ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/609/25Головуючий по 1 інстанції
Справа №711/8884/23 Категорія: 301030000 Кондрацька Н.М.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2025 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів цивільної палати:

суддя-доповідачФетісова Т.Л.
суддіГончар Н.І., Сіренко Ю.В.
секретарЛюбченко Т.М.

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу відповідача на рішення Придніпровського районного суду міста Черкаси від 27.12.2024 (повний текст складено 27.12.2024, суддя в суді першої інстанції Кондрацька Н.М.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

в с т а н о в и в :

у грудні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до ОСОБА_2 з позовом, яким просила визнати об?єктом спільної сумісної власності подружжя сторін грошові кошти в сумі 55 000 доларів США, у порядку поділу спільного майна подружжя виділити у власність позивача 1/2 частку вказаних грошових коштів, а саме 27 500 доларів США, стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти в сумі 27 500 доларів США.

В обґрунтування своїх вимог вказала на те, що за час перебування у шлюбі сторони спільною працею та спільними зусиллями набули у власність грошові кошти в розмірі 55 000 доларів США, еквівалент 82 526,35 новозеландських доларів, які є спільним майном подружжя. Вказані кошти були заробітною платою відповідача, яка була сімейним накопиченням, адже обоє із подружжя офіційно працювали, виїхавши до Нової Зеландії задля отримання доходу для сім`ї. За розподілом бюджету заробітна плата позивача витрачалася на утримання та забезпечення потреб сина після його народження, а заробітна плата відповідача - накопичувалася на його рахунку, відкритому у банку Нової Зеландії.

Спірними коштами відповідач розпорядився без відома позивача, надіславши їх третій особі шляхом здійснення розрахунково-касової операції, яка їх отримала та використала у власних цілях.

Про наявність такої касової операції позивач дізналася від знайомої, коли та надіслала їй копію заяви про міжнародний грошовий переказ, адже після виїзду до України відповідач не ставив до відома позивача про вчинення таких дій та розпорядження спільними коштами.

Зазначені обставини обумовили звернення з цим позовом до суду для захисту права власності позивача на спільне майно подружжя.

Рішенням Придніпровського районного суду міста Черкаси від 27.12.2024 позовні вимоги у справі задоволено в повному обсязі.

Суд першої інстанції керувався тим, що спірні кошти є спільним майном подружжя сторін, набутим за час шлюбу, відтак позивач має право на 1 / 2 частину вказаного майна, що потребує визнання такого майна об`єктом спільної сумісної власності сторін та стягнення з відповідача на користь позивача 1 / 2 частини спільних коштів.

Не погоджуючись із таким рішенням суду першої інстанції, відповідач 20.02.2025 подав апеляційну скаргу в якій, вказуючи на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення та новим рішенням відхилити позовні вимоги.

Вказує, що суд не врахував, що рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 12.06.2023 у справі №711/9266/19 в редакції постанови Черкаського апеляційного суду від 01.11.2023 відхилено позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності, витребування безпідставно набутого майна та зустрічні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя.

Отже відповідні позовні вимоги вже було вирішено по суті рішенням суду в іншій справі.

Спірні кошти не є спільним майном подружжя, адже на час розірвання шлюбу сторін 21.10.2019 уже були відсутні на рахунках відповідача, так як їх було перераховано ОСОБА_3 19.07.2019, про що позивач знала. Позивач узяла грошові кошти та на них здійснювала багаторазові поїздки за кордон.

З урахуванням викладеного позивач пропустила строки позовної давності для заявлення своїх позовних вимог.

Суд не врахував, що позивач з листопада 2011 року заробляв кошти в Австралії, потім у Новій Зеландії, де валютами є, відповідно, австралійський та новозеландський долар. Позивачем не доведено яким саме чином було конвертовано валюту на банківському рахунку у американські долари.

Суд не врахував докази відповідача про сплату ним рахунків за оренду житла, комунальних платежів, за садочок для дитини, переїзд позивача до Нової Зеландії та ін.

Спірні кошти є його особистим майном.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача адвокат Давигора С.А. проти її аргументів заперечила та вказала на законність та обґрунтованість висновків суду першої інстанції по суті спору у справі.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до положень ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.

При розгляді справи встановлено, що згідно свідоцтва про шлюб від 21.06.2014 ОСОБА_2 та ОСОБА_4 уклали шлюб.

Під час шлюбу у сторін народився син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Маньківського районного суду Черкаської області від 19.09.2019 шлюб між сторонами розірвано.

Відповідно до копії підтвердження працевлаштування ферми Сільвер ОСОБА_6 працевлаштований з 10.08.2016 та займає посаду обвалювальника м`яса.

