ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

21 березня 2025 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 740/5182/23

Головуючий у першій інстанції Карпусь І. М.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/8/25

Чернігівський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді: Скрипки А.А.

суддів: Євстафіїва О.К., Шарапової О.Л.

сторони:

позивач: ОСОБА_1

відповідачі: Держава Україна в особі Головного управління

Національної поліції в Чернігівській області, Головне управління

Національної поліції в Чернігівській області

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області у складі судді Карпуся І.М. від 12 жовтня 2023 року, місце ухвалення рішення - м.Ніжин, у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Головного управління Національної поліції в Чернігівській області, Головного управління Національної поліції в Чернігівській області про стягнення моральної шкоди, заподіяної незаконним притягненням до адміністративної відповідальності,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом до Держави Україна в особі Головного управління Національної поліції в Чернігівській області, Головного управління Національної поліції в Чернігівській області про стягнення моральної шкоди, заподіяної незаконним притягненням до адміністративної відповідальності, в якому просила стягнути з Державного бюджету України на свою користь 50 000 грн., в рахунок відшкодування моральної шкоди, заподіяної незаконним притягненням до адміністративної відповідальності за статтею 173 КУпАП. В обґрунтування вимог заявленого позову ОСОБА_1 вказувала, що згідно протоколу про адміністративне правопорушення від 06.04.2023 року, складеного поліцейським Ніжинського РВП ГУНП в Чернігівській області Мисан В.С., ОСОБА_1 26.03.2023 року, близько 19:00 год. виражалась нецензурною лайкою та погрожувала фізичною розправою громадянці ОСОБА_2 . Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду від 17.04.2023 року вказаний протокол було повернуто Ніжинському РВП для усунення недоліків, оскільки у ньому не були вказані відомості про місце вчинення можливого правопорушення. Після доопрацювання протокол було надіслано до суду. Позивач зазначає, що при розгляді справи про адміністративне правопорушення, справа №740/2264/23, суд аргументував відсутність будь-яких доказів її умисної вини у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 173 КУпАП, і закрив справу про притягнення її до адміністративної відповідальності за статтею 173 КУпАП, у зв`язку із відсутністю складу адміністративного правопорушення, що є реабілітуючою ознакою. За доводами позивача, протиправною поведінкою відповідачів, у зв`язку із незаконними діями та рішенням щодо складання протоколу за статтею 173 КУпАП, відібрання пояснень та інше, їй завдано моральну шкоду, яка полягає в тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, зусиллях, необхідних для відновлення попереднього стану. З часу складення протоколу про адміністративне правопорушення - 06.04.2023 року, до дня набрання законної сили постановою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 23.06.2023 року про закриття справи про адміністративне правопорушення відносно позивача - 04.07.2023 року, минуло 3 місяці. ОСОБА_1 вказувала, що протягом вищевказаних трьох місяців було порушено її звичний уклад життя, виникла необхідність у додаткових зусиллях для організації життя, погіршились відносини із оточуючими людьми, і їх відношення до особистості позивача, у зв`язку з чим, їй заподіяно моральну шкоду, яку позивач оцінює у розмірі 50 000 грн. Позивач ОСОБА_1 також ставила питання про стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Чернігівській області на її користь витрат на правничу (правову) допомогу у розмірі 30 000 грн.

Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 12.10.2023 року позов ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Головного управління Національної поліції в Чернігівській області, Головного управління Національної поліції в Чернігівській області про стягнення моральної шкоди, заподіяної незаконним притягненням до адміністративної відповідальності, задоволено частково. Судом стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 1 000 грн., в рахунок відшкодування моральної шкоди. В іншій частині позовних вимог, судом відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 не погоджується із рішенням суду першої інстанції від 12.10.2023 року, просить його скасувати, та ухвали нове рішення про задоволення вимог заявленого нею позову у повному обсязі. ОСОБА_1 просить стягнути на її користь з Державного бюджету України, шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України, на її користь 50 000 грн., в рахунок відшкодування моральної шкоди. Також апелянт просить стягнути на її користь за рахунок бюджетних асигнувань ГУНП в Чернігівській області витрати на правничу (правову) допомогу в розмірі 30 000 грн. Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 вказують, що рішення суду першої інстанції від 12.10.2023 року не відповідає вимогам Закону та матеріалам справи, суд першої інстанції неповно дослідив наявні у справі докази, і не надав їм належної правової оцінки, порушив норми матеріального права, внаслідок чого задовольнив позов частково, а також безпідставно не стягнув на користь позивача її витрати на правову допомогу у розмірі 30 000 грн. В доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що суд першої інстанції стягнув з Державного бюджету на її користь лише 1 000 грн., в рахунок відшкодування моральної шкоди, при цьому, жодним чином не обґрунтувавши своє рішення в цій частині. За доводами апелянта, вона у позовній заяві зазначила розрахунок моральної шкоди, який підлягає стягненню на її користь, в порядку ч.1 статті 1176 ЦК України, ч.2,ч.3 статті 13 Закону України Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, гарантований мінімум якої за три місяці становить 20 100 грн. Посилаючись на висновки, викладені в п.89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.12.2020 року у справі № 752/17832/14-ц, апелянт стверджує, що гарантований мінімум моральної шкоди у будь-якому випадку не може бути зменшено, і дана обставина не була врахована судом першої інстанції. За доводами апелянта, судом першої інстанції при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди також не було враховано глибини фізичних та душевних страждань ОСОБА_1 , завданих відповідачем, наявність перешкод у реалізації її життєвих планів, що позбавило можливості реалізації своїх звичок, бажань, і вимагало від ОСОБА_1 додаткових зусиль для організації життя та погіршило відносини із оточуючими людьми, їх відношення до її особистості, доведення своєї невинуватості, відчуття несправедливості, викликане ухваленням незаконної постанови про притягнення позивача до відповідальності, витрати зусиль. Апелянт стверджує, що вона також понесла витрати на правову допомогу, у зв`язку із захистом своїх прав, але суд першої інстанції безпідставно не розглянув та не вирішив її вимогу про стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Чернігівській області 30 000 грн. витрат на правову допомогу, що унеможливило доступ позивача до повного захисту своїх прав та інтересів, шляхом належного судового розгляду її позовної заяви. За доводами апелянта, розмір її витрат на правову допомогу 30 000 грн., є фіксованої сумою, і дані витрати є документально підтвердженими.

У відзиві на апеляційну скаргу ГУНП в Чернігівській області просить відмовити у задоволенні вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 , вказуючи при цьому, що до позивача не було застосовано жодного адміністративного стягнення, передбаченого КУпАП, а витрати позивача на правову допомогу у розмірі 30 000 грн., є неспівмірними із складністю справи, часом, витраченим адвокатом та обсягом робіт, їх розмір не відповідає критерію реальності та розумності.

Ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 13.08.2024 року було зупинено апеляційне провадження у даній справі №740/5182/23 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 12.10.2023 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Головного управління Національної поліції в Чернігівській області, Головного управління Національної поліції в Чернігівській області про стягнення моральної шкоди, заподіяної незаконним притягненням до адміністративної відповідальності, до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи №335/6977/22 (а.с.67-70).

Ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 27.02.2025 року поновлено апеляційне провадження у даній цивільній справі №740/5182/23, справу призначено до розгляду Чернігівським апеляційним судом в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення (виклику) учасників справи (а.с.74).

