Житомирський апеляційний суд
Справа №285/4076/24 Головуючий у 1-й інст. Помогаєв А. В.
Категорія 72 Доповідач Коломієць О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2025 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Коломієць О.С.

суддів Павицької Т.М., Шевчук А.М.

за участю секретаря

судового засідання Драч Т.А.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №285/4076/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - орган опіки та піклування Виконавчого комітету Звягельської міської ради про позбавлення батьківських прав

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 12 грудня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Помогаєва А.В.

в с т а н о в и в:

У серпні 2024 позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вирішити питання розподілу судових витрат.

На обґрунтування позовних вимог вказував, що з матір`ю дитини у шлюбі він не перебував. Відповідач є громадянкою російської федерації, певний час проживала в Україні, проте вже понад 9 років свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками, вихованням дитини не займається, не піклується про стан її здоров`я, не цікавиться життям та навчанням дочки, з дитиною не проживає та не спілкується.

Зазначав, що наразі його донька проживає разом з ним та іншими членами його родини за адресою: АДРЕСА_1 . Вказував, що фактично утриманням, вихованням та матеріальним забезпеченням його доньки ОСОБА_4 займається він та його цивільна дружина ОСОБА_5 , оскільки біологічна мати дитини - ОСОБА_2 самоусунулася від виконання своїх батьківських обов`язків. Встановити зв`язок з відповідачем йому не вдалось, оскільки за наявною інформацією вона виїхала за межі України багато років тому.

Заочним рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 12 грудня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позов.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що він та відповідач є батьками неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , які у шлюбі не перебували. Відповідач ОСОБА_2 є громадянкою російської федерації, певний час проживала в Україні, проте вже понад 9 років свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками, вихованням дитини не займається, не піклується про її стан здоров`я, не цікавиться життям та навчанням доньки, з дитиною не проживає та не спілкується.

Вказує, що фактично утриманням, вихованням та матеріальним забезпеченням його доньки займаються він та його цивільна дружина ОСОБА_5 , оскільки біологічна мати дитини - ОСОБА_2 самоусунулася від виконання своїх батьківських обов`язків. Встановити зв`язок з відповідачем йому не вдалось, оскільки за наявною інформацією вона виїхала за межі України багато років тому. Від спільних знайомих йому стало відомо, що ОСОБА_2 виїхала до російської федерації.

Додає, що донька ОСОБА_4 практично не знає та не пам`ятає своєї біологічної матері, а вважає такою його цивільну дружину - ОСОБА_5 , будь-який зв`язок з відповідачем у нього та в доньки ОСОБА_4 відсутній.

Вважає, що суд не взяв до уваги того, що дитину, яка на момент розгляду справи в суді вже досягла 16-річного віку, відповідач залишила ще в 2014 року, коли доньці було шість років. Тобто, понад 10 року матір фізично та ментально відсутня в житті доньки повністю: не проживає з нею, не бачиться, не спілкується (формальне привітання з днем народження раз на рік навряд чи можна вважати належним виконанням батьківських обов`язків), не піклується, не утримує матеріально (харчування, забезпечення одягом, взуттям, засобами особистої гігієни, канцелярським та іншим освітнім приладдям, доглядовою косметикою, послугами мобільного зв`язку та інтернету тощо - усі ці витрати несе виключно він впродовж майже всього свідомого життя доньки), не цікавиться її життям, здоров`ям, навчанням (не відводила дитину в 1 клас, не ходила на шкільні свята, які відбувалися за участю дитини, не відвідує батьківські збори, не цікавиться успішністю доньки, на що остання реагує досить болісно), розвитком, вподобаннями та захопленнями, не займається її вихованням, не приділяє дитині будь-якої уваги та не проявляє любові. Така поведінка відповідача є цілком усвідомленою, вона безсумнівно розуміє наслідки своєї поведінки, а отже винність такої поведінки не може ставитися під сумнів.

Вказує, що не відповідає дійсності висновок суду першої інстанції, що ОСОБА_2 перешкоджають непереборні обставини, які склались починаючи з 2014 року, а саме військова агресія російської федерації проти України, що триває, оскільки у матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач дійсно залишила територію України та перебуває на території російської федерації. В позовній заяві він також не стверджував того, що остання достеменно перебуває на території російської федерації, а лише зазначив, що про це йому говорили їх спільні знайомі, його позовні вимоги ґрунтуються не на тому, що вона виїхала до російської федерації, а на тому, що вона впродовж тривалого часу понад 10 років підряд не виконує своїх батьківських обов`язків щодо доньки ОСОБА_4 .