Згідно повідомлення ДВД (Податкове управління Нової Зеландії) від 03.01.2019, за податковий рік 2018/2019 ОСОБА_5 , проживаючий 1/58 ОСОБА_7 отримав валовий дохід в розмірі 53759,42 новозеландських доларів, з яких сплачено податків та зборів на суму 11759,55 новозеландських доларів та згідно з повідомлення від 03.01.2019 за податковий рік 2018/2019 ним було отримано 60358,01 новозеландських доларів, з яких сплачено податків та зборів на суму 12790,11 новозеландських доларів

Згідно листа ОСОБА_8 від 01.11.2019 ОСОБА_9 була сезонним працівником на Сільвер Ферм Фармс у м. Парора, працювала згідно трудового договору у відділі охолодження. Дата початку роботи 23.02.2017. Період працевлаштування Анни 23.02.2017-11.05.2017; 27.07.2017-16.12.2017.

ОСОБА_2 та ОСОБА_1 01.10.2018 схвалені робочі візи до Нової Зеландії. Дата початку віз 01.10.2018. Термін дії віз до 01.10.2019.

Також, як вбачається із копії закордонного паспорту ОСОБА_2 , починаючи з 01.07.2013 йому відкрито візу до Нової Зеландії. Як вбачається з копії закордонного паспорту ОСОБА_1 , починаючи з 28.11.2014 їй відкрито візу до Нової Зеландії.

Згідно копії заяви про міжнародний грошовий переказ від 19.07.2019 ОСОБА_2 переказав ОСОБА_3 55000 доларів США, із зазначенням платежу «дарунок родині».

Перерахування коштів підтверджується і випискою від 17.01.2024 з рахунку, відкритому у АТ КБ «ПриватБанк» на ім`я ОСОБА_3 .

Так 08.08.2019 на рахунок ОСОБА_3 зараховано 54715,05 доларів США, а 08.08.20219 дані кошти були видані у відділенні банку готівкою у сумі 54700 доларів США.

Вважаючи вказані кошти спільним майном подружжя сторін, з метою їх поділу, позивачем заявлено позовні вимоги у цій справі.

Надаючи оцінку правовідносинам сторін, що виникли на підставі зазначених фактичних обставин, апеляційний суд враховує таке.

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (пункт 3 частини першої статті 57 СК України).

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).

Законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (див., зокрема, постанову ВП ВС від 11.10.2023 у справі №756/8056/19).

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 71 СК України).

Як поділ спільного сумісного майна в натурі, так і визначення розміру часток кожного з них, може здійснюватися на підставі: договору подружжя; рішення суду при наявності спору між подружжям. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України) (див. постанову Верховного Суду від 12.04.2023 у справі №648/3137/15-ц).

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України). Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання (див. пункт 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20).

До складу майна, що підлягає поділу включається спільне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, у тому числі яке знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 12.06.2023 у справі №712/8602/19).

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України). Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема, щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

У даній справі встановлено, що спільним майном подружжя, яке заявлено до поділу, являються грошові кошти в сумі 55 000 доларів США.

При цьому за обставин справи зазначені грошові кошти були набуті колишнім подружжям сторін за час їх шлюбу, що учасниками судового розгляду під сумнів не ставиться.

Відтак, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованих висновків про необхідність поділу відповідних грошових коштів між сторонами в рівних частках, що відповідає вищенаведеним приписам положень ст. ст. 60 та 70 СК України.

Оскільки на даний час кошти відповідачем були перераховані іншій особі, частка позивача в такому майні має бути стягнута на користь позивача у справі з метою захисту її права власності, що свідчить про правильність висновків суду першої інстанції по суті спору у цій справі.

Апеляційний суд не може погодитися з аргументами скаржника про те, що спірні кошти є його особистим майном, адже по замовчуванню діє презумпція спільності майна, набутого подружжям під час шлюбу (стаття 60 СК України), яка, однак, може бути спростованою одним із подружжя шляхом надання відповідних доказів.

Проте відповідач не надав суду доказів того, що спірні кошти є його особистою власністю, як такі, що набуті до шлюбу з позивачем, чи за особисті кошти відповідача під час шлюбу чи внаслідок виключно його особистої праці (ч.1 ст.57 СК України).

Слід відхилити посилання скаржника і на те, що спірні кошти не є спільним майном подружжя, так як на час розірвання шлюбу 21.10.2019 уже були відсутні на рахунках відповідача, а також про те, що на ці кошти позивач здійснювала поїздки за кордон, оскільки такі аргументи доказами не підтверджуються.

Так доказів понесення витрат зі спірних коштів на подорожі позивача до матеріалів справи долучено не було.

Крім того, фактичний перерахунок спірних коштів на банківський рахунок іншої особи без укладення правочину щодо розпорядження таким майном та без переходу права власності на нього не може свідчити про наявність правочину щодо розпорядження спільним майном та не свідчить про його вибуття з власності сторін.

Апеляційний суд не може погодитися з аргументами скаржника і про пропуск позивачем строків позовної давності для заявлення своїх позовних вимог.

Так відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно з ч.2 ст.72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Позивач звернулась до суду з позовом про поділ майна подружжя (справа №711/9266/19) у листопаді 2019 року. При цьому шлюб між сторонами теж був розірваний у листопаді 2019 року.

Рішенням Придніпровського районного суду міста Черкаси від 12.06.2023 у справі №711/9266/19 відмовлено у задоволенні позовів сторін про поділ спільного майна подружжя. Постановою Черкаського апеляційного суду від 01.11.2023 рішення Придніпровського районного суду міста Черкаси від 12.06.2023 змінено в частині мотивів вирішення позовних вимог.

Частиною 2 статті 264 ЦК України встановлено, що позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

При цьому за приписами пунктів 12 та 19 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

У період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.

Карантин з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) в державі тривав з 12.03.2020 по 30.06.2023.

Крім того, військовий стан в державі, введений 24.02.2022, який неодноразово продовжувався, триває і на даний час.

З позовом у даній справі до суду позивач звернулася 30.11.2023.

Отже правових підстав для відхилення позовних вимог у справі внаслідок спливу строків позовної давності не має, що свідчить про помилковість відповідних аргументів скаржника.

Не можна погодитися з доводами скаржника і про те, що у справі відсутні докази конвертації валюти доходів сторін у валюту, в якій зберігаються спірні кошти, адже правового значення для вирішення питання про поширення режиму спільної власної на спільні кошти подружжя зазначені обставини не мають.

Посилання скаржника на те, що суд не врахував докази відповідача про сплату ним рахунків за оренду житла, комунальних платежів, за садочок для дитини, переїзд позивача до Нової Зеландії та ін. не спростовують те, що спірне майно є спільною власністю подружжя, як таке, що набуте ними за час шлюбу.

Скаржнику слід врахувати. що за приписами ч.1 ст.60 СК України майно, набуте у шлюбі, є спільним майном подружжя незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Апеляційний суд оцінює критично доводи скаржника про те, що рішеннями судів у справі №711/9266/19 вирішувалися аналогічні позовні вимоги та з цих підстав провадження у справі має бути закрито, адже сторони та предмети спору у даній справі та справі №711/9266/19 не ідентичні. Так у справі №711/9266/19 спір мав місце між ОСОБА_1 з однієї сторони та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 з іншої, а в даній справі сторонами являються ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Крім того, у даній справі заявлено вимоги про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошових коштів у сумі 27 500 доларів США, які у справі №711/9266/19 не заявлялися.

За приписами п.3 ч.1 ст.255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Отже підстав для закриття провадження у даному випадку не було.

Одночасно апеляційний суд приймає до уваги, що при розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна (див. пункт 70 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.01.2024 у справі № 523/14489/15-ц).

Тобто, лише факт встановлення судом в мотивувальній частині рішення певного обсягу спільно нажитого подружжям майна, яке безспірно має статус спільної сумісної власності, і дає суду підстави здійснити його поділ, що суд зазначає в резолютивній частині, вирішуючи спір між сторонами.

Відтак задоволення позовних вимог про визнання спірних грошових коштів об`єктом спільної сумісної власності колишнього подружжя сторін буде неефективним способом захисту прав позивача, що є підставою для їх відхилення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином рішення Придніпровського районного суду міста Черкаси від 27.12.2024 у даній справі слід скасувати в частині вирішення позовних вимог про визнання об`єктом спільної сумісної власності подружжя сторін грошових коштів у сумі 55 000 доларів США та прийняти постанову про відхилення вказаних позовних вимог.

В іншій частині рішення суду має бути залишено без змін.

Отже подана відповідачем апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

На підставі положень ст.141 ЦПК України витрати скаржника по сплаті судового збору за апеляційний перегляд справи не відшкодовувати у зв`язку з тим, що по суті вирішення судом першої інстанції позовних вимог, спрямованих на захист права власності позивача на грошові кошти в сумі 27 500 доларів США, після апеляційного перегляду справи змін не зазнало.

Керуючись ст. ст. 141, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу задовольнити частково.

Рішення Придніпровського районного суду міста Черкаси від 27.12.2024 у даній цивільній справі - скасувати в частині вирішення позовних вимог про визнання об`єктом спільної сумісної власності подружжя сторін грошових коштів у сумі 55 000 доларів США.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання об`єктом спільної сумісної власності подружжя сторін грошових коштів у сумі 55 000 доларів США відхилити.

У решті рішення Придніпровського районного суду міста Черкаси від 27.12.2024 у даній цивільній справі - залишити без змін.

Витрати скаржника по сплаті судового збору за апеляційний перегляд справи не відшкодовувати.

Постанова апеляційного суду набирає чинності з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення в порядку та за умов, визначених цивільним процесуальним законодавством.

Повну постанову складено 26.03. 2025.

Суддя-доповідач

Судді