Згідно приписів ч.1 статті 369 ЦПК України, апеляційний суд розглядає справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 12.10.2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Головного управління Національної поліції в Чернігівській області, Головного управління Національної поліції в Чернігівській області про стягнення моральної шкоди, заподіяної незаконним притягненням до адміністративної відповідальності, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до ч.13 статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Як вбачається із матеріалів справи, сторони даного спору обізнані про наявність ухвал апеляційного суду про відкриття апеляційного провадження у справі та про призначення справи до розгляду в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення (виклику) учасників справи.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

В ході судового розгляду даної справи судом встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що 06.04.2023 року поліцейським Ніжинського РВП ГУНП в Чернігівській області Мисаном В.С. було складено протокол про адміністративне правопорушення за ст. 173 КУпАП, згідно з яким ОСОБА_1 26.03.2023 року, близько 19.00 год. висловлювалась нецензурною лайкою та погрожувала фізичною розправою громадянці ОСОБА_2 (а.с.9).

Постановою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 23.06.2023 року у справі № 740/2264/23 провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за статтею 173 КУпАП - закрито у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення (а.с.10-11).

Як вбачається із оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 12.10.2023 року, частково задовольняючи вимоги заявленого ОСОБА_1 позову про стягнення моральної шкоди, заподіяної незаконним притягненням до адміністративної відповідальності, суд першої інстанції зазначив, що у даній справі підставою для відшкодування шкоди є закриття щодо позивача справи про адміністративне правопорушення, у зв`язку із відсутністю складу адміністративного правопорушення. Суд першої інстанції вказав, що оскільки звернення ОСОБА_1 до суду обумовлено незаконністю її притягнення до адміністративної відповідальності, тобто, незаконністю дій працівника поліції по складанню стосовно позивача протоколу про адміністративне правопорушення та направлення матеріалів до суду, з урахуванням положень статей: 1, 2, 4 Закону України Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, позивач має право на відшкодування моральної шкоди. Оскільки закриття судом справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, а відшкодування шкоди здійснюється незалежно від вини. При визначенні розміру завданої позивачу моральної шкоди, судом першої інстанції було оцінено ступінь моральних страждань позивача, враховано, що у досить короткий строк після того, як позивач дізналася про порушення своїх прав, вони були поновлені, наявність у позивача моральних (душевних) страждань, які були викликані вимушеними діями щодо доведення відсутності в своїх діях правопорушення, з метою захисту свого порушеного права, відчуття несправедливості. При цьому, судом першої інстанції відхилено доводи позивача щодо спричинення їй глибоких і тривалих моральних страждань, оскільки, як зазначив суд першої інстанції, вказані доводи жодним чином не доведені позивачем в ході судового розгляду даної справи. За наведених обставин, зважаючи на доведеність незаконності притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, враховуючи вимоги розумності, добросовісності, виваженості, приймаючи до уваги обставини справи, суд першої інстанції дійшов висновку, що справедливим у даній справі буде стягнення на користь позивача 1 000 грн., в рахунок відшкодування моральної шкоди, у зв`язку з чим позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

В доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що суд першої інстанції стягнув з Державного бюджету на її користь лише 1 000 грн., в рахунок відшкодування моральної шкоди, при цьому, жодним чином не обґрунтувавши своє рішення в цій частині. За доводами апелянта, вона у позовній заяві зазначила розрахунок моральної шкоди, який підлягає стягненню на її користь, в порядку ч.1 статті 1176 ЦК України, ч.2, ч.3 статті 13 Закону України Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, гарантований мінімум якої за три місяці становить 20 100 грн. Посилаючись на висновки, викладені в п.89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.12.2020 року у справі № 752/17832/14-ц, апелянт стверджує, що гарантований мінімум моральної шкоди у будь-якому випадку не може бути зменшено, і дана обставина не була врахована судом першої інстанції. За доводами апелянта, судом першої інстанції при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди також не було враховано глибини фізичних та душевних страждань ОСОБА_1 , завданих відповідачем, наявність перешкод у реалізації її життєвих планів, що позбавило можливості реалізації своїх звичок, бажань, і вимагало від ОСОБА_1 додаткових зусиль для організації життя та погіршило відносини із оточуючими людьми, їх відношення до її особистості, доведення своєї невинуватості, відчуття несправедливості, викликане ухваленням незаконної постанови про притягнення позивача до відповідальності, витрати зусиль.

