КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/6851/2025 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Миголь А.А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 04 грудня 2024 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів

установив:

У травні 2023 року ОСОБА_2 звернулася до Печерського районного суду м. Києва із позовом до ОСОБА_1 про стягнення коштів, мотивуючи свої вимоги тим, що 02 грудня 2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Бучанського районного нотаріального округу Київської області Тріфоновою Т.А. за реєстровим №3395. відповідно до умов якого ОСОБА_3 надано в позику ОСОБА_1 7488250 грн., що еквівалентно 275000 доларів США.

Як вбачається з п. 3.2. даного договору, Відповідач зобов`язався повернути суму позики до 01 листопада 2022 року.

Відповідно до п. 5.1, позика повертається у гривнях згідно курсу Національного Банку України, що еквівалентно 275000 доларів США.

Так, по вказаному договору позики відповідач жодних коштів позивачу не повернув.

Як наслідок, станом на 01 травня 2023 року заборгованість по основній сумі боргу відповідача перед позивачем становить 275000 доларів США, що еквівалентно згідно курсу НБУ станом на 01 травня 2023 року - 10054000 грн.

Крім того, позивач просить стягнути відсотки згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України за користування коштами в період з 02 грудня 2021 року по 01 листопада 2022 року, які становлять 26610,96 доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ складає 972896,69 грн., штраф на всю суму боргу, що становить 55000 доларів США, що згідно курсу НБУ складає станом на 01 травня 2023 року 2010800 грн., пеню за період з 02 листопада 2022 року по 01 травня 2023 року у розмірі 68184,93 доларів США, що еквівалентно згідно курсу НБУ - 2492841,04 грн., суму 3% річних за період з 02 листопада 2022 року по 01 травня 2023 року у розмірі 4091,09 доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ становить 149570,25 грн., а в загальному суму боргу у розмірі 15692374,16 грн. та вартість сплаченого судового збору.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 04 грудня 2024 року, вказаний вище позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму боргу у розмірі 15692374,16 грн., що еквівалентно згідно курсу НБУ станом на 01 травня 2023 року - 428886,98 доларів США.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку, оскільки вважає рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що ним було подано відзив на позовну заяву 06 липня 2024 року, у якому відповідач заперечив факт одержання позики від позивача, а також приналежність відповідачу підпису, вчиненому від імені ОСОБА_1 в договорі позики від 02 грудня 2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Бучанського районного нотаріального округу Тріфоновою Т.А. за реєстром 3395.

З метою спростування доводів позовної заяви про укладення між сторонами по справі вказаного договору позики представником відповідача було подано до суду 24 липня 2024 року клопотання про призначення у справі судової почеркознавчої експертизи, на вирішення якої поставлено питання встановити, чи виконано підпис у договорі позики від 02 грудня 2021 року, укладеного між ОСОБА_2 і ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Бучанського районного нотаріального округу Тріфоновою Т.А. за реєстром 3395, від імені ОСОБА_4 самим ОСОБА_4 чи іншою особою.

Разом з тим, судом було відмовлено 04 грудня 2024 року у задоволенні клопотання про призначення експертизи.

Також зазначив, що як видно з описової частини рішення, суд вказав, що представник відповідача у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив, проте в матеріалах справи міститься заява від представника відповідача про розгляд справи у його відсутність.

Однак, такі доводи суду не відповідають дійсним обставинам справи, оскільки представник відповідача, адвокат Авдєєнко В.В. не подавав заяви про розгляд справи у його відсутності. Інших представників у відповідача в суді не було.

Таким чином, суд розглянув справу у відсутності представника відповідача, який не був обізнаний про відмову у задоволенні клопотання про розгляд справи в режимі відеоконференції, однак очікував на ухвалення судом такого рішення, а внаслідок інвалідності 2 групи не міг прибути до зали суду з поважних причин.

Просив скасувати рішення Печерського районного суду м. Києві від 04 грудня 2024 року та ухвалити по справі нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

На вказану апеляційну скаргу ОСОБА_2 подала відзив, в обґрунтування якого зазначила, що у відзиві на позовну заяву представник ОСОБА_1 ставив під сумнів справжність підпису на договорі позики, посвідченого приватним нотаріусом Бучанського районного нотаріального округу Київської області Тріфоновою Т.А. за реєстровим №3395, оскільки він начебто не схожий на підпис у посвідці ОСОБА_1 , водночас далі пише у відзиві, що якщо суд і з`ясує, що підпис все-таки ОСОБА_1 , то водночас заперечує щодо наведених у позові розрахунків.

Очевидно, що вказані доводи свідчать про намір поставити під сумнів підпис виключно з метою призначення експертизи та затягнути розгляд справи на час її проведення, що може тривати роками.

Представник відповідача не стверджує, а лише припускає це, посилаючись не на позицію його клієнта, а лише на власну суб`єктивну думку, оскільки підпис на посвідці різниться від підпису на договорі.

Зазначає, що вона періодично надавала в позику кошти у великих розмірах ОСОБА_1 , які останній використовував у своїй підприємницькій діяльності та за рахунок вказаних коштів будував багатоквартирні будинки.

Зазначає, що надавала кошти не лише ОСОБА_1 , але і його дружині - ОСОБА_5 .

Остання допомагала чоловіку у його бізнесі і аналогічно брала кошти в позику.

16 вересня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 укладено договір позики, посвідчений ПН КМНО Паракудою І.В. за реєстровим номером 1104.

На забезпечення виконання вказаного зобов`язання, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір іпотеки від 16 вересня 2015 року, посвідчений ПН КМНО Паракудою І.В. за реєстровим номером 1107.

З вказаного договору, який міститься в матеріалах справи, можна порівняти підписи ОСОБА_1 , які містять у договорі позики, тим паче обидва договори нотаріально засвідчувались і неозброєним оком видно, що вони ідентичні.

Звертає увагу і на те, що якщо б документ був підроблений, ОСОБА_1 міг би звернутися в правоохоронні органи, для притягнення винуватця до відповідальності, що зроблено не було.

Відповідач навіть не пред`явив зустрічний позов про визнання договору недійсним, що свідчить про недобросовісність сторони та зловживання своїми процесуальними правами з метою затягування судового розгляду.

Окремо зазначає, що з моменту відкриття провадження