ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/4638/23Головуючий у 1-й інстанції Вийванко О. М.
Провадження № 22-ц/817/25/25 Доповідач - Храпак Н.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 березня 2025 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Храпак Н.М.

суддів - Гірський Б. О., Хома М. В.,

за участі секретаря - Гичко К.С.

та сторін: позивача ОСОБА_1 , його представника - адвоката Гуцалюка А.А., відповідача ОСОБА_2 , її представника - адвоката Вароди П.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, цивільну справу № 607/4638/23 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Гуцалюк Андрій Романович на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09 вересня 2024 року, ухваленого суддею Вийванком О.М., повний текст якого складено 16 вересня 2024 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання майна набутого під час шлюбу особистою приватною власністю, визнання права спільної сумісної власності на майно та його поділ, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна набутого під час шлюбу особистою приватною власністю та визнання права спільної сумісної власності на майно та його поділ,

В С Т А Н О В И В:

у березні 2023 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_2 , у якому просив визнати об`єктами спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею - 144,9 кв.м., житловою площею - 58,3 кв.м. та земельну ділянку для будівництва, обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,0312 га., кадастровий номер земельної ділянки :02:001:0668, що розташована в АДРЕСА_1 ; визнати 1/2 частину вказаного житлового будинку та земельної ділянки на праві власності за ОСОБА_1 ; зобов`язати державного реєстратора провести державну реєстрацію права власності на 1/2 частину житлового будинок АДРЕСА_1 та 1/2 частину земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,0312 га., кадастровий номер земельної ділянки :02:001:0668, що розташована в АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 з видачею правовстановлюючого документа; зобов`язати ОСОБА_2 усунути перешкоди у користуванні належним йому на праві спільної сумісної власності житловим будинком АДРЕСА_1 шляхом надання йому комплекту ключів від вхідних дверей; стягнути з ОСОБА_2 на його користь витрати на правничу допомогу.

В листопаді 2023 ОСОБА_1 подав позов до ОСОБА_2 , в якому просив встановити факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 01.10.2016 року по 18.05.2017 року, визнати об`єктом особистої приватної власності транспортний засіб марки "Nissan", модель "Altina", 2016 року випуску.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 березня 2024 року задоволено клопотання представника позивача-відповідача про об`єднання справ в одне провадження.

Об`єднано цивільну справу № 607/4638/23 (провадження № 2/607/379/2024) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна набутого під час шлюбу особистою приватною власністю та поділ майна подружжя та цивільну справу № 607/22383/23 (провадження № 2/607/957/2024) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання майна особистою власністю, в одне провадження та присвоєно об`єднаній справі № 607/4638/23 (провадження № 2/607/379/2024).

В обґрунтування позову посилається на те, що з жовтня 2016 року по 18.05.2017 рік проживав із ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Доведення факту проживання однією сім`єю має юридичне значення для поділу даного житлового будинку, оскільки проживаючи однією сім`єю до шлюбу відповідно до ч. 1 ст. 74 СК України, квартира АДРЕСА_2 має визначатися як майно, що належить на праві спільної сумісної власності сторін і відповідно кошти від продажу даної квартири теж на праві спільної сумісної власності належать сторонам, оскільки вони проживали на той час разом, і ОСОБА_1 єдиний з сім`ї, хто мав доходи та міг заплатити і заплатив останній платіж на суму 200 000 грн.

Факт того, що продаж квартири за адресою АДРЕСА_3 був здійснений в інтересах сім`ї підтверджується заявою позивача про надання згоди відповідачу на укладення і підписання договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 .

Також, позивач, проживаючи разом з відповідачем за адресою АДРЕСА_3 , брав участь в утриманні квартири, оскільки позивач за власні кошти купував речі та товари. При цьому, факт їх проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу підтверджує підписання договорів, купівля товарів та покази свідків.

Після купівлі житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 , позивач за власні кошти робив ремонт та здійснював його утримання.

За ОСОБА_1 були зареєстровані транспортні засоби марки Mercedes-Benz Vito, 2001 року випуску, номерний знак, НОМЕР_1 , Mitsubishi Lancer, 2008 року випуску, номерний знак, НОМЕР_2 , Renault Megane Scenic, 2005 року випуску, які були продані.

У вересні 2019 року позивач придбав транспортний засіб марки Nissan, модель Altima, 2016 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_3 , який був зареєстрований на позивача 10.01.2020. Даний транспортний засіб позивач придбав за власні кошти, що були отриманні від продажу попередніх транспортних засобів, власником яких він був.

У квітні 2023 року ОСОБА_2 подала у суд зустрічний позов до ОСОБА_1 про визнання майна набутого під час шлюбу особистою приватною власністю та поділ майна подружжя.

В обґрунтування позову посилається на те, що 18 травня 2017 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали шлюб. ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 24 травня 2021 року набула у приватну власність житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 144,9 кв.м., житлової площі 58,3 кв.м., який розташований на земельній ділянці, площею 0,0312 га, кадастровий номер :02:001:0668, продаж цей вчинено за 58 000 грн, які продавець отримав від покупця до підписання цього договору.