З даного приводу апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Статтею 13 Європейської Конвенції з прав людини від 04.11.1950 року передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснили свої офіційні повноваження.

Згідно зі статтею 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1, ч.2 статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, і відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової шкоди).

Стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені статтями: 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Згідно зі статтею 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними, і передбачають певні особливості відповідальності за шкоду, завдану органами державної влади чи місцевого самоврядування та їх посадовими особами, які є відмінними від загальних підстав деліктної відповідальності.

Наведеними вище правовими нормами передбачено, що для покладення відповідальності за дії посадових осіб та органів державної влади чи місцевого самоврядування наявність їх вини не є обов`язковою. Проте, цими приписами встановлена обов`язковість інших трьох елементів складу цивільного правопорушення, встановлення яких є необхідним для покладення відповідальності за завдану шкоду на державу.

Усталеним у доктрині цивільного права та національній судові практиці є підхід, за якого для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади (тут і далі - йдеться також й про органи місцевого самоврядування, про що не зазначається з огляду на обставини цієї справи) у виді відшкодування шкоди має бути встановлено наявність одночасно трьох умов: неправомірність (протиправність) дії посадових або службових осіб державного органу; шкода; причинно-наслідковий зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Тягар доведення наявності цих умов покладається на позивача, який звертається з позовом про відшкодування шкоди на підставі статей: 1173, 1174 ЦК України (близькі за змістом висновки у п.8.49.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01.03.2023 року у справі № 925/556/21).

У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03.09.2019 року у справі № 916/1423/17 вказано, що, застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади чи відповідно його посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу.

Отже, для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади у виді відшкодування шкоди обов`язковою є сукупність трьох умов: дії органу (посадових або службових осіб) повинні мати протиправний характер, шкода та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Вина посадових осіб органів державної влади не є обов`язковою. Тягар доведення наявності зазначених трьох умов покладається на позивача, який звернувся до суду з позовом про відшкодування шкоди.

Відповідно до приписів частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, апеляційний суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.02.2025 року у справі № 335/6977/22, провадження № 14-87цс24.

Відповідно до статті 251 КУпАП, протокол про адміністративне правопорушення є джерелом доказів у справі. Обов`язок зі збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 256 КУпАП, у протоколі про адміністративне правопорушення зазначаються: дата і місце його складення, посада, прізвище, ім`я, по батькові особи, яка склала протокол; відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності (у разі її виявлення); місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення; прізвища, адреси свідків і потерпілих, прізвище викривача (за його письмовою згодою), якщо вони є; пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; інші відомості, необхідні для вирішення справи. Якщо правопорушенням заподіяно матеріальну шкоду, про це також зазначається в протоколі.

Протокол підписується особою, яка його склала, і особою, яка притягається до адміністративної відповідальності; за наявності свідків і потерпілих протокол може бути підписано також і цими особами.

У разі відмови особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, від підписання протоколу, в ньому робиться запис про це. Особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, має право подати пояснення і зауваження щодо змісту протоколу, які додаються до такого протоколу, а також викласти мотиви відмови від його підписання.

Під час складення протоколу особі, яка притягається до адміністративної відповідальності, роз`яснюють її права і обов`язки, передбачені статтею 268 цього Кодексу, про що робиться відмітка у протоколі.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 13.03.2019 року у справі №712/7385/17 сформулювала висновок, що дії суб`єкта владних повноважень щодо складання протоколу без ухвалення рішення про притягнення особи до адміністративної відповідальності не породжують правових наслідків для особи та не порушують її права.

