Справа № 366/1658/24
Провадження № 2/366/50/25
РІШЕННЯ

Іменем УКРАЇНИ

21 лютого 2025 року с-ще Іванків

Іванківський районний суд Київської області в складі головуючого судді Корчкова А.А.,

за участю секретаря судових засідань Іванової Л.В.,

сторін: представника позивача, прокурора Дацько О.С.,

представника відповідача, адвоката Кулакова Віталія Вікторовича (у режимі відеоконференції),

представник третьої особи, Яременко З.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом керівника Вишгородської окружної прокуратури Київської області, в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації, до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України», про витребування земельної ділянки лісогосподарського призначення із чужого незаконного володіння,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог:

Керівник Вишгородської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації, звернувся до Іванківського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_1 про витребування земельної ділянки лісогосподарського призначення із чужого незаконного володіння.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням Розважівської сільської ради Іванківського району Київської області від 11.11.2014 № 425 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення та передачу земельної ділянки у власність» затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передано ОСОБА_2 у власність земельну ділянку з кадастровим номером :01:005:0023, площею 0,2143 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.

На підставі вказаного рішення, 02.12.2014 здійснено державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку з кадастровим номером :01:005:0023 (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 02.12.2014 № 17634150).

У подальшому, ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 05.02.2015 № 686, посвідченого приватним нотаріусом Іванківського районного нотаріального округу Біланом Євгеном Григоровичем, відчужив вказану земельну ділянку на користь ОСОБА_1 (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 05.02.2015 № 19121830).

Однак, за матеріалами лісовпорядкування 2003 та 2014 років земельна ділянка з кадастровим номером :01:005:0023 є земельною ділянкою лісогосподарського призначення, яка розташована у 1 кварталі Жеревського лісництва філії «Іванківське лісове господарство» ДСГП «Ліси України».

Відповідно до інформації Філії «Іванківське лісове господарство» ДСГП «Ліси України» за матеріалами лісовпорядкування 2003 та 2014 років, спірна земельна ділянка є земельною ділянкою лісогосподарського призначення, яка розташована в 25 виділі 1 кварталу Жеревського лісництва.

Факт розташування спірної земельної ділянки в межах земель лісогосподарського призначення державної власності підтверджується інформацією ВО «Укрдержліспроект» від 04.01.2024 за № 03-03 та доданими до неї фрагментами з публічної кадастрової карти України з нанесеними межами частини кварталів і межами їх таксаційних виділів Жеревського лісництва ДП «Іванківське лісове господарство», відповідно до якої за даними лісовпорядкування 2003 та 2014 років, спірна земельна ділянка розташована в межах земель кварталу 1 Жеревського лісництва ДП «Іванківське лісове господарство».

Інформація Українського державного проектного виробничого об`єднання «Укрдержліспроект» з фрагментами публічної кадастрової карти України є належним, допустимим, достовірним і достатнім доказом на підтвердження факту розташування оспорюваних земельних ділянок в межах земель лісогосподарського призначення державної власності.

Однак, погодження на вилучення та зміну цільового призначення спірної земельної ділянки лісогосподарського призначення не надавались.

Наказом державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» від 14.12.2022 № 18 створено філії спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України», зокрема створено філію «Іванківське лісове господарство» ДСГП «Ліси України».

Філія «Іванківське лісове господарство» ДП «Ліси України» погодження чи згоди на вилучення або припинення права постійного користування та зміну цільового призначення підприємство не надавало.

Таким чином, спірну земельну ділянку передано у приватну власність за рахунок земель, що перебувають в постійному користуванні ДСГП «Ліси України (як правонаступника ДП «Іванківське лісове господарство») без виключення її з Державного лісового фонду України.

Враховуючи викладене, прокурор в позовних вимогах просив, витребувати з незаконного володіння ОСОБА_1 , на користь держави, в особі Київської обласної державної адміністрації, земельну ділянку площею 0,2143 га з кадастровим номером :01:005:0023 та стягнути з відповідача на користь Київської обласної прокуратури понесені судові витрати.

Рух справи та позиції сторін:

03.06.2024 позовна заява надійшла до суду.

10.06.2024 відкрито провадження у справі. Справу вирішено розглядати в порядку загального позовного провадження. Підготовче судове засідання, призначене на 08.07.2024, яке відкладене на 04.09.2024 (неявка відповідача).

08.07.2024 ухвалою суду задоволено клопотання позивача, залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України».

04.09.2024 ухвалою суду закрито підготовче судове засідання, справу призначено до розгляді по суті на 01.10.2024, яке відкладено на 22.10.2024, 19.11.2024, 16.12.2024, 10.02.2025, 21.02.2025.

25.09.2024 від представника відповідача, адвоката Кулакова В.В., який вступив у справу на підставі ордеру про надання правничої (правової) допомоги серія АА № 1488008, з використанням підсистеми «Електронний суд» надійшло клопотання про ознайомлення з матеріалами справи.