Звертає увагу, що навіть якщо вважати доведеним, що відповідач дійсно перебуває на території російської федерації і не має можливості приїхати в Україну (до 26 лютого 2022 року існувало пряме залізничне сполучення між Україною та рф і це загальновідомий факт), завжди існує можливість побачитися дитиною на території будь-якої третьої держави, проте таких пропозицій від ОСОБА_2 ніколи не надходило. Той факт, що відповідач привітала доньку з днем народження свідчить про те, що вона має доступ до засобів зв`язку, проте не виявляє бажання регулярно спілкуватися з дитиною та бачитися хоча б за допомогою відеозв`язку, уникає такого спілкування і ОСОБА_4 , яка не має до своєї біологічної матері дочірніх почуттів та вважає її чужою для себе людиною.

Також, зважаючи на триваючу агресію російської федерації проти України, робити прогнози з приводу строків завершення бойових дій та відновлення дипломатичних зв`язків і повноцінного транспортного сполучення з країною-агресором не представляється можливим, а між тим перспектива мобілізації його до лав Збройних Сил України є цілком реальною. При цьому його донька фактично може залишитися сама: місце її біологічної матері невідоме, бабусі 87 років і вона сама потребує догляду, а його цивільна дружина, яка фактично опікується донькою, юридично не має щодо ОСОБА_4 жодних прав та обов`язків.

Вважає, що за таких обставин, суд, відмовляючи у задоволенні позову, не виходив із якнайкращих інтересів дитини, адже це лише шкодить справжнім інтересам дитини, яка ризикує залишитися взагалі без батьківського спілкування. Натомість, він створив усі належні житлово-побутові умови для комфортного проживання дитини з ним, дбає про її гармонійний фізичний та духовний розвиток, освіту тощо.

Зазначає, що відповідач не виконує свій батьківський обов`язок цілком усвідомлено вже понад десять років. І навіть коли ОСОБА_2 проживала разом з ним та їх донькою ОСОБА_4 , вона могла без пояснення причин зникнути на досить тривалий час, зловживала алкоголем, вела аморальний спосіб життя та нехтувала своїми батьківськими обов`язками.

Розуміючи, що спір стосується чутливої сфери правовідносин, суд мав би надати першочергове значення саме найкращим інтересам дитини та врахувати, що позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав убезпечить дитину від ризику залишитися й без батьківського піклування, що є цілком можливим у зв`язку з триваючою мобілізацією, а також вбереже її від ймовірних вимог про матеріальне утримання біологічної матері в подальшому.

Вважає, що суд першої інстанції при вирішенні даного спору не в повному обсязі встановив фактичні обставини справи та не надав їм належної правової оцінки, що дає правові підстави для скасування оскаржуваного судового рішення.

Відповідач та третя особа правом подати відзив на апеляційну скаргу не скористалися.

Учасники справи у судове засідання не з`явилися, хоча про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Представник виконавчого комітету Звягельської міської ради як органу опіки та піклування надіслав до суду заяву про розгляд справи за відсутності представника органу опіки та піклування.

За приписами статті 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явилися в судове засідання.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Судом під час розгляду справи встановлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 25 листопада 2008 року (а.с.11).

Відповідно до довідки № 1305 від 03.11.2022 року Служби у справах дітей Новоград-Волинської міської ради, ОСОБА_3 перебуває на утриманні та вихованні свого батька - ОСОБА_1 (а.с.17).

Згідно витягів з реєстру територіальної громади, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 проживають за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.8,13).

Відповідно до довідки Ліцею №4 Звягельської міської ради, ОСОБА_3 є ученицею 10 класу, нею постійно опікується батько, активно співпрацює з педагогами з питань навчання, виховання і розвитку дитини. Мати ОСОБА_2 батьківських зборів не відвідує, навчанням дитини не цікавиться (а.с.15).

Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов від 12 липня 2024 року, ОСОБА_3 проживає з батьком та іншими членами його родини, який як вбачається з його пояснень та доньки ОСОБА_4 , з 2014 року самостійно виховує доньку, ним створені належні умови для проживання доньки ОСОБА_4 (а.с.16).

Як вбачається з відповіді Центру надання адміністративних послуг відділення ведення реєстру територіальної громади №531 від 09.08.2024 року, інформація про ОСОБА_2 та її РМП на території Звягельської ТГ Житомирської області відсутня в реєстрі (а.с. 21).

Відповідно до листа №1573 виконавчого комітету Звягельської міської ради як органу опіки та піклування від 21.10.2024 року, неможливо надати висновок відносно розв`язання спору щодо неповнолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку з відсутністю відомостей про фактичне місце проживання відповідача (а.с.45).

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив із недоведеності позивачем факту ухилення ОСОБА_2 від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду, виходячи із наступного.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Забезпечення найкращих інтересів дитини дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України «Про охорону дитинства», далі Закон).

Згідно з частиною першою статті 8 Закону кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону).

Відповідно до частини сьомої статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ (далі Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з частиною першою статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені ч.1 ст. 164 СК України. Мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він:

1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування;

2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини;

3) жорстоко поводяться з дитиною;

4) є хронічними алкоголіками або наркоманами;

5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва;

6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України, пунктом 2 якої визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.

Тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає підстави для висновку, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Наслідком позбавлення батьківських прав, як виняткового заходу, є істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.

Згідно з частиною першою статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

У постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20) зазначено, що «ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків».

Правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків викладено, зокрема, в постановах Верховного Суду від29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 07 грудня 2022 року у справі № 562/2695/20, від 03 серпня 2022 року у справі № 306/7/20, від 11 січня 2023 року у справі № 461/7447/17. Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що відповідач ОСОБА_2 самоусунулася від виконання своїх батьківських обов`язків, оскільки за наявною йому інформацією вона виїхала за межі України багато років тому, участі у вихованні доньки ОСОБА_4 не бере, хоча теоретично має таку можливість. І навіть коли ОСОБА_2 проживала разом з ним та їх донькою ОСОБА_4 , вона могла без пояснення причин зникнути на досить тривалий час, зловживала алкоголем, вела аморальний спосіб життя та нехтувала своїми батьківськими обов`язками.

Матеріали справи не містять негативні характеристики, докази винної поведінки відповідача та умисного ухилення її від виконання своїх обов`язків по вихованню доньки. Сам факт проживання матері окремо від дитини, невідвідування відповідачем шкільного закладу - не є достатньою підставою для висновку про доцільність позбавлення особи батьківських прав з огляду на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом для впливу на особу, яка не виконує батьківських обов`язків.

Позивач вказує, що з початком війни в 2014 році відповідач змінила місце проживання, яке достеменно йому не відомо, але за словами їх спільних знайомих, виїхала до російської федерації.

З урахуванням наведених обставин, не можна дійти беззаперечного висновку, що відповідач саме через свою винну поведінку не спілкується з донькою.

Беззаперечних доказів щодо наявності в діях відповідача винної поведінки у формі самоусунення від виконання належним чином своїх батьківських обов`язків матеріали справи не містять, про що вірно вказав суд першої інстанції в своєму рішенні.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав відносно доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки позивач не довів належними та допустимим доказами умисного ухилення відповідача від виховання дитини, свідомого нехтування батьківськими обов`язками. Позбавлення відповідача батьківських прав є передчасним і таким, що суперечить інтересам дитини.

Слід зазначити, що не повинні перериватися відносини з біологічною матір`ю, відносно якої не надано доказів неналежної поведінки, переривання відносин з біологічною матір`ю, тягне за собою серйозні й остаточні правові наслідки (втрата прав, заснованих на спорідненості), розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, проте матеріали справи не містять доказів винної поведінки відповідача щодо ухилення від виконання обов`язків по вихованню дочки ОСОБА_3 .

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»).

Посилання в апеляційній скарзі на висновки та обставини, викладені у постанові Верховного Суду від 23 грудня 2020 року у справі № 712/11527/17 відхиляються судом, оскільки висновки у цій справі та у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Таким чином, доводи апеляційної скарги спростовуються встановленими судом обставинами справи і по суті зводяться до незгоди з висновками суду стосовно установлення цих обставин, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 12 грудня 2024 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 24 березня 2025 року.

Головуючий Судді