Велика Палата Верховного Суду також вже досліджувала питання порядку оскарження дій працівників поліції, у разі складання протоколу про адміністративне правопорушення та у постанові від 19.06.2019 року у справі №638/3490/18 сформулювала наступні висновки. Складання протоколу є процесуальною дією суб`єкта владних повноважень, яка спрямована на фіксацію адміністративного правопорушення, та відповідно до статті 251 КУпАП, є предметом оцінки суду, як доказу вчинення такого правопорушення при розгляді справи про притягнення особи до адміністративної відповідальності. Протокол не є рішенням суб`єкта владних повноважень. Розгляд питання правомірності складання протоколу про адміністративне правопорушення в окремому позовному провадженні без аналізу матеріалів про притягнення особи до адміністративної відповідальності та рішення суб`єкта владних повноважень, винесеного за результатами їх розгляду, сукупно з іншими доказами, не дозволить ефективно захистити та відновити (за наявності порушень) права особи, яка притягується до адміністративної відповідальності.

Застосовним до даної справи є також висновок Верховного Суду, сформульований у постанові від 22.06.2023 року у справі № 752/5417/19, відносно того, що факт складання поліцейським протоколу не вказує на фактичну вину особи. Протокол є носієм доказової інформації, яка в подальшому може бути використана органом, який здійснює розгляд справи про адміністративне правопорушення, з метою прийняття рішення щодо наявності або відсутності складу адміністративного правопорушення в діях особи. Протокол фіксує обставини та факти виявлених порушень законодавства та не є рішенням, що створює правові наслідки і не змінює стан суб`єктивних прав особи, оскільки таким рішенням є постанова, яка приймається на підставі протоколу.

Встановлення протиправності у діях працівника патрульної поліції під час складання протоколу про адміністративне правопорушення є обов`язковою умовою для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади у виді відшкодування шкоди.

Вирішуючи спір у справі про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягненням до адміністративної відповідальності, суд загальної юрисдикції може встановити наявність у діях працівників патрульної поліції під час складення протоколу про адміністративне правопорушення ознак очевидної протиправності, таких як: відсутність повноважень у працівника патрульної поліції на складання протоколу про адміністративне правопорушення, складання працівниками патрульної поліції протоколу про адміністративне правопорушення стосовно особи, яка не була учасником ДТП, тощо. Отже, очевидний характер протиправності дій (бездіяльності, рішень) працівників патрульної поліції під час складання протоколу про адміністративне правопорушення може бути встановлений судом загальної юрисдикції, зокрема і тоді, коли такі дії (бездіяльність, рішення) явно суперечать вимогам закону та порушують права, свободи або інтереси осіб, які звернулися до суду.

У наведеній категорії справ суд, з огляду на підстави позову, при вирішенні питання про те, чи мали дії або бездіяльність органів влади, їх посадових осіб, які становили втручання в право особи, ознаки свавільності, повинен оцінювати: чи були передбачені законом підстави (умови) для відповідних дій працівників поліції (у контексті цієї справи), чи були вони виправданими (необхідними) та пропорційними до конкретних обставин.

Втручання не буде свавільним, якщо: воно відбулося згідно із законом; воно переслідує легітимну мету і є пропорційним до цієї мети; воно є необхідним у демократичному суспільстві.

Отже, при вирішенні спору про відшкодування шкоди суд може встановити протиправний характер дій (бездіяльності, рішень) працівників патрульної поліції, як обов`язковий елемент деліктної відповідальності за наявності ознак очевидної протиправності чи навіть свавільності таких дій.

Відповідність протоколу про адміністративне правопорушення (за формою чи змістом) вимогам закону, складення такого протоколу уповноваженою особою, а також правомірність інших дій (бездіяльності) працівників патрульної поліції під час оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення може бути встановлено судом у справі про адміністративне правопорушення.

У разі відповідності протоколу про адміністративне правопорушення вимогам закону та вчинення працівниками патрульної поліції під час складання протоколу усіх дій згідно із законом та в межах їх повноважень та за відсутності ознак свавільності таких дій, закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення за відсутністю складу правопорушення не є фактом, який сам по собі підтверджує протиправність дій патрульних поліцейських щодо складання такого протоколу.