22.10.2024 від представника відповідача адвоката Кулакова В.В. з використанням підсистеми «Електронний суд» надійшли письмові пояснення у справі, які представник відповідача просив прийняти як додаткові докази, посилаючись на те, що відповідачу не було відомо про існування вказаної справи, так як останній перебуває за межами регіону, а представник відповідача зміг ознайомитись з матеріалами справи лише після закриття підготовчого судового засідання, тому просить суд прийняти вказані пояснення та відмовити в задоволенні позову в зв`язку з його необґрунтованістю та безпідставністю, мотивуючи свої пояснення тим, що спірна земельна ділянка не відноситься до земель лісогосподарського призначення, оскільки досить довгий період часу використовувалась фізичними особами, і жодних лісонасаджень чи інших ознак землі лісогосподарського призначення дана ділянка не має. Крім того, на вказаній земельній ділянці розташований будинок, який має свій номер «109», що свідчить про те, що земельна ділянка разом з будинком перебуває в межах населеного пункту. Відповідач придбав спірну земельну ділянку 05.02.2015 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки у ОСОБА_2 , а саме: земельну ділянку в АДРЕСА_1 . Зауважує, що спірна земельна ділянка була отримана ОСОБА_2 у спадщину, що виключає можливість і належність цієї земельної ділянки до земель лісогосподарського призначення.

Звертає увагу суду на те, що прокурор у позові посилається на листи ВО «Укрдержліспроект», яке використовує Планшети 1993, 2004 років. Інших планово-картографічних документів у ДП «Іванківський лісгосп» немає, а вказані планшети є не погодженими, тому посилання на Планшети є не припустимим, оскільки вони є не затвердженими у відповідності до встановленого порядку, а також не створюють повної та об`єктивної картини щодо спірних земель. Те ж саме можна говорити про лист ВО «Укрдержліспроект», який не може бути фактично правовстановлюючим документом, підтверджуючим факт перебування земельної ділянки в користуванні ДП «Іванківський лісгосп».

Крім того, зазначає, що позивач посилається на те, що спірна земельна ділянка знаходилась у постійному користуванні ДП «Іванківський лісгосп», але при цьому, жодного належного документу, який би підтверджував документально юридичний факт - не має. До того ж, прокурор посилається на те, що ДП «Іванківський лісгосп» не надавав згоди на вилучення спірної земельної ділянки, проте, жодних повноважень щодо прийняття відповідних рішень саме ДП «Іванківський лісгосп» у останнього не було і не має. Будівництво будинку на спірній земельній ділянці відбулось на законних підставах, будинок в подальшому був зареєстрований, а потім перейшов у спадщину.

Звертає увагу суду, що проект землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки було погоджено із Державним управлінням охорони навколишнього природного середовища в Київській області, Управлінням культури та туризму, Київською обласною СЕС, Управлінням Держкомзему у Іванківському районі Київської області. Протиправність дій цих осіб не встановлена.

Так, представник відповідача вважає, що у вказаній справі відсутні «виключні випадки», які б підтверджував право прокуратури звертатись до суду з даним позовом. Також, представник відповідача просив відмовити в задоволенні позову у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

25.10.2024 від представника відповідача адвоката Кулакова В.В. з використанням підсистеми «Електронний суд» надійшли клопотання про долучення доказів по справі, одне з яких мотивоване тим, що вказані докази представник відповідача отримав на свій адвокатський запит 25.10.2024, інше, що представником відповідача 23.10.2024 були отримані правовстановлюючі документи на будинок, який розташований на спірній земельній ділянці.

12.11.2024 до суду з використанням підсистеми «Електронний суд» звернувся керівник Вишгородської окружної прокуратури Київської області, ОСОБА_3 з письмовими поясненнями в яких, посилаючись на ст.23 Закону України «Про прокуратуру» та практику Верховного суду (ухвалу від 19.07.2018 у справі № 822/1169/17 та постанову від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18) обґрунтував підстави представництва прокурором інтересів держави в суді. Крім того, зазначив, що розташування спірної земельної ділянки в межах земель лісогосподарського призначення підтверджується інформацією ВО «Укрдержліспроект» від 04.01.2024 за № 03-03 та доданими до неї фрагментами з публічної кадастрової карти України з нанесеними межами частини кварталів і межами їх таксаційних виділів Жеревського лісництва ДП «Іванківське лісове господарство», згідно з якою, межі земельної ділянки з кадастровим номером :01:005:0023 накладаються на землі лісогосподарського призначення, які перебувають у постійному користуванні ДП «Іванківське лісове господарство», а саме на 1 квартал Дачного лісництва ДП «Іванківське лісове господарство» за матеріалами лісовпорядкування 2003 та 2014 років.

Також зазначає, що наявність адреси та будинку за цією адресою на земельній ділянці лісогосподарського призначення не є доказом правомірності набуття цієї земельної ділянки у приватну власність, підстави набуття у власність будинку та присвоєння йому адреси не є предметом спору у справі що слухається.

Крім того, вирішення заявлених у цій справі позовних вимог, зокрема про витребування земельної ділянки лісогосподарського призначення з чужого незаконного володіння, з огляду на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у пункті 61 постанови від 5 грудня 2018 року у справі № 713/1817/16-ц і в пунктах 8.5, 8.18 постанови від 4 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16, не є вирішенням питання про право власності на житловий будинок, розташований на ній. А тому немає підстав вважати, що повернення власникові спірної земельної ділянки унеможливить реалізацію прав відповідача на житловий будинок.

Відтак, внаслідок задоволення позову відповідач не буде позбавлений можливості реалізувати права власника щодо будинку.

Щодо строків позовної давності, позивач зазначає, що у відповідності до ч. ч. 4, 5 ст. 267 Цивільного кодексу України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено сторонами у справі, є підставою для відмови у позові. Проте, якщо суд визнає поважними причини пропущення строку позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Закон не передбачає переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, у випадку подання позову з пропуском строку позовної давності. Тому, дане питання віднесено до компетенції суду, який безпосередньо розглядає спір.

Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.

Про необхідність захисту прав та інтересів держави в судовому порядку прокурору стало відомо лише після отримання листа ВО «Укрдержліспроект» № 168 від 18.02.2022 з фрагментами публічної кадастрової карти України, на яких відображено накладення спірної земельної ділянки на землі лісового фонду. З початком повномасштабного вторгнення 24.02.2022 законодавець вніс до Прикінцевих та перехідних положень ЦК України п. 19, яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені ст.ст. 257-259 (позовна давність) цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.

Отже, відсутність інформації про розташування цих земельних ділянок в межах лісового фонду, повномаштабне вторгнення російської федерації та часткова окупація Вишгородського району є поважними причинами пропуску строків позовної давності.

Зважаючи на викладене, установлений ст. 257 ЦК України трьохрічний строк позовної давності щодо вимог про витребування земельних ділянок з незаконного володіння пропущено з поважних причин.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору надали суду письмові пояснення щодо позову, в яких просили задовольнити позовні вимоги повністю.

Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Встановлені судом обставини та застосовані норми права:

Статтею 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Ст. 80 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) встановлено, що самостійним суб`єктом права власності на землю є, зокрема, держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності.

Згідно зі ст. 84 ЗК України в державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.

Відповідно до ч.1 ст. 116 ЗК громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Ст. 122 ЗК України передбачено, що вирішення питань щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування із земель державної чи комунальної власності належить до компетенції відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування.

Відповідно до частини 1 статті 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Стаття 14 Конституції України визначає, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Відповідно до ст. 19 Земельного кодексу України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення. Земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадян чи юридичних осіб, можуть перебувати у запасі.

Згідно із ч. 1 ст. 55 Земельного кодексу України до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства.

Земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового господарства (ст. 57 Земельного кодексу України, ч. 1 ст. 17 Лісового кодексу України).

Відповідно до ч. 2 ст. 84 Земельного кодексу України право державної власності на землю набувається і реалізується державою через органи виконавчої влади відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 1 Лісового кодексу України визначається, що ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місце розташуванням виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах. Усі ліси на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави.

Статтею 5 Лісового кодексу України унормовано, що до земель лісогосподарського призначення належать лісові землі, на яких розташовані лісові ділянки, та нелісові землі, зайняті сільськогосподарськими угіддями, водами й болотами, спорудами, комунікаціями, малопродуктивними землями тощо, які надані в установленому порядку та використовуються для потреб лісового господарства. До земель лісогосподарського призначення не належать землі, на яких розташовані полезахисні лісові смуги. Віднесення земельних ділянок до складу земель лісогосподарського призначення здійснюється відповідно до земельного законодавства.

Відповідно до ст. 7 Лісового кодексу України ліси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника на ліси здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України. Ліси можуть перебувати в державній, комунальній та приватній власності. Суб`єктами права власності на ліси є держава, територіальні громади, громадяни та юридичні особи.

У державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності. Право державної власності на ліси набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій відповідно до закону (ст. 8 Лісового кодексу України).

Статтею 9 Лісового кодексу України визначається, що у комунальній власності перебувають ліси в межах населених пунктів, крім лісів, що перебувають у державній або приватній власності.

У комунальній власності можуть перебувати й інші ліси, набуті або віднесені до об`єктів комунальної власності в установленому законом порядку.

Право комунальної власності на ліси реалізується територіальними громадами безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування.

Пунктом 5 Розділу VІІІ "Прикінцеві положення" Лісового кодексу України, в редакції, чинній до 16.01.2020 року, визначено, що до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.

Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування складаються на підставі натурних лісовпорядних робіт та камерного дешифрування аерознімків, містять детальну характеристику лісу.

Отже, при вирішенні питання щодо перебування земельної лісової ділянки у користуванні державного лісогосподарського підприємства необхідно враховувати положення п. 5 Розділу VIII "Прикінцеві положення" Лісового кодексу України.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018р. у справі №183/1617/16, від 23.10.2019р. у справі №488/402/16-ц, постановах Верховного Суду від 30.01.2018р. у справі №707/2192/15-ц, від 13.06.2018р. у справі №278/1735/15-ц.

Судом встановлено, що рішенням Розважівської сільської ради Іванківського району Київської області від 11.11.2014 № 425 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення та передачу земельної ділянки у власність» затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передано ОСОБА_2 у власність земельну ділянку з кадастровим номером :01:005:0023, площею 0,2143 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.

На підставі вказаного рішення, 02.12.2014 здійснено державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку з кадастровим номером :01:005:0023 (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 02.12.2014 № 17634150).

У подальшому, ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 05.02.2015 № 686, посвідченого приватним нотаріусом Іванківського районного нотаріального округу Біланом Євгеном Григоровичем, відчужив вказану земельну ділянку на користь ОСОБА_1 (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 05.02.2015 № 19121830).

З матеріалів лісовпорядкування 2003 та 2014 років слідує, що земельна ділянка з кадастровим номером :01:005:0023 є земельною ділянкою лісогосподарського призначення, яка розташована у 1 кварталі Жеревського лісництва філії «Іванківське лісове господарство» ДСГП «Ліси України».

Відповідно до інформації ДП «Іванківське лісове господарство» від 16.01.2024 № 42 за матеріалами лісовпорядкування 2003 та 2014 років, спірна земельна ділянка є земельною ділянкою лісогосподарського призначення, яка розташована в 25 виділі 1 кварталу Жеревського лісництва.

Право постійного користування ДСГП «Ліси України (як правонаступника ДП «Іванківське лісове господарство») землями лісогосподарського призначення 1 кварталу Жеревського лісництва, відповідно до п. 5 Прикінцевих положень Лісового кодексу України підтверджується планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування, погодженими Державним управлінням екології та природних ресурсів Київської області та затвердженими Київським обласним управлінням лісового та мисливського господарства.

Наказом державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» від 14.12.2022 № 18 створено філії спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України», зокрема створено філію «Іванківське лісове господарство» ДСГП «Ліси України».

Вищезазначене підтверджується відповіддю ВО «Укрдержліспроект» від 04.01.2024 № 03-03 та доданими до неї фрагментами з публічної кадастрової карти України з нанесеними межами частини кварталів і межами їх таксаційних виділів Жеревського лісництва ДП «Іванківське лісове господарство», відповідно до якої за даними лісовпорядкування 2003 та 2014 років, спірна земельна ділянка розташована в межах земель кварталу 1 Жеревського лісництва ДП «Іванківське лісове господарство».

Відповідно до правового висновку Верховного Суду, який було викладено у постановах від 13.11.2019 у справі №361/6826/16, від 06.07.2022 у справі №372/1688/17, відомості щодо розташування земель лісового фонду, надані ВО "Укрдержліспроект", як єдиним на території України суб`єктом, що виконує лісовпорядні роботи, є належними, оскільки об`єднання володіє інформацією про лісовпорядкування. ВО «Укрдержліспроект» створене з метою проведення лісовпорядкування на всій території лісового фонду України, яке включає систему державних заходів, спрямованих на забезпечення охорони і захисту, раціонального використання, підвищення продуктивності лісів та їх відтворення, оцінку лісових ресурсів, а також підвищення культури ведення лісового господарства. ВО «Укрдержліспроект» здійснює комплекс лісовпорядних робіт для всіх лісокористувачів, незалежно від форм власності і відомчої підпорядкованості за єдиною системою в порядку, встановленому Державним агентством лісових ресурсів України за погодженням з Міністерством охорони навколишнього природного середовища, тобто володіє інформацією про лісовпорядкування. А тому суд бере до уваги інформацію, надану даним органом, та вважає її належним доказом у даній справі.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 13 листопада 2019 року, справа № 361/6826/16-ц.

Згідно з правовими висновками Верховного Суду України, що викладені у постановах від 24.12.2014 у справі №6-212цс14 та від 27.01.2015 у справі №21-570а 14, саме планово-картографічні матеріали є належними правовстановлюючими документами на право постійного користування і являлись основою для організації ведення лісового господарства та використання лісових ресурсів постійними лісокористувачами.

Відповідно до п. 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України (в редакції на час виготовлення матеріалів лісовпорядкування) до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.

В судовому засіданні досліджені протокол другої лісовпорядної наради від 14.04.2005 року з розгляду проекту організації і розвитку лісового господарства Іванківського держлісгоспу Київської області на 2004-2013 роки, протокол координаційно-технічної наради за підсумками польових робіт з базового лісовпорядкування в державних лісогосподарських підприємствах Київського обласного та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства від 18.12.2014 року, протокол другої лісовпорядної наради від 22.05.2015, проект організації та розвитку лісового господарства ДП «Іванківське лісове господарство» Жеревське лісництво 2015 рік, планшети № 1, 2, 5 на 2014 рік Жеревське лісництво.

Таким чином, розроблені державним підприємством матеріали лісовпорядкування підтверджували його право постійного користування землями лісогосподарського призначення в межах Жеревського лісництва.

Отже, у даній справі належними доказами підтверджено, що земельна ділянка з кадастровим номером :01:005:0023 є земельною ділянкою лісогосподарського призначення, яка розташована у 1 кварталі Жеревського лісництва філії «Іванківське лісове господарство» ДСГП «Ліси України».

Наведеним спростовуються доводи, викладені представниками відповідача у відзиві, щодо не встановлення факту віднесення земельної ділянки до складу земель лісогосподарського призначення, що перебувають у користуванні відповідного державного підприємства.

Згідно зі ст. 20 Земельного кодексу України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення.

Згідно ч. 9 ст. 149 ЗК України (в редакції чинній на момент прийняття спірного рішення), Кабінет Міністрів України вилучає земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, ріллю, багаторічні насадження для несільськогосподарських потреб, ліси для нелісогосподарських потреб, а також земельні ділянки природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного призначення та суб`єктів господарювання залізничного транспорту загального користування у зв`язку з їх реорганізацією шляхом злиття під час утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування відповідно до Закону України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування", крім випадків, визначених частинами п`ятою восьмою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 150 цього Кодексу.

Суд зауважує, що вилучати земельні ділянки державної власності лісогосподарського призначення для нелісогосподарських потреб мав право виключно Кабінет Міністрів України.

З інформації Секретаріату Кабінету Міністрів України від 13.01.2024 №965/0/2-24 слідує, що Кабінетом Міністрів України рішення про погодження зміни цільового призначення, вилучення із постійного користування державного підприємства «Іванківське лісове господарство» та державного підприємства «Поліське лісове господарство» земельних ділянок із зазначеними у запиті кадастровими номерами, в тому числі :01:005:0023 не приймалося.

Таким чином, спірну земельну ділянку передано у приватну власність за рахунок земель, що перебувають в постійному користуванні ДСГП «Ліси України (як правонаступника ДП «Іванківське лісове господарство») без виключення її з Державного лісового фонду України.

Отже, Розважівською сільською радою на підставі вищезазначеного рішення здійснено незаконне відведення земельної ділянки у приватну власність громадянина без згоди землекористувача, без вилучення з постійного користування ділянки, без зміни цільового призначення ділянки, у тому числі за погодженням з постійним лісокористувачем, та, відповідно, без розроблення і затвердження в установленому порядку проекту землеустрою щодо відведення ділянки (в порядку зміни цільового призначення).

У наслідок прийняття вказаного рішення та у зв`язку реєстрацією права приватної власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на спірну земельну ділянку дійсний власник (Київська обласна державна адміністрація) та землекористувач (ДСГП «Ліси України») цієї ділянки лісогосподарського призначення позбавленні можливості розпоряджатися і користуватися нею відповідно до вимог законодавства.

Відповідно до ст. 21 Земельного кодексу України порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для: а) визнання недійсними рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам; б) визнання недійсними угод щодо земельних ділянок; в) відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною.

Таким чином, рішення Розважівської сільської ради Іванківського району Київської області прийнято в порушення вимог ст. ст. 6, 14, 19 Конституції України, ст. ст. 3,15-2, 17, 20, 56, 57, 84, 122, 141, 142, 149 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на момент прийняття спірних рішень), ст. ст. 31, 33, 57 Лісового кодексу України, оскільки землі лісогосподарського призначення не можуть передаватись у користування для інших потреб без їх вилучення у постійних користувачів.

Відповідно до ст.ст. 162, 163 Земельного кодексу України охорона земель - це система правових, організаційних, економічних та інших заходів, спрямованих на раціональне використання земель, запобігання необґрунтованому вилученню земель сільськогосподарського і лісогосподарського призначення, захист від шкідливого антропогенного впливу, відтворення і підвищення родючості ґрунтів, підвищення продуктивності земель лісогосподарського призначення, забезпечення особливого режиму використання земель природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення.

Завданнями охорони земель є забезпечення збереження та відтворення земельних ресурсів, екологічної цінності природних і набутих якостей земель.

В порушення вимог законодавства щодо раціонального використання земель Розважівською сільською радою Іванківського району Київської області передано земельну ділянку із державної у приватну власність ОСОБА_2 .

За змістом ч.ч. 9, 10 ст. 79-1 ЗК України земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування та державної реєстрації права власності на неї. Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі.

Згідно з витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку цільове призначення земельної ділянки з кадастровим :01:005:0023 - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка сформована та зареєстрована 29.01.2024.

Судом встановлено, що у Державному земельному кадастрі в порушення вимог законодавства невірно визначено категорію землі та її цільове призначення, що обумовило фактичне її вилучення із земель лісогосподарського призначення та подальшу передачу до приватної власності, а також реєстрації права приватної власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Відновити становище, яке існувало до порушення, можливо лише в порядку ст. 16 ЦК України, витребувавши земельну ділянку на користь її власника - Київської обласної державної (військової) адміністрації.

На час пред`явлення цього позову згідно з даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно земельна ділянка, площею 0,2143 га, з кадастровим номером :01:005:0023 наразі зареєстрована на праві приватної власності за ОСОБА_1 .

Оскільки державна реєстрація речових прав на нерухоме майно є офіційним визнанням і підтвердженням державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, то відповідний запис наділяє ОСОБА_1 певними юридичними правами щодо земельної ділянки і одночасно позбавляє відповідних прав законного власника - державу.

Згідно з ст. 17 Лісового кодексу України у постійне користування ліси на землях державної власності для ведення лісового господарства без встановлення строку надаються спеціалізованим державним лісогосподарським підприємствам, іншим державним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані лісогосподарські підрозділи.

Довгострокове тимчасове користування лісами державної та комунальної власності здійснюється без вилучення земельних ділянок у постійних користувачів лісами на підставі рішення відповідних органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування, прийнятого в межах їх повноважень за погодженням з постійними користувачами лісами та органом виконавчої влади з питань лісового господарства Автономної Республіки Крим, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства (ч. 4 ст. 18 Лісового кодексу України).

Судом, з огляду на встановлене та зазначене вище, зроблено висновок, що в силу положень ст.ст. 19, 57 Земельного кодексу України, ст. 5 Лісового кодексу України, земельна ділянка з кадастровим номером :01:005:0023, площею 0.2143 га, відноситься до земель державної власності лісогосподарського призначення та повинна використовуватись не інакше, як для ведення лісового господарства в порядку, визначеному положеннями Лісового кодексу України.

Вказана земельна ділянка знаходиться в межах земель Жеревського лісництва філії «Іванківське лісове господарство» (на даний час - ДСГП "Ліси України"), у зв`язку з чим, на переконання суду, передача останньої у приватну власність є незаконною, суперечить матеріалам лісовпорядкування, не відповідає ст. 20 Земельного кодексу України, ст. 57 Лісового кодексу України.

Відповідно до ч. 2 ст. 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Згідно з ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно із ст. 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього (ст. 330 ЦК України).

Приписами ч. 2 ст. 373 ЦК України унормовано, що право власності на землю (земельну ділянку) набувається та здійснюється відповідно до закону.

Згідно з ч. 1 ст.153 ЗК України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.

За приписами ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Зазначений засіб захисту права власності застосовується у тому випадку, коли власник фактично позбавлений можливості володіти і користуватися належною йому річчю, тобто коли річ незаконно вибуває із його володіння.

Згідно з наведеною нормою власник має право реалізувати своє право на захист шляхом звернення до суду з вимогою про витребування свого майна із чужого незаконного володіння із дотриманням вимог, передбачених Цивільним кодексом України.

Власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому норма ч. 1 ст. 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке в подальшому відчужене набувачем третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених ст.ст. 387, 388 ЦК України.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2019 року у справі №522/7636/14-ц.

Отже, власник майна, який фактично позбавлений можливості володіти й користуватися вказаним майном в результаті його незаконного вибуття з володіння за наявності певних умов має право витребувати таке майно із чужого володіння. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору (такий правовий висновок наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2018 року у справі №916/3727/15).

Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно, а функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем.

На підставі такого рішення суду для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем, не потрібно окремо скасовувати запис про державну реєстрацію права власності за відповідачем.

Таких висновків Велика Палата Верховного Суду дійшла, зокрема, у пунктах 95-99 постанови від 07.11.2018 року у справі №488/5027/14-ц.

Судове рішення про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно виключно у разі, якщо право власності на це майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. Даний висновок сформульований Великою Палатою Верховного Суду в ухвалі від 07.04.2020 року у справі №504/2457/15-ц.

Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку, що спірна земельна ділянка вибула з володіння власника не з його волі, у зв`язку з чим вимога про витребування земельної ділянки на користь держави в особі Київської обласної державної (військової) адміністрації з незаконного володіння ОСОБА_1 є правомірною, обґрунтованою, доведеною належними та допустимими доказами, а тому підлягає задоволенню.

Відтак твердження відповідача про те, що вимога прокурора про витребування земельної ділянки не є належним способом захисту у цих правовідносинах, відхиляється судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

Ст.ст. 77-80 ЦПК України встановлено критерії доказів, а саме їх належність, допустимість, достовірність та достатність.

Згідно з ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

За таких обставин суд дійшов висновку про те, що відповідачем та його представником не спростовано доводів позовної заяви, хоч їм було створено усі можливості для надання заперечень та доказів в обґрунтування останніх, а судом не виявлено на підставі наявних документів у справі інших фактичних обставин, що мають суттєве та вирішальне значення для правильного вирішення спору.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про наявність достатніх підстав для задоволення пред`явлених прокурором позовних вимог.

Щодо доводів представників відповідача про те, що у прокурора відсутності повноважень на звернення з вказаним позовом, суд враховує наступне.

Згідно з частинами третьою та четвертою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини.

Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо причини такого не звернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

У постанові від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 (провадження № 12-194гс19) Велика Палата Верховного Суду уточнила свої висновки, зроблені в постанові від 15 жовтня 2019 року у справі № 903/129/18 та у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі № 927/246/18, від 16 квітня 2019 року у справах № 910/3486/18 та № 925/650/18,від 17 квітня 2019 року у справі № 923/560/18, від 18 квітня 2019 року у справі № 913/299/18, від 13 травня 2019 року у справі № 915/242/18, у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 0440/6738/18, вказавши, що прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.

Вказана правова позиція викладена у постановах Верховного суду від 12.10.2020 у справі № 916/1033/20, від 08.10.2020 у справі № 904/5912/18.

Дослідивши матеріали справи, суд встановлено, що Київська обласна державна адміністрація як уповноважений суб`єкт владних повноважень, за наявності факту порушення інтересів держави, не звертався до суду за їх захистом.

Так, листом від 10.01.2024 № 54-221вих-24 Вишгородська окружна прокуратура звернулася до Київської обласної державної адміністрації із вимогою про необхідність вжиття заходів щодо усунення виявлених порушень вимог законодавства.

Водночас, листом від 19.01.2024 № 46/31.01/31.02.01/2024 Київська обласна державна адміністрація повідомила прокуратуру про те, що не вживала заходів цивільно-правового характеру та не зверталася до суду з позовною заявою про усунення перешкод у здійсненні Київською обласною державною адміністрацією (Київською обласною військовою адміністрацією) права користування та розпорядження спірною земельною ділянкою.

Сам факт не звернення до суду Київської обласної державної адміністрації з позовом в інтересах держави, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захистити інтереси держави, свідчить про те, що указаний уповноважений державою орган неналежно виконує свої повноваження щодо усунення перешкод у користуванні і розпорядженні землями лісового фонду, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів держави в особі Київської обласної державної адміністрації та для звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини.

Крім того, прокурор вказує, що незаконне вилучення земель лісового фонду з користування належного землекористувача, а також захист суспільних інтересів загалом, права власності на землю Українського народу, лісів - національного багатства України та лісів як джерела задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах, становили саме ті обставини, які потребували невідкладного захисту з огляду на їх значимість. Не вжиття заходів до усунення наявних порушень, могло привести до знищення лісу, відтак бездіяльність Позивача зумовлювала настання невідворотних негативних наслідків.

Враховуючи викладене, прокурор набув право на представництво, оскільки уповноважений орган - Київська обласна державна адміністрація, незважаючи на очевидний характер порушення, не здійснювала належним чином захист інтересів держави та самостійно до суду з позовом не звернулася.

На виконання вимог ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» Вишгородська окружна прокуратура повідомила Київську обласну державну адміністрацію щодо звернення до суду в її інтересах із позовом (листом від 30.05.2024 року № 54-3037вих.24 (т.1 а.с.74)).

З огляду на викладене, суд вважає, що прокурор обґрунтував підстави звернення до суду з позовом в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації, і наведені обставини у сукупності свідчать про наявність достатніх підстав для здійснення захисту інтересів держави прокурором.

Крім того, сторона відповідача просить застосувати позовну давність до вказаних позовних вимог.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

На віндикаційні позови держави в особі органів державної влади поширюється загальна позовна давність (постанова Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17; провадження № 14-183цс18).

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

В разі подання позову суб`єктом, право якого порушене, і в разі подання позову в інтересах держави прокурором, перебіг позовної давності за загальним правилом починається від дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися суб`єкт, право якого порушене, зокрема, держава в особі органу, уповноваженого нею виконувати відповідні функції у спірних правовідносинах. Перебіг позовної давності починається від дня, коли про порушення права держави або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, лише у таких випадках: 1) якщо він довідався чи міг довідатися про таке порушення або про вказану особу раніше, ніж держава в особі органу, уповноваженого нею здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) якщо держава не наділила зазначеними функціями жодний орган(пункти 46, 48, 65-66 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17; провадження № 14-183цс18).

Аналіз положень статей 256,261,267 ЦК України та статті 45 ЦПК України вказує на те, що як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

Тобто, обчислення позовної давності у випадку звернення прокурора до суду з позовом в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, здійснюється з дня, коли саме цей орган довідався або міг довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Прокурор стверджує, що позовна давність не пропущена, а якщо суд визнає пропущення строку звернення до суду просить врахувати воєнний стан на території України та окупацію частини Вишгородського району як поважні причини та поновити строк на подачу позову.

Встановлено, що згідно з витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку цільове призначення земельної ділянки з кадастровим номером :01:005:0023 - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), зареєстровано 27.11.2014.

05.02.2015 на підставі договору купівлі-продажу зареєстровано земельну ділянку за ОСОБА_1 .

Згідно з інформацією Філії «Іванківське лісове господарство» № 42 від 16.01.2024 земельна ділянка з кадастровим номером :01:005:0023 вилучена з державної власності з порушенням земельного законодавства, згоди на вилучення з користування державного підприємства не надавалось. Вищезазначене підтверджується інформацією ВО «Укрдержліспроект» за № 167 від 18.02.2022, згідно з додатками якої, вищевказана земельна ділянка повністю накладається на землі лісового фонду.

Прокурор в своїх поясненнях зазначає, що про необхідність захисту прав та інтересів держави в судовому порядку стало відомо лише після отримання листа ВО «Укрдержліспроект» № 168 від 18.02.2022 з фрагментами публічної кадастрової карти України, на яких відображено накладення спірної земельної ділянки на землі лісового фонду.

04.01.2024 до Вишгородської окружної прокуратури надійшов лист ВО «Укрдержліспроект», яким підтверджено той факт, що вищевказана земельна ділянка накладається на землі лісового фонду (т.1 а.с.27).

Отже, лише за результатами отримання інформації з ВО «Укрдержліспроект», Філії «Іванківське лісове господарство», співставлено картографічні матеріали земельної ділянки з кадастровим номером :01:005:0023 та з картографічними матеріалами лісовпорядкування 2003, 2014 ДП «Іванківський лісгосп», та установлено, що спірну земельну ділянку відведено за рахунок земель лісогосподарського призначення, без її вилучення у встановленому законом порядку.

Київська обласна державна адміністрація на захист порушених прав держави до суду не зверталася, тому у прокурора виникло право на звернення до суду у зв`язку з бездіяльністю вказаного органу.

Відтак, суд погоджується з доводами прокурора та приходить до висновку, що прокурор не пропустив позовну давність з огляду на те, що про вчинення порушення йому стало відомо лише 18.02.2022, а тому відхиляє доводи відповідача в цій частині.

Інші доводи та заперечення відповідача судом розглянуті та відхилені, зокрема, як такі, що на результат вирішення спору - задоволення позовних вимог з наведених вище підстав, впливу не мають.

На підставі п.1 ч.2 ст. 141 ЦПК необхідно стягнути з відповідача на користь Вишгородської окружної прокуратури Київської області судовий збір, сплачений прокурором під час звернення до суду з позовною заявою (всього - 3028 грн).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10-13, 76-81, 141, 263-265, 268, 273, 354 Цивільного процесуального кодексу України, ст.ст. 20, 78, 80, 84, 116, 122, 149 Земельного кодексу України, ст.ст. 7, 8, 45, 47, 48, 54 Лісового кодексу України, ст.ст. 15, 16, 256, 257, 261, 387, 388 Цивільного кодексу України, ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», суд

УХВАЛИВ:

Позов керівника Вишгородської окружної прокуратури Київської області, в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації, до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» про витребування земельної ділянки лісогосподарського призначення із чужого незаконного володіння задовольнити.

Витребувати з незаконного володіння ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь держави, в особі Київської обласної державної адміністрації, земельну ділянку площею 0,2143 га з кадастровим номером :01:005:0023.

Стягнути з ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 на користь Вишгородської окружної прокуратури Київської області судові витрати по сплаті судового збору в сумі 3028 (три тисячі двадцять вісім) гривень.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Повне найменування сторін:

Позивач: Вишгородська окружна прокуратура Київської області (вул. Кургузова, 13, м. Вишгород, Київська область 07301, код ЄДРПОУ Київської обласної прокуратури 02909996)

в інтересах держави, в особі Київської обласної державної адміністрації (адреса: площа Лесі Українки, м. Київ, 101196, ,

Відповідач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Представник відповідача: адвокат: Кулаков Віталій Вікторович, РНОКПП НОМЕР_2 , вул. Бастіонна, 14А, оф.42, м. Київ, 01104,

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» (вул. Шота Руставелі, 9а, м. Київ, 01601, Код ).

Повний текст рішення виготовлено 25.03.2025.

Суддя Анатолій КОРЧКОВ