Також, ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 24 травня 2021 року набула у приватну власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,0312 га, кадастровий номер :02:001:0668, що розташована в АДРЕСА_1 , продаж цей вчинено за 14040 грн, які продавець отримав від покупця до підписання цього договору.

Спірний житловий будинок та земельну ділянку ОСОБА_2 набула у приватну власність, хоч і під час шлюбу з ОСОБА_1 , але не за їх спільні грошові кошти, оскільки ОСОБА_2 до часу укладення шлюбу з ОСОБА_1 набула у особисту приватну власність квартиру АДРЕСА_2 .

ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 20 травня 2021 року продала ОСОБА_3 належну їй на праві особистої приватної власності квартиру АДРЕСА_2 за грошові кошти в розмірі 731 124, 00 грн.

Надалі, 24 травня 2021 року ОСОБА_2 за грошові кошти, отримані 20 травня 2021 року від продажу належної їй на праві особистої власності квартири, придбала спірний житловий будинок та земельну ділянку за загальною ціною в розмірі 72 040 грн, та за решту грошових коштів в подальшому провела ремонті роботи у спірному житловому будинку.

ОСОБА_2 спростовує презумпцію спільності права власності подружжя обставинами відчуження належного їй на праві особистої приватної власності майна - квартири АДРЕСА_2 за грошові кошти в сумі 731 124 грн, за чотири дні до купівлі нею спірного житлового будинку та земельної ділянки за отримані від вказаного продажу квартири грошові кошти в загальній сумі 72 040 грн. Відтак, вважає, що спірний житловий будинок та земельна ділянка є особистою приватною власністю ОСОБА_2 , оскільки дане майно придбане нею за особисті грошові кошти.

Водночас, 10 січня 2020 року подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за спільні грошові кошти придбали транспортний засіб марки Nissan, модель Altina, 2016 року випуску, який був зареєстрований на ОСОБА_1 .

02 березня 2023 року ОСОБА_2 звернулася до Теофіпольського районного суду Хмельницької області із позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу. 07 березня 2023 року ОСОБА_1 після фактичного припинення шлюбних відносин з ОСОБА_2 та поданням нею позову до суду про розірвання шлюбу, відчужив на підставі договору купівлі-продажу від 07 березня 2023 року № 739266 вказаний транспортний засіб своєму братові ОСОБА_4 .

Тому спірний транспортний засіб є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , як майно подружжя, що підлягає поділу між ними шляхом стягнення компенсації частини.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09 вересня 2024 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання майна набутого під час шлюбу особистою приватною власністю, визнання права спільної сумісної власності на майно та його поділ.

Задоволено зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна набутого під час шлюбу особистою приватною власністю та визнання права спільної сумісної власності на майно та його поділ.

Визнано особистою приватною власністю ОСОБА_2 житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею - 144,9 кв. м., житловою площею - 58,3 кв. м. та земельну ділянку, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,0312 га, кадастровий номер земельної ділянки :02:001:0668, що розташована в АДРЕСА_1 .

У порядку поділу спільного сумісного майна подружжя стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію вартості 1/2 частки автомобіля марки «Nissan», модель «Altina», 2016 року випуску, в розмірі 206 850 грн.

Додатковим рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 08 листопада 2024 року стягнуто з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 31861,60 грн.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Гуцалюк А.Р. просить скасувати рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09 вересня 2024 року та ухвалити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити у повному обсязі, а у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовити повністю.

В обґрунтування апеляційної скарги представник заявника зазначив, що на підтвердження спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було надано квитанцію про зняття коштів в банківському терміналі навпроти будинку, де вони проживали, при чому кошти знімались після 22 години вечора та товарний чек на покупку роутера. При цьом,у законодавцем не конкретизовано які види речей, що купуються є достатніми доказами використання їх в інтересах сім`ї а які ні.

Сторона відповідача не надала доказів наявності у ОСОБА_1 іншого житла, відмінного від житла в Тернополі.

Оскільки позивач та відповідач проживали разом, та були в цей час у стосунках, при цьому позивач мав намір освідчитись відповідачці, що і зробив, суд надав невірну оцінку доводам позивача, а тому відмовив в задоволенні цієї частини вимог без наявних на те підстав.

Щодо відмови у визнанні житлового будинку та земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю, то тут слід зазначити таке.

ОСОБА_2 не було доведено факт передачі їй коштів від її матері. При цьому, даний правочин має бути або договором позички, або договором дарування. Натомість факт передачі коштів є підтверджений виключно показами свідків.

Також не заслуговує на увагу посилання суду першої інстанції на те, що платником у квитанції від 22.12.2016 на суму 200 000 грн зазначено ОСОБА_2 і як наслідок це спростовує факт внесення ОСОБА_1 даних коштів.

Відповідно до договору про спільну пайову участь у будівництві багатоквартирного житлового будинку від 23.12.2015 замовником такого будівництва є ОСОБА_2 . Згідно з умовами даного договору, вона і повинна вносити кошти. Саме тому в квитанції зазначено її прізвище. При цьому, в квитанції зазначено, що вносились кошти в гривнях. А не в валюті, як про це говорила відповідачка та допитані в суді свідки. Саме тому позивачем ОСОБА_1 було надано докази наявності в нього коштів на покупку такого житла.

Разом з тим, суд відмовив позивачу у визнанні за ним права особистої приватної власності на транспортний засіб.

При цьому, знову ж таки, послався лише на покази свідків. Не взяв до уваги факту наявності в позивача транспортних засобів до моменту укладення шлюбу, наявності у позивача коштів, достатніх для покупки такого автомобіля та відсутності у відповідачки коштів, достатніх для покупки таких транспортних засобів.

Суд зазначив, що ним встановлено факт отримання доходів відповідачем, проте чим такий факт підтверджується не вказав.

Суд не зазначив, які саме докази повинен був подати позивач ОСОБА_1 , які були б належними та допустимими для доведення факту сплати за автомобіль власних, а не спільних коштів.

Представник ОСОБА_2 - адвокат Варода П.Б. подав відзив на апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Гуцалюка А.Р., у якому зазначив, що вирішуючи питання в частині належності майна до спільної сумісної власності, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що квартира АДРЕСА_2 , житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 144,9 кв.м., житлової площі 58,3 кв.м., та земельна ділянка, площею 0,0312 га, кадастровий номер :02:001:0668 є особистою приватною власністю ОСОБА_2 , а транспортні засоби марки «Renault», модель «Megane Scenic», 2005 року випуску, та «Nissan», модель «Altima», 2016 року випуску, є спільною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 і підлягають поділу, з огляду на наступне.

ОСОБА_2 набула у приватну власність квартиру АДРЕСА_2 на підставі договору про спільну пайову участь у будівництві багатоквартирного житлового будинку від 23 грудня 2015 року, актом приймання-передачі виконаних робіт від 19 липня 2017 року, довідкою ТІЗ «ОСИП» № 1 від 21 березня 2023 року, останній платіж здійснено нею 22 грудня 2016 року на суму 200 000 гривень.

Отже, ОСОБА_2 було укладено договір про спільну пайову участь у будівництві багатоквартирного житлового будинку та сплачено кошти у 2016 році, тобто ще до укладення шлюбу із ОСОБА_1 , з яким вони не проживали однією сім`єю.

Враховуючи, що квартира АДРЕСА_2 , була придбана виключно за кошти ОСОБА_2 і є її особистою приватною власністю, від продажу якої було придбано житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 144,9 кв.м., житлової площі 58,3 кв.м., та земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,0312 га, кадастровий номер :02:001:0668, що розташована в АДРЕСА_1 , а тому суд першої інстанції підставно встановив, що вказаний житловий будинок та земельна ділянка є особистою приватною власністю ОСОБА_2 і не може бути визнано об`єктами права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , а тому не підлягає поділу як спільне майно подружжя.

Посилання ОСОБА_1 на ті обставини, що ним було оплачено 22.12.2016 кошти в сумі 200 000 грн за квартиру АДРЕСА_2 , для підтвердження чого, ним було знято кошти із своїх рахунків, є безпідставним, оскільки платником у квитанції вказано ОСОБА_5 , будь-яких письмових доказів, показань свідків, які б вказували на домовленість між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 з приводу оплати ним коштів за квартиру, суду не було подано. Зняття ОСОБА_1 коштів із своїх рахунків, не можуть підтверджувати факт оплати ним коштів за спірну квартиру.

Надані ОСОБА_1 накладні щодо придбання будівельних та оздоблювальних матеріалів на загальну суму 36190,16 грн, не підтверджують виникнення у останнього права спільної сумісної власності із ОСОБА_2 на вищевказану квартиру.

Аналогічно наданні ОСОБА_1 накладні щодо придбання будівельних та оздоблювальних матеріалів за період 2021 - 2022 рр. не підтверджують виникнення у нього права спільної сумісної власності на спірний житловий будинок та спірну земельну ділянку.

ОСОБА_2 не заперечувала того факту, що під час шлюбу з ОСОБА_1 вони за спільно нажиті грошові кошти придбавали вищевказані будівельні та оздоблювальні матеріали, що були використані при ремонті квартири, а також при ремонті спірного житлового будинку.

Фактично витрачені подружжям під час спільного проживання для ремонту грошові кошти для житла, в якому вони проживали, з метою поліпшення умов життя та в інтересах сім`ї. Здійснені ремонтні роботи є невід`ємною частиною квартири та будинку та не є окремим об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Разом з тим, ОСОБА_1 не заявляв вимог про визнання квартири АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю.

Також надання ОСОБА_1 згоди на укладення і підписання ОСОБА_2 договорів купівлі - продажу квартири та житлового будинку підтверджують реєстрацію права власності на вказане майно під час шлюбу, а не придбання майна за спільні грошові кошти сторін.

Не заслуговують на увагу доводи ОСОБА_1 про те, що транспортний засіб марки «Nissan», модель «Altima», 2016 року випуску, був придбаний за його особисті грошові кошти і є його особистою власністю, так як за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя.

ОСОБА_1 спростовує презумпцію спільності майна подружжя, наводить аргументи про те, що спірний автомобіль придбано за особисті грошові кошти отримані ним від продажу автомобілів, які належали йому на праві особистої власності.

На підтвердження вказаних обставин ОСОБА_1 надано інформацію з Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Тернопільській області про реєстрацію/перереєстрацію транспортних засобів, які підтверджують вибуття/набуття ним майна до та за час його перебування у шлюбі з ОСОБА_2 , однак з представленої інформації не вбачається за яку суму грошових коштів продавалися/купувалися вказані транспортні засоби (відсутні договори купівлі-продажу), а також самим позивачем у позові не вказано суми купівлі/продажу, а відтак наведені ним аргументи щодо придбання спірного автомобіля за особисті грошові кошти не підтверджено жодними даними.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник- адвокат Гуцалюк А.Р. подану апеляційну скаргу підтримали з мотивів, викладених у ній.

ОСОБА_2 та її представник - адвокат Варода П.Б. апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Гуцалюка А.Р. не визнали, вважаючи її безпідставною, а рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

Розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, проаналізувавши матеріали справи, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає до часткового задоволення.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вказано в частині третій статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 цієї частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.

Судом встановлено, що сторони по справі зареєстрували шлюб 18.05.2017, про що складено актовий запис за № 683, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_4 від 04 березня 2023 року (т. 1 а.с. 3) та на підставі рішення Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 22.06.2023, справа № 685/200/23, шлюб між сторонами по справі було розірвано.

ОСОБА_2 набула у власність квартиру АДРЕСА_2 , що підтверджується договором про спільну пайову участь у будівництві багатоквартирного житлового будинку від 23 грудня 2015 року (т. 1 а.с. 43-44), актом приймання-передачі виконаних робіт від 19 липня 2017 року (т. 1 а.с. 45), довідкою ТІЗ «ОСИП» № 1 від 21 березня 2023 року (т. 1 а.с. 46), останній платіж здійснено нею 22 грудня 2016 року на суму 200 000 гривень (т. 1 а.с. 47).

Право власності за ОСОБА_2 на вказану квартиру було зареєстровано 09 серпня 2017 року.

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 20 травня 2021 року, ОСОБА_2 продала ОСОБА_3 належну їй на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_2 , продаж було вчинено за 731 124,00 грн (т. 1 а.с. 48-49).

ОСОБА_1 надав згоду на укладення і підписання договору купівлі - продажу квартири АДРЕСА_2 , про що свідчить його заява від 20.05.2021 (т. 1 а.с. 129).

Згідно з договору купівлі-продажу житлового будинку від 24 травня 2021 року, ОСОБА_2 набула у приватну власність житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 144,9 кв.м., житлової площі 58,3 кв.м., який розташований на земельній ділянці, площею 0,0312 га, кадастровий номер :02:001:0668, продаж було вчинено за 58 000 грн (т. 1 а.с. 6).

Також, ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 24 травня 2021 року набула у приватну власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,0312 га, кадастровий номер :02:001:0668, що розташована в АДРЕСА_1 , продаж було вчинено за 14040,00 грн (т. 1 а.с. 10).

ОСОБА_1 надав згоду на купівлю його дружиною ОСОБА_2 житлового будинку АДРЕСА_1 , та земельної ділянки, площею 0,0312 га, кадастровий номер :02:001:0668, про що свідчить його заява від 24.05.2021 (т. 1 а.с. 14).

Згідно з листів Регіонального сервісного центру ГЦС МВС в Тернопільській області (Філія ГСЦ МВС) від 19.04.2023, № 31/19-1-В-97о/п, від 31.07.2023, № 31/19-Г-107 аз, 04.08.2023 № 31/26-491аз, 03.08.2023 № 31/19-Г-115 аз, 29.03.2023 № 31/19-В-44/1 аз, ОСОБА_1 належало на праві власності транспортні засоби марки Mercedes - Benz Vito, 2001 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 , Mitsubishi Lancer, 2008 року випуску, номерний знак НОМЕР_2 , перебував у власності з 26.02.2016 по 26.02.2016, Renault Megane Scenic, 2005 року випуску, перебував у власності з 16.05.2019 по 28.09.2019, «Nissan», модель «Altina», 2016 року випуску, перебував у власності з 24.04.2021 по 07.03.2023.

Відповідно до договору купівлі-продажу № 739266 від 07.03.2023, ОСОБА_1 продав, а ОСОБА_4 купив транспортний засіб марки «Nissan», модель «Altina», 2016 року випуску, що підтверджується листом Регіонального сервісного центру ГЦС МВС в Тернопільській області (Філія ГСЦ МВС) від 29 березня 2023 року № 31/19-В-44/1а.з., продаж було вчинено за 342 000,00 грн (т. 1 а.с. 55-56).

Згідно з висновком експерта Тернопільського науково-дослідного експертного-криміналістичного центру № СЕ-19/120-24/955-АВ від 19.02.2024, ринкова вартість автомобіля марки «Nissan», модель «Altina», 2016 року випуску, на час проведення експертизи, 19.02.2024, становить: 413 700,00 грн (т. 2 а.с. 33-95).

Відмовляючи у задоволенні позову та задовольняючи зустрічні позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що перебування сторін у заручинах не може бути беззаперечним фактом спільного проживання однією сім`єю, оскільки ОСОБА_1 не довів належними, допустимими та достатніми доказами наявність єдиного та спільного бюджету з ОСОБА_2 , придбання майна для спільних потреб, ведення спільного господарства.

Вирішуючи питання в частині належності майна до спільної сумісної власності суд вважав, що квартира АДРЕСА_2 , була придбана виключно за кошти ОСОБА_2 і є її особистою приватною власністю, від продажу якої було придбано житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 144,9 кв.м., житлової площі 58,3 кв.м., та земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,0312 га, кадастровий номер :02:001:0668, що розташована в АДРЕСА_1 , а тому ці об`єкти є особистою приватною власністю ОСОБА_2 і не можуть бути визнані об`єктами права спільної сумісної власності колишнього подружжя ОСОБА_7 , а тому не підлягають поділу як спільне майно подружжя.

Також ОСОБА_1 не спростовано того, що транспортний засіб марки «Nissan», модель «Altina», 2016 року випуску, придбаний за його особисті кошти, тому він є спільною сумісною власністю і підлягає поділу.

З такими висновками суду першої інстанції, колегія суддів в повні мірі погодитися не може, з огляду на таке.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно із статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд. Нездійснення особою права на захист не є підставою для припинення цивільного права, що порушене, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. ч. 2, 4 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 цього Кодексу "Право спільної сумісної власності подружжя".

Вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки.

Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема, докази спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів, які підтверджують наявність встановлених між сторонами відносин, притаманних подружжю, заяви, анкети, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що "подружжя" вважали себе чоловіком та дружиною.

Самі лише показання свідків та спільні фотографії не можуть свідчити про факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та не можуть бути визначальними у вирішенні цього питання.

Під спільним проживанням слід розуміти постійне фактичне мешкання чоловіка та жінки за однією адресою, збереження ними у такому житлі переважної більшості своїх речей, зокрема, щоденного побутового вжитку, сприйняття ними цього місця проживання як свого основного, незалежно від того, що будь-хто із них за особливістю своєї роботи /служби зумовлений тривалий час бути відсутнім за цим місцем проживання. Спільний побут передбачає ведення жінкою та чоловіком спільного господарства, наявність спільного бюджету, витрат, придбання майна для спільного користування, в тому числі за спільні кошти та внаслідок спільної праці, спільна участь в утриманні житла, його ремонт, спільне харчування, піклування чоловіка та жінки один про одного/надання взаємної допомоги тощо. До прав та обов`язків, притаманних подружжю, слід віднести, зокрема, але не виключно, існування між чоловіком і жінкою, реалізацію ними особистих немайнових прав, передбачених главою 6 СК України, тощо.

При цьому має бути встановлена і доведена саме сукупність вказаних усталених обставин та відносин, оскільки самі по собі, наприклад, факти перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки або спільна присутність їх на святах, або пересилання коштів, або періодичний спільний відпочинок, або проживання за однією адресою, факт реєстрації за такою адресою при відсутності інших наведених вище ознак не можуть свідчити, що між чоловіком та жінкою склались та мали місце усталені відносини, притаманні подружжю.

Як вбачається із матеріалів справи ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб 18.05.2017, про що складено актовий запис за № 683 та підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_4 від 04 березня 2023 року.

Суд першої інстанції, вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, обґрунтовано виходив із того, що ОСОБА_1 не довів належними та допустимими доказами факт його проживання з ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з жовтня 2016 року по травень 2017 року, оскільки надані позивачем квитанції про зняття коштів в банківському терміналі навпроти будинку, товарний чек на покупку роутера, покази свідків, самі по собі без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що між сторонами у справі склалися та мали місце протягом жовтня 2016 року по травень 2017 року усталені відносини, які притаманні подружжю.

Також не заслуговують на увагу посилання заявника на те, що суд першої інстанції надав невірну оцінку тим доводам, що сторони у справі проживали разом у період з жовтня 2016 року по травень 2017 рік та були у цей час у стосунках, при цьому ОСОБА_1 мав намір освідчитися ОСОБА_2 , що і зробив, тому зазначене підтверджує факт проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу, оскільки сам факт перебування сторін у заручинах не може бути самостійним доказом, що між чоловіком і жінкою склалися та мали місце усталені відносини, притаманні подружжю.

Що ж стосується визнання права спільної сумісної власності на майно та його поділ.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).

Загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти сімейного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах сімейного законодавства.

Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність.

Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі №520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (пункти 1, 2, 3 частини першої статті 57 СК України).

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 71 СК України).

Тлумачення частини першої статті 71 СК України свідчить, що як поділ спільного сумісного майна в натурі, так і визначення розміру часток кожного з них, може здійснюватися на підставі: договору подружжя; рішення суду при наявності спору між подружжям.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України). Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання (пункт 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі №209/3085/20 (провадження №14-182цс21).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі №203/284/17 вказано, що статтею 60 СК України встановлено презумцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

У постанові Верховного Суду від 04 серпня 2021 року у справі № 553/2152/19 зазначено, що відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують.

Тобто, для подружжя передбачено презумпцію спільності права власності. Ця презумпція може бути спростована й жінка та (або) чоловік можуть оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Той з подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

У постанові від 03 червня 2024 року у справі № 712/3590/22 Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про те, що вчинення згоди іншим з подружжя на розпорядження спільним майном є одностороннім правочином, розрахованим на його сприйняття іншими особами, а саме - подружжям, який є стороною договору, та третьою особою (інша сторона договору). Волевиявлення іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження спільним майном, яке виражено у згоді, адресоване та сприймається як подружжям, який виступає стороною договору, так і контрагентом за таким договором.

Згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження спільним майном має значення на стадії укладення договору та є необхідним юридичним фактом для укладення відповідного договору іншим з подружжя, який є стороною договору, з його контрагентом. Сторона договору (інший з подружжя) представляє у відносинах з своїм контрагентом права та інтереси того з подружжя, який надав згоду.

Сприйняття волевиявлення іншого з подружжя на розпорядження спільним майном відбувається шляхом відображення такої згоди у відповідному договорі. У такому випадку регулюючий ефект договору поширюється як на сторони договору, так і на іншого з подружжя (співвласника), який надав згоду на розпорядження спільним майном.

Згода одного з подружжя на вчинення другим з подружжя договору з розпорядження спільним майном як односторонній правочин є одним із правомірних обмежень свободи договору, оскільки визначена законодавцем необхідність одержання згоди обмежує як того з подружжя, хто укладає договір з розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і контрагента за договором, оскільки він має переконатися, що особа, з якою укладається договір, перебуваючи в шлюбі, має згоду на укладення такого договору.

Згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя поширюється як на випадки відчуження майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і на випадки набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності.

Надання згоди іншим з подружжя на набуття майна подружжям (стороною договору) свідчить про набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності, оскільки у такому випадку відбувається розпорядження коштами, які належать подружжю на праві спільної сумісної власності.

Не виключається вчинення усного договору між подружжям про набуття майна в спільну сумісну власність, зовнішнім вираженням якого є згода одного з подружжя на розпоряджаються майном (коштами) на набуття майна в спільну сумісну власність. Така згода може бути зафіксована безпосередньо у договорі про набуття майна, вчиненим іншим з подружжя.

Наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору купівлі-продажу майна, зафіксованої у такому договорі, свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя.

У разі, якщо інший з подружжя надав згоду на розпорядження майном (коштами) для набуття майна в спільну сумісну власність і така згода зафіксована безпосередньо у договорі купівлі-продажу майна, який вчинено іншим з подружжя, то суд не може своїм рішенням підміняти домовленість подружжя про набуття майна в спільну сумісну власність.

Також, відповідно до Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (у редакції на час нотаріального посвідчення оспорюваного договору), при посвідченні правочинів щодо розпорядження спільним майном подружжя, якщо правовстановлюючий документ оформлений на ім`я одного з подружжя, нотаріус вимагає письмову згоду іншого з подружжя. Справжність підпису другого з подружжя на заяві про таку згоду має бути нотаріально засвідчена.

Про наявність згоди другого подружжя зазначається в тексті договору з посиланням на реєстровий номер, за яким ця згода посвідчена, та дату її посвідчення.

Отже, згода подружжя на вчинення іншим з подружжя правочину є за своєю правовою природою окремим одностороннім правочином, що має бути складений письмово, а у визначених законом випадках - нотаріально посвідчений. (Дивись висновки Верховного Суду у справі № 643/6453/15). Предметом цього правочину за частиною першою та другою статті 369 ЦК України є передання права розпорядження спільним майном одним співвласником іншому.

На односторонні правочини поширюються положення статті 204 ЦК України, яка закріплює презумпцію правомірності правочину, зокрема, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Це означає, що кожний вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована.

Наведене дає підстави для висновку, що згода одного з подружжя на вчинення іншим з подружжя правочину щодо розпорядження спільним майном, як односторонній правочин, є чинною, до моменту її скасування (відкликання).

Як вбачається із матеріалів справи, на підставі договору про спільну пайову участь у будівництві багатоквартирного житлового будинку від 23 грудня 2015 року ОСОБА_2 придбала квартиру АДРЕСА_2 вартістю 363 580 грн, право власності якої зареєстроване 09 серпня 2017 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101.

18.05.2017 сторони уклали шлюб, зробили ремонт даної квартири і проживали у ній.

20 травня 2021 року на підставі договору купівлі- продажу ОСОБА_2 відчужила квартиру АДРЕСА_2 , продаж було вчинено за 731 124 грн.

Під час відчуження ОСОБА_1 надав згоду своїй дружині на укладення і підписання договору купівлі - продажу квартири АДРЕСА_2 , про що свідчить його нотаріально завірена заява від 20.05.2021, в якій ОСОБА_1 ствердив, що вказаний договір укладається на умовах, які ними попередньо обговорено і вважають вигідними для них, договір укладається також в інтересах сім`ї та відповідає їхньому волевиявленню (т. 1 а.с. 129).

Про наявність згоди другого подружжя також зазначено в п. 13 договору купівлі-продажу квартири від 20 травня 2021 року, згідно якого квартира, яка відчужується продавцем - ОСОБА_2 , здійснюється за згодою другого з подружжя - ОСОБА_1 , викладеній у заяві, справжність підпису якої засвідчено Терещук Л.І., приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу 20 травня 2021 року за реєстром № 733 (т.1 а.с.48-49).

24 травня 2021 року ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку придбала житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 144,9 кв.м., житлової площі 58,3 кв.м., який розташований на земельній ділянці, площею 0,0312 га, кадастровий номер :02:001:0668, продаж було вчинено за 58 000,00 грн (т.1 а.с.50-51).

Також, ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 24 травня 2021 року набула у власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,0312 га, кадастровий номер :02:001:0668, що розташована в АДРЕСА_1 , продаж було вчинено за 14040,00 грн (т.1 ас.52-53).

ОСОБА_1 надав згоду на купівлю його дружиною ОСОБА_2 житлового будинку АДРЕСА_1 , та земельної ділянки, площею 0,0312 га, кадастровий номер :02:001:0668, про що свідчить нотаріально завірена його заява від 24.05.2021, в якій ОСОБА_1 ствердив, що вказані договори укладатимуться його дружиною в інтересах сім`ї на умовах, які ними попередньо обговорено і вважають вигідними для них, відповідають їхньому волевиявленню (т. 1 а.с. 14).

Таким чином, враховуючи висновки Об`єднаної палати ВС у справі № 712/3590/22, колегія суддів вважає, що у разі, якщо інший з подружжя надав згоду на розпорядження майном (коштами) для набуття майна в спільну сумісну власність і така згода зафіксована безпосередньо у договорі купівлі-продажу майна, який вчинено іншим з подружжя, то суд не може своїм рішенням підміняти домовленість подружжя про набуття майна в спільну сумісну власність, тому приходить до висновку, що спірний будинок та земельна ділянка є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , оскільки придбані за спільні кошти у спільну сумісну власність та підлягають поділу між колишнім подружжям, шляхом визнання за кожним з них права власності на 1/2 спірного майна.

Не заслуговують на увагу доводи відповідача ОСОБА_2 , що їй не було відомо про заяву ОСОБА_1 , якою він надав згоду на купівлю його дружиною ОСОБА_2 земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,0312 га, кадастровий номер :02:001:0668, що розташована в АДРЕСА_1 , а також житлового будинку АДРЕСА_1 в інтересах сім`ї, що відповідало їхньому спільному волевиявленню, оскільки як визначено Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (у редакції на час нотаріального посвідчення оспорюваного договору), що при посвідченні договорів купівлі-продажу нотаріус вимагає письмову згоду іншого з подружжя, в іншому випадку договір нотаріусом не був би посвідчений.

Щодо позовних вимог про усунення перешкод в користуванні майном.

Згідно з ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Частиною 1 статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам направі спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Частиною другою статті 386 ЦК України передбачено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення будь-яких порушень свого права від будь-яких осіб у спосіб, який власник вважає прийнятним та ефективним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

У судовому засіданні апеляційної інстанції ОСОБА_2 підтвердила факт зміни замків у будинковолодінні за адресою: АДРЕСА_1 та не надала ключі ОСОБА_1 , чим позбавила останнього доступу до будинковолодіння.

Враховуючи наведене та встановивши, що ОСОБА_2 чинить ОСОБА_1 перешкоди у користуванні спірним будинком, колегія суддів вважає, що є наявні підстави для задоволення позовних вимог в частині усунення перешкод у користуванні власністю шляхом надання ОСОБА_1 комплекту ключів від вхідних дверей.

Щодо належності траспортного засобу марки "Nissan", модель "Altina", 2016 року випуску до спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_7 , то тут колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що даний транспортний засіб був придбаний під час шлюбу, а тому сторони по справі мають рівні права на володіння, користування і розпорядження цим майном.

Не заслуговує на увагу посилання заявника на те, що суд першої інстанції не взяв до уваги факту наявності у нього транспортних засобів до моменту укладення шлюбу, а тому у нього було достатньо коштів для покупки спірного траспортного засобу марки "Nissan", модель "Altina", 2016 року випуску.

До матеріалів справи було долучено відповіді з Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Тернопільській області про реєстрацію/перереєстрацію транспортних засобів, які підтверджують вибуття/набуття ОСОБА_1 майна до та за час його перебування у шлюбі з ОСОБА_2 , однак з представленої інформації не вбачається за яку суму грошових коштів продавалися/купувалися вказані транспортні засоби (відсутні договори купівлі-продажу), а також самим позивачем у позові не вказано суми купівлі/продажу, а відтак наведені ним аргументи щодо придбання спірного автомобіля за особисті грошові кошти не підтверджено жодними даними.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції було здійснена судова автотоварознавча експертиза СЕ-19/120-24/955-АВ від 19.02.2024, згідно з висновком якої, ринкова вартість автомобіля марки «Nissan», модель «Altina», 2016 року, випуску становить 413 700,00 грн.

Враховуючи наведене, ОСОБА_2 має право на компенсацію 1/2 частки спірного автомобіля у розмірі 206850 грн, а тому рішення суду першої інстанції у даній частині слід залишити без змін.

Згідно з статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин справи, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Гуцалюк А.Р., слід задовольнити частково, рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09 вересня 2024 року в частині відмови у визнанні права спільної сумісної власності на майно, його поділ, усунення перешкод в користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 , шляхом надання ОСОБА_1 комплекту ключів від вхідних дверей та у задоволенні зустрічного позову про визнання майна набутого під час шлюбу особистою приватною власністю скасувати, ухвалити у цій частині нове рішення, яким в порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 1/2 частині житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею - 144,9 кв.м., житловою площею - 58,3 кв.м. та 1/2 частину земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,0312 га, кадастровий номер земельної ділянки :02:001:0668, що розташована в АДРЕСА_1 . Зобов`язати ОСОБА_2 усунути перешкоди у користуванні належним ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності житловим будинком АДРЕСА_1 , шляхом надання ОСОБА_1 комплекту ключів від вхідних дверей.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже, розподіл судових витрат, понесених стороною у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції та її переглядом, зокрема, у суді апеляційної інстанції, має здійснити той суд, який ухвалює остаточне рішення у справі, враховуючи загальні правила розподілу судових витрат.

Враховуючи те, що колегія суддів прийшла до висновку про часткове скасування рішення суду першої інстанції, тому підлягає до скасування додаткове рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08 листопада 2024 року, щодо розподілу судових витрат.

За подання до суду першої інстанції позовної заяви ОСОБА_1 сплатив 14493,60 грн судового збору, проте його вимоги підлягають задоволенню на 50 %. Отже, із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 слід стягнути судовий збір, сплачений за розгляд справи в суді першої інстанції у розмірі 7246,80 грн.

Щодо судових витрат у суді апеляційної інстанції.

Статтею 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витратна правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом справи.

До відзиву на апеляційну скаргу представником ОСОБА_2 - адвокатом Вародою П.Б. було подано договір про надання професійної правничої допомоги від 05.11.2024 року, укладеного між ОСОБА_2 та її представником адвокатом Вародою П.Б., гонорар адвоката за надання професійної правничої становить 20000 грн, який оплачений згідно квитанції до прибуткового касового ордера № 75 від 05.11.2024 року.

Враховуючи часткове задоволення позовних вимог, суд приходить до висновку, що з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 слід стягнути витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10000 грн, пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Також, оскільки за клопотанням ОСОБА_1 було відстрочено сплату судового збору за подачу апеляційної скарги до ухвалення судового рішення, колегія суддів вважає, що слід стягнути з ОСОБА_1 (проживаючого за адресою: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_5 ) та з ОСОБА_2 (проживаюча за адресою: АДРЕСА_1 , РНКОПП НОМЕР_6 ) в дохід держави судовий збір у розмірі по 16748,52 гривень з кожного за подачу апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 35, 259, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Гуцалюк Андрій Романович, задовольнити частково.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09 вересня 2024 року в частині відмови у визнанні права спільної сумісної власності на майно, його поділ, усунення перешкод в користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 , шляхом надання ОСОБА_1 комплекту ключів від вхідних дверей та у задоволенні зустрічного позову про визнання майна набутого під час шлюбу особистою приватною власністю, скасувати та ухвалити у цій частині нове рішення, яким в порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 визнати за:

- ОСОБА_1 (проживаючого за адресою: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_5 ) право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею - 144,9 кв.м., житловою площею - 58,3 кв.м. та 1/2 частину земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,0312 га, кадастровий номер земельної ділянки :02:001:0668, що розташована в АДРЕСА_1 ;

ОСОБА_2 (проживаюча за адресою: АДРЕСА_1 , РНКОПП НОМЕР_6 ) право власності на: 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею - 144,9 кв.м., житловою площею - 58,3 кв.м. та 1/2 частину земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,0312 га, кадастровий номер земельної ділянки :02:001:0668, що розташована в АДРЕСА_1 .

Зобов`язати ОСОБА_2 усунути перешкоди у користуванні належним ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності житловим будинком АДРЕСА_1 , шляхом надання ОСОБА_1 комплекту ключів від вхідних дверей.

В решті рішення суду Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09 вересня 2024 року залишити без змін.

Додаткове рішення Тернопільського міськрайонного суду від 08 листопада 2024 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким стягнути із ОСОБА_2 (проживаюча за адресою: АДРЕСА_1 , РНКОПП НОМЕР_6 ) на користь ОСОБА_1 (проживаючого за адресою: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_5 ) - 7246,80 грн судового збору, сплаченого за розгляд справи в суді першої інстанції.

Стягнути із ОСОБА_1 (проживаючого за адресою: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_5 ) в дохід держави судовий збір у розмірі 16748,52 гривень за подачу апеляційної скарги.

Стягнути із ОСОБА_2 (проживаюча за адресою: АДРЕСА_1 , РНКОПП НОМЕР_6 ) в дохід держави судовий збір у розмірі 16748,52 гривень за подачу апеляційної скарги.

Стягнути із ОСОБА_1 (проживаючого за адресою: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_5 ) на користь ОСОБА_2 (проживаюча за адресою: АДРЕСА_1 , РНКОПП НОМЕР_6 ) витрати на правову допомогу у розмірі 10 000 грн, за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлений 24 березня 2025 року.

Головуюча Н.М. Храпак

Судді: Б.О. Гірський

М.В. Хома