської міської ради Запорізької області, про визначення додаткового строку для прийняття спадщини та встановлення факту, що має юридичне значення,

ВСТАНОВИВ:

Позивач через свого представника адвоката Зіменко О.В. звернулась до суду із позовними вимогами про визначення додаткового строку для прийняття спадщини та встановлення факту, що має юридичне значення.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , про що 14.12.2020 Вільнянським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану ПС МУ МЮ (м.Дніпро) складено актовий запис про смерть за №815.

Після смерті ОСОБА_3 залишилось спадкове майно у вигляді частки житлового будинку АДРЕСА_1 , земельної ділянки площею 0.0702 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

21.02.2024 за заявою позивачки ОСОБА_1 у приватного нотаріуса Чепець О. С. Запорізького районного нотаріального округу заведено спадкову справу за №28/2024 після смерті ОСОБА_3 ,

Постановою приватного нотаріуса від 01.07.2024 №538/02-31 ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 у зв`язку із пропуском 6-ти місячного строку для прийняття спадщини. На час смерті спадкодавця разом із нею був зареєстрований син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Обставини звернення до суду обумовлені тим, що померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 є троюрідною бабусею позивачки.

Позивачка єдина особа, яка здійснювала догляд за ОСОБА_3 , здійснила її поховання. Син спадкодавця, ОСОБА_2 1954 року народження, був інвалідом з дитинства.

Відповідно до довідки серії 58 Ш №633472 ОСОБА_2 19.01.1967 року визнаний інвалідом ІІ групи, причина інвалідності інвалід з дитинства, непрацездатний.

Відповідно до посвідчення № НОМЕР_1 , виданого УСЗН Вільнянського району Запорізької області, ОСОБА_2 1954 р.н. мав право на виплату пенсії по інвалідності.

Відповідно до паспорта громадянина України (старого зразка УССР) ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 у с.Зелене Вільнянського району Запорізької області, та йому присвоєно код платника податків - РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідно до військового квитка ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_4 , військовому обліку не підлягає.

Відповідно до виписки із протоколу №346 від 28.04.1968 ОСОБА_2 є інвалідом, має діагноз імбецил, підлягав переміщенню до дитячого будинку, у зв`язку із хворобою.

Обставини відсутності ОСОБА_2 за місцем реєстрації по АДРЕСА_1 на час смерті спадкодавця пояснюються тим, що ОСОБА_2 1954 р.н., був хворою людиною, не мав змоги розмовляти, не розумів що відбувається навколо нього, та у 1999 році пішов з домоволодіння та не повернувся.

З даного приводу його мати ОСОБА_3 зверталась до Вільнянського відділення поліції.

Довідкою №36/582 від 23.01.2006 повідомлено, що у 1999 року ОСОБА_3 зверталась до Вільнянського РВ УМВС України в Запорізькій області з приводу факту безвісно відсутнього сина ОСОБА_2 , 1954 р.н., місце знаходження якого невідоме.

Довідкою №19/01.07 Вільнянське відділення поліції повідомило, що ОСОБА_3 , 1932 р.н., мешкає за адресою АДРЕСА_1 , дійсно зверталась в 1999 році до Вільнянського ВР УМВС за фактом безвісно відсутнього сина ОСОБА_2 1954 р.н., місцезнаходження якого залишається невідомим.

Листом від 08.04.2024 за №3530/74-2024 повідомлено, що за обліками НПУ ОСОБА_2 , 1954 р.н. як особа безвісно зникла не значиться. До 2008 року облік реєстрації заяв та повідомлень громадян здійснювався у паперовому вигляді у журналах обліку, які наразі знищено, тому перевірити запитувану інформацію неможливо.

Відповідно до довідки від 16.02.2009 за №1004 та акту обстеження житлово-побутових умов від 07.12.2018 ОСОБА_3 1932 р.н., проживає за адресою АДРЕСА_1 одна. ОСОБА_2 з 1999 року в будинку не проживає, місцезнаходження його невідоме.

Інші родичі відсутні.

За життя 12.10.2004 ОСОБА_3 склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Сиротенком Г.О, на ім`я ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Позивачці відомо, що ОСОБА_4 мешкала у російській федерації у м.Санкт- Петербург. За змістом заповіту ОСОБА_3 заповіла ОСОБА_4 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 та присадибну земельну ділянку площею 0.0702 га.

Маючи на руках копію заповіту, позивачка направила на ім`я ОСОБА_4 лист повідомлення про смерть ОСОБА_3 , проте лист повернувся із відміткою про неотримання. Місцезнаходження ОСОБА_4 та її контактні дані для позивача залишаються невідомими.

Інша 1/2 частина житлового будинку АДРЕСА_1 відповідно до договору дарування, укладеного 23.11.1965, належить ОСОБА_5 , який доводився братом ОСОБА_3 , та остання подарувала ОСОБА_5 , в інтересах якого діяла ОСОБА_6 (на підставі довіреності, посвідченої Молодіжною селищною радою м.Кіровська Мурманської області 10.10.1965 за №328.) частини недобудованого житлового будинку АДРЕСА_1 . Договір дарування зареєстровано Червоноармійською державною нотаріальною конторою за реєстровим №1307. Право власності ОСОБА_5 на частини житлового будинку АДРЕСА_1 , зареєстровано Запорізьким міжміським БТІ 08.02.1071, запис у реєстровій книзі за №12 за №1566.

При цьому, ОСОБА_5 мешкав у російській федерації, жодного разу у домоволодінні не з`являвся, його доля, цивільний стан та вік (живий чи ні, чи були спадкоємці) невідомі.

У подальшому, у зв`язку із впорядкуванням нумерації будинків та вулиць, житловому будинку померлої ОСОБА_3 присвоєно поштову адресу буд. АДРЕСА_1 .

Відповідно до договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки, 16.05.1963 ОСОБА_3 надано у користування земельну ділянку площею 700 кв.м за адресою: ділянка АДРЕСА_2 .

Саме вказаний договір про надання у безстрокове користування земельної ділянки від 16.05.1963 став підставою для подальшого оформлення ОСОБА_3 . Державного акту на право приватної власності на землю, стосовно земельної ділянки площею 0.0702 га, розташованої за адресою АДРЕСА_1 . Акт видано Вільнянською міською радою 21.04.2000, зареєстровано у книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №977.

Після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , позивач вживала заходів щодо розшуку її спадкоємиці за заповітом у м.Санкт-Петербург російської федерації.

Після введення в Україні воєнного стану позивач виїхала до іншої держави Нідерланди, де склала заяву про прийняття спадщини за законом та довіреність на ім`я ОСОБА_7 для представлення інтересів.

Таким чином, спадкоємці, окрім позивача, відсутні. Тихоновська ОСОБА_8 здійснила поховання ОСОБА_3 , доглядала її до смерті, прийняла спадщину фактичним управлінням спадковим майном.

Всі ці причини позивач вважає поважними для пропуску строку для прийняття спадщини.

У судовому засідання представник позивача позовні вимоги підтримала, наполягала на задоволенні позовних вимог.

Представник відповідача - виконавчого комітету Вільнянської міської ради Запорізької області Кошарний Є. Є. щодо задоволення позовних вимог не заперечував.

Дослідивши письмові докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , про що 14.12.2020 Вільнянським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану ПС МУ МЮ (м.Дніпро) складено актовий запис про смерть за №815.

Після смерті ОСОБА_3 залишилось спадкове майно у вигляді частки житлового будинку АДРЕСА_1 , земельної ділянки площею 0.0702 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

21.02.2024 за заявою позивачки ОСОБА_1 у приватного нотаріуса Запорізького районного нотаріального округу Чепець О. С. заведено спадкову справу за №28/2024 після смерті ОСОБА_3 ,

Постановою приватного нотаріуса від 01.07.2024 за №538/02-31 ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 у зв`язку із пропуском 6-ти місячного строку для прийняття спадщини, на час смерті спадкодавця разом із нею був зареєстрований син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Позивачка єдина особа, яка здійснювала догляд за ОСОБА_3 , здійснила її поховання. Інші спадкоємці відсутні.

Син спадкодавця, ОСОБА_2 1954 року народження, відповідно до довідки серії 58 Ш №633472 19.01.1967 визнаний інвалідом ІІ групи, причина інвалідності інвалід з дитинства, непрацездатний.

Відповідно до довідки №36/582 від 23.01.2006 повідомлено, що у 1999 року ОСОБА_3 зверталась до Вільнянського РВ УМВС України в Запорізькій області з приводу факту безвісно відсутнього сина ОСОБА_2 , 1954 р.н., місце знаходження якого невідоме.

Довідкою №19/01.07 Вільнянське відділення поліції повідомило, що ОСОБА_3 , 1932 р.н., мешкає за адресою АДРЕСА_1 , дійсно зверталась у 1999 році до Вільнянського ВР УМВС за фактом безвісно відсутнього сина ОСОБА_2 1954 р.н., місцезнаходження якого залишається невідомим.

Листом від 08.04.2024 за №3530/74-2024 повідомлено, що за обліками НПУ ОСОБА_2 , 1954 р.н. як особа безвісно зникла не значиться. До 2008 року облік реєстрації заяв та повідомлень громадян здійснювався у паперовому вигляді у журналах обліку, які наразі знищено, тому перевірити запитувану інформацію неможливо.

Відповідно до довідки від 16.02.2009 за №1004 та акту обстеження житлово-побутових умов від 0712.2018, ОСОБА_3 1932 р.н., проживає за адресою АДРЕСА_1 одна. ОСОБА_2 з 1999 року в будинку не проживає, місцезнаходження його невідоме.

За час життя 12.10.2004 ОСОБА_3 склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Сиротенком Г.О, на ім`я ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Позивачці відомо, що ОСОБА_4 мешкала у російській федерації у м.Санкт- Петербург. Була давньою знайомою ОСОБА_3 .

За змістом заповіту, ОСОБА_3 заповіла ОСОБА_4 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 та присадибну земельну ділянку площею 0.0702 га.

Маючи на руках копію заповіту, позивачка направила на ім`я ОСОБА_4 лист повідомлення про смерть ОСОБА_3 , проте лист повернувся із відміткою про неотримання. Місцезнаходження ОСОБА_4 та її контактні дані для позивача залишаються невідомими.

Інша 1/2 частина житлового будинку АДРЕСА_1 , відповідно до договору дарування, укладеного 23.11.1965, належить ОСОБА_5 , який доводився братом ОСОБА_3 , та остання подарувала ОСОБА_5 , в інтересах якого діяла ОСОБА_6 (на підставі довіреності, посвідченої Молодіжною селищною радою м.Кіровська Мурманської області 10.10.1965 за №328.) частини недобудованого житлового будинку АДРЕСА_1 . Договір дарування зареєстровано Червоноармійською державною нотаріальною конторою за реєстровим №1307. Право власності ОСОБА_5 на частини житлового будинку АДРЕСА_1 зареєстровано Запорізьким міжміським БТІ 08.02.1971, запис у реєстровій книзі за №12 за №1566.

Відповідно до договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки, 16.05.1963 ОСОБА_3 надано у користування земельну ділянку площею 700 кв.м, за адресою: АДРЕСА_2 .

Саме вказаний договір про надання у безстрокове користування земельної ділянки від 16.05.1963 став підставою для подальшого оформлення ОСОБА_3 . Державного акту на право приватної власності на землю, стосовно земельної ділянки площею 0.0702 га, розташованої за адресою АДРЕСА_1 . Акт видано Вільнянською міською радою 21.04.2000, зареєстровано у книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №977.

Після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , позивач вживала заходів щодо розшуку її спадкоємиці за заповітом у м.Санкт-Петербург російської федерації.

Після введення в Україні воєнного стану позивач виїхала до іншої держави Нідерланди, де склала заяву про прийняття спадщини за законом та довіреність на ім`я ОСОБА_7 для представлення інтересів.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_9 пояснила, що вона була сусідкою із ОСОБА_3 з 2005 року, тоді син ОСОБА_3 вже був зниклим. Позивачка постійно приходила до ОСОБА_3 , допомагала їй по господарству, приносила продукти харчування. ОСОБА_3 також ходила до ОСОБА_10 . Ніяких інших родичів ОСОБА_3 свідок не бачила. ОСОБА_3 постійно шукала сина, який зник. Після її смерті поховання здійснювала позивачка.

Свідок ОСОБА_11 пояснила, що вона є подругою дитинства позивачки, у ОСОБА_8 завжди були гарні відносини із ОСОБА_3 , інших родичів ОСОБА_3 ніколи свідок не бачила, їй відомо, що у бабусі був син, який зник безвісті. Похованням ОСОБА_3 займалася ОСОБА_1 .

Свідок ОСОБА_12 пояснив, що він товаришував із позивачкою та її чоловіком ОСОБА_13 . Свідку відомо, що ОСОБА_8 постійно допомагала бабусі, готувала їй їсти, прибирала у дворі, і бабуся ходила до ОСОБА_8 в гості. ОСОБА_12 відомо, що бабуся ОСОБА_3 померла, однак на похованні він присутнім не був. ОСОБА_8 та ОСОБА_13 бачив на подвір`ї у ОСОБА_3 .

Свідок ОСОБА_7 пояснила, що позивачка є її близькою подругою з дитинства. Раніше свідок також проживала по АДРЕСА_3 ,тому й ОСОБА_3 знає із дитинства. У ОСОБА_3 був син, якій потім зник безвісти, а також була племінниця ОСОБА_14 , на яку ОСОБА_3 склала заповіт. Позивачка намагалася зв`язатися із ОСОБА_14 та повідомити їй про смерть ОСОБА_3 , однак спроби були безрезультатними. Похованням ОСОБА_3 займалася позивачка ОСОБА_1 .

Таким чином, спадкоємці окрім позивача відсутні. Тихоновська ОСОБА_8 здійснила поховання ОСОБА_3 ,, доглядала її до смерті, прийняла спадщину фактичним управлінням спадковим майном.

Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців).

Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини, згідно з ч.3 ст.1223 ЦК України.

Відповідно до положень ст.1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народженні живими після відкриття спадщини.

Відповідно до ст.ст. 1220-1221, 1223 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою, і саме з нього виникає право на спадкування, а місцем відкриття - є останнє місце проживання спадкодавця.

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно з ч. 1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 17 Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або ілюзорних прав, а прав практичних та ефективних (п. 24 рішення ЄСПЛ від 09.10.1979 у справі «Ейрі»; п. 32 рішення ЄСПЛ від 30.05.2013 у справі «Наталія Михайленко проти України»).

У розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції «майном» визнаються активи, включаючи права вимоги, стосовно яких заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» на отримання можливості ефективно здійснити майнове право (п. 32 рішення ЄСПЛ у справі «Стретч проти Сполученого Королівства»). «Законне сподівання» на отримання «активу» також може захищатися статтею 1 Першого протоколу. Так, якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне сподівання», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування (рішення у справі «Копецький проти Словаччини»).

Судова практика Європейського суду з прав людини розглядає принцип «пропорційності» як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема й у питаннях захисту права власності.

Дотримання принципу «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Ужиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв`язання проблеми суспільства, і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети.

У рішеннях Європейського суду з прав людини «Спадея і Скалабріно проти Італії» від 1 вересня 1995 року (справа № 12868/87) та «Іммобільяре Саффі проти Італії» від 28 липня 1999 року (справа № 22774/93) зазначено, що втручання у право власності допустиме лише тоді, коли воно переслідує легітимну мету в суспільних інтересах. Але, окрім того, втручання, особливо коли воно має розглядатися в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, має забезпечити «справедливу рівність» між вимогами загальних інтересів і вимогами захисту основних прав людини. Має бути розумне співвідношення між засобами, що використовуються, і поставленою метою.

У відповідності до вимог ст.1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Правила ч. 3 ст. 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої зави; 2) ці обставини визнані судом поважними.

Законодавчо передбачено, що якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви, що в повній мірі кореспондується з постановою нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії, отже, позивач вправі звернутись до суду з позовом для визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Відповідно до п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України. Вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. Суди відкривають провадження в такій справі у разі відсутності письмової згоди спадкоємців, які прийняли спадщину (ч.2 ст.1272 ЦК України), а також за відсутності інших спадкоємців, які могли б дати письмову згоду на подання заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини, відповідачами у такій справі є спадкоємці, які прийняли спадщину. При відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. За наявності у спадковій справі заяви спадкоємця про відмову від права на спадщину його вимоги про визначення додаткового строку для прийняття спадщини задоволенню не підлягають.

Згідно з п. 24 Постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України.

Відповідно до постанови ВС/КЦС №681/203/17-ц від 17.10.2018, факт пропуску строку для прийняття спадщини не є підставою для усунення від спадкування, тому змушені звернутись до суду.

Щодо факту реєстрації місця проживання ОСОБА_2 разом із померлою ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , суд зазначає таке.

Відповідно до вимог ч.3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Разом із тим, як вказано вище, ОСОБА_2 був інвалідом, не розумів значення своїх дій та не був здатний ними керувати, та з 1999 року значився як безвісно зникла особа.

Станом на 11.12.2020 ОСОБА_2 не проживав разом із спадкодавцем ОСОБА_3 , отже не є таким, що прийняв спадщину.

При цьому ОСОБА_2 є сином померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , а позивач ОСОБА_15 доводиться померлій троюрідною онукою.

Відповідно до ст.1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

У відповідності до вимог ч.ч.1,6 ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Згідно з пп. 4.10 п. 4 гл. 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, жодним строком не обмежена. Тобто спадкоємець, який прийняв спадщину, може звернутися за видачею свідоцтва протягом будь-якого часу після закінчення строку, встановленого для прийняття спадщини. Особливе значення при цьому має факт постійного проживання спадкоємця на час відкриття спадщини разом із спадкодавцем, який підтверджує фактичне прийняття спадщини і має бути доведений спадкоємцем.

Отже, законодавець в даному випадку висунув вимогу про обов`язковість постійного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, що ставить прийняття спадщину у такому випадку в залежність від факту спільного постійного проживання вказаних осіб.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику у справах про спадкування №7 від 30.05.2008 року, якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення факту проживання зі спадкодавцем однією сім`єю.

У п. 23 вищевказаної Постанови вказано, що якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини.

З огляду на викладене, виходячи з інтересів особи щодо захисту права позивача на спадкування, зважаючи на те, що позивачка немає іншої можливості, окрім як в судовому порядку, встановити факт постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, єдиним способом захисту невизнаного права є звернення до суду.

За встановлених обставин суд приходить до висновку про задоволення позову .

Враховуючи те, що представник позивача не наполягав на стягненні судових витрат з відповідача, судові витрати слід залишити за позивачем.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 76-80, 259, 263-265, 280-281, 354 ЦПК України суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_3 ) до ОСОБА_2 (останнє відоме зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до Вільянської міської ради Запорізької області (місцезнаходження: Запорізька область, Запорізький район, м.Вільнянськ, вул. Бочарова, буд. 4, ) про визначення додаткового строку для прийняття спадщини та встановлення факту, що має юридичне значення, задовольнити.

Визначити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , три місяці з дня набранням рішенням законної сили.

Встановити факт, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , не проживав постійно разом із спадкодавцем, ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на час відкриття спадщини, починаючи з 1999 року.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Запорізького апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 28.02.2025.

Суддя Наталія Юріївна Мануйлова

28.02.2025