При невстановленні під час розгляду справи про адміністративне правопорушення невідповідності дій (бездіяльності) працівників патрульної поліції щодо складання протоколу, які мали наслідком закриття справи про адміністративне правопорушення, дії патрульного поліцейського щодо складення протоколу про адміністративне правопорушення у разі подальшого закриття справи у зв`язку із відсутністю складу адміністративного правопорушення можуть бути підставою для відшкодування шкоди державою лише у тому випадку, якщо закриття справи у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення відбулося через очевидну невідповідність протоколу вимогам закону або внаслідок інших протиправних дій працівників патрульної поліції під час оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення, або які мають ознаки свавільності.

В ході судового розгляду даної справи судом встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що 06.04.2023 року поліцейським Ніжинського РВП ГУНП в Чернігівській області Мисаном В.С. було складено протокол про адміністративне правопорушення за статтею 173 КУпАП, згідно з яким ОСОБА_1 26.03.2023 року, близько 19.00 год. висловлювалась нецензурною лайкою та погрожувала фізичною розправою громадянці ОСОБА_2 (а.с.9).

Постановою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 23.06.2023 року у справі № 740/2264/23 провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за статтею 173 КУпАП - закрито, у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення (а.с.10-11).

Надаючи оцінку вказаному вище протоколу про адміністративне правопорушення, складеного 06.04.2023 року відносно ОСОБА_1 , Ніжинський міськрайонний суд Чернігівської області у постанові від 23.06.2023 року у справі № 740/2264/23 зазначив, що протокол про адміністративне правопорушення, є актом обвинувачення і повинен містити конкретне обвинувачення, виходячи з поняття адміністративного правопорушення, відповідно до вимог КУпАП. Судом було досліджено доданий до протоколу відеозапис від 06.04.2023 року, відповідно до якого, ОСОБА_1 вказує про спір із ОСОБА_2 та неприязні стосунки з нею, до суду з`являтись не буде, підписувати протокол не буде, обставини протоколу заперечує, оскільки цього не робила, ОСОБА_2 травить худобу і пошкодила її хвіртку, конфлікт із ОСОБА_2 з листопада 2020 року. Судом також було досліджено пояснення до протоколу від ОСОБА_2 , в яких вона зазначає, що … близько 19-00 год. ОСОБА_1 в неадекватному стані стукала по її паркану, виражалась нецензурною лайкою із погрозами фізичної розправи, пошкодила паркан. При цьому, суд звернув увагу на ту обставину, що вказані пояснення від ОСОБА_2 відібрані поліцейським Ніжинського РВП 26.03.2023 року, протокол складений 06.04.2023 року, а за правилами статті 254 КУпАП, протокол про адміністративне правопорушення, у разі його оформлення, складається не пізніше двадцяти чотирьох годин з моменту виявлення особи, яка вчинила правопорушення, у двох примірниках, один із яких під розписку вручається особі, яка притягається до адміністративної відповідальності. Підстави нескладення протоколу 26.03.2023 року, поліцейським не зазначені. Судом зазначено, що додані до протоколу матеріали, зокрема і матеріали ОСОБА_2 , згідно заяви від 09.06.2023 року, свідчать про наявність тривалих неприязних стосунків між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , сварки між ними 26.03.2023 року, при цьому, в матеріалах справи відсутні докази про те, що ОСОБА_1 порушила саме громадський порядок та спокій громадян, що у протоколі взагалі не зазначено, а також те, що мотивом ОСОБА_1 було саме явна неповага до суспільства. За даних обставин, як зазначив суд у постанові від 23.06.2023 року, додані до протоколу матеріали, які є суперечливими, поза розумним сумнівом не вказують на вчинення ОСОБА_1 дій, які кваліфіковані поліцейським за статтею 173 КУпАП. Враховуючи встановлені судом обставини, на підставі наявних у матеріалах справи про адміністративне правопорушення доказів, суд у постанові від 23.06.2023 року у справі №740/2264/23 зазначив, що в силу принципу презумпції невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення, всі сумніви щодо події порушення та винуватості особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, тлумачаться на її користь, що є підставою для закриття провадження у справі, згідно п.1 ч.1 статті 247 КУпАП, у зв`язку з недоведеністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 173 КУпАП.

Як вбачається із наведеного, Ніжинським міськрайонним судом Чернігівської області у постанові від 23.06.2023 року у справі № 740/2264/23 відносно ОСОБА_1 встановлено порушення працівником поліції, при складанні протоколу про адміністративне правопорушення від 06.04.2023 року, зокрема: складення протоколу із порушенням строків, передбачених статтею 254 КУпАП; незазначення в протоколі про наявність порушення ОСОБА_1 громадського порядку та спокою громадян; незазначення в протоколі про те, що мотивом її поведінки була саме явна неповага до суспільства, і вказані дії працівника поліції пов`язані із порушенням порядку складання протоколу про адміністративне правопорушення. Разом з тим, у вищевказаних діях працівника поліції під час складання протоколу відносно ОСОБА_1 не вбачається ознак очевидної протиправності чи навіть свавільності таких дій, що призвели до порушення прав, свобод або інтересів позивача.

За даних обставин, враховуючи, що встановлення протиправності у діях працівника патрульної поліції під час складання протоколу про адміністративне правопорушення, є обов`язковою умовою для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади у виді відшкодування шкоди, закриття справи про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 , у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення, у контексті документально підтверджених обставин даної цивільної справи, не може бути підставою для задоволення вимог заявленого ОСОБА_1 позову про стягнення моральної шкоди, заподіяної незаконним притягненням до адміністративної відповідальності.

Разом з тим, апеляційний суд звертає увагу на наступне.

Оскаржуваним рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 12.10.2023 року позов ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Головного управління Національної поліції в Чернігівській області, Головного управління Національної поліції в Чернігівській області про стягнення моральної шкоди, заподіяної незаконним притягненням до адміністративної відповідальності, задоволено частково. Судом стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 1 000 грн., в рахунок відшкодування моральної шкоди. В іншій частині позовних вимог, судом відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 не погоджується із визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування моральної шкоди, стягнутим на користь позивача, вважаючи, що даний розмір морального відшкодування повинен становити 50 000 грн. Тобто, виходячи із доводів апеляційної скарги, в частині щодо часткового задоволення вимог заявленого ОСОБА_1 позову, та стягнення судом першої інстанції на користь позивача 1 000 грн., в рахунок відшкодування моральної шкоди, рішення суду першої інстанції від 12.10.2023 року, апелянтом не оскаржується.

Інші сторони даної цивільної справи своїм правом на апеляційне оскарження рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 12.10.2023 року, не скористались.

За даних обставин, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції від 12.10.2023 року у оскаржуваній апелянтом ОСОБА_1 частині, тобто, у частині незадоволених судом першої інстанції вимог позову ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Головного управління Національної поліції в Чернігівській області, Головного управління Національної поліції в Чернігівській області про стягнення моральної шкоди, заподіяної незаконним притягненням до адміністративної відповідальності.

Апеляційний суд констатує, що дотримуючись принципу диспозитивності, у разі подання апеляційної скарги на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції не має права робити висновків щодо неоскарженої частини рішення суду першої інстанції ні у мотивувальній, ні у резолютивній частині судового рішення, а у описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Згідно із приписами ч.1, ч.3 статті 13 ЦПК України, якою регламентовано диспозитивність цивільного судочинства, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Положеннями ч.1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У постанові від 21.03.2018 року у справі №295/2430/16-ц, провадження №61-1435св18, Верховний Суд зазначив: …Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що принцип диспозитивності реалізується на стадії апеляційного оскарження учасником справи шляхом визначення об`єкта оскарження (конкретного рішення чи його частини) та конкретними вимогами апеляції, а також шляхом визначення заявником предмета оскарження, під якими розуміють допущені судом першої інстанції порушення, які перевіряються судом апеляційної інстанції і які наведені у доводах апеляції.

У свою чергу, дотримуючись принципу диспозитивності, у разі подання апеляційної скарги на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції не має права робити висновків щодо неоскарженої частини рішення суду першої інстанції ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Надане суду апеляційної інстанції право на вихід за межі доводів апеляційної скарги, передбачене частиною третьою статті 303 ЦПК України 2004 року, у разі встановлення неправильного застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, не надає право суду апеляційної інстанції змінювати (збільшувати) об`єкт оскарження, тобто переглядати рішення суду першої інстанції у частині, яка не оскаржувалась заявником при зверненні до суду апеляційної інстанції.

…Оскільки судом касаційної інстанції встановлено порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, які призвели до порушення принципу диспозитивності та ухвалення рішення апеляційним судом проти особи за її ж апеляційною скаргою у частині, яка нею не оскаржувалась, що по своїй суті є поворотом до гіршого становища, а тому не може вважатись справедливим, тому у даній справі суд касаційної інстанції вважає, що наявні підстави для виходу за межі доводів касаційної скарги.

На підставі вищенаведеного, рішення суду першої інстанції від 12.10.2023 року, у неоскаржуваній апелянтом частині, апеляційним судом не переглядається.

Враховуючи зазначене вище, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 , необхідно залишити без задоволення. При цьому, рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 12.10.2023 року, у оскаржуваній апелянтом частині, змінити, виклавши його мотивувальну частину у редакції даної постанови апеляційного суду.

В доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що суд першої інстанції безпідставно не розглянув її вимогу про стягнення на її користь за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Чернігівській області 30 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

З даного приводу апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Як вбачається із матеріалів справи, на підтвердження судових витрат на професійну правничу допомогу позивачем було надано суду: договір про надання правничої (правової) допомоги адвокатом Дорошенком Г.М. №00/198-Д від 02.08.2023 року, згідно умов якого гонорар адвоката становить фіксований розмір 30 000 грн. (а.с.13-14), розрахункову квитанцію серії СВ №0078 до прибуткового касового ордеру №0078 від 02.08.2023 року про сплату ОСОБА_1 30 000 грн. адвокату Дорошенку Г.М. за договором про надання правничої (правової) допомоги №00/198-Д від 02.08.2023 року (а.с.16).

Відповідно до приписів п.6 ч.1 статті 264 ЦПК України, яка регламентує питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду, суд вирішує питання, в тому числі, як розподілити між сторонами судові витрати.

Як вбачається із рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 12.10.2023 року, питання розподілу судових витрат між сторонами, в порядку положень статей: 137, 141 ЦПК України, судом першої інстанції при вирішенні по суті вимог заявленого ОСОБА_1 позову, не вирішувалось.

Положеннями п.3 ч.1 статті 270 ЦПК України визначено, що суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

За даних обставин, питання щодо розподілу вказаних вище судових витрат між сторонами, може бути вирішено судом першої інстанції, в порядку приписів статті 270 ЦПК України.

Враховуючи наведене вище, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 , необхідно залишити без задоволення. При цьому, рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 12.10.2023 року, у оскаржуваній апелянтом частині, змінити, виклавши його мотивувальну частину у редакції даної постанови апеляційного суду.

У неоскаржуваній апелянтом частині, рішення суду першої інстанції від 12.10.2023 року, апеляційним судом не переглядається.

Керуючись статтями: 367, 368, 369, 374; п.4 ч.1, ч.2 статті 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 12 жовтня 2023 року, у оскаржуваній частині, змінити, виклавши його мотивувальну частину у редакції даної постанови апеляційного суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених п.2 ч.3 статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Дата складення повної постанови - 21.03.2025 року.

Головуючий: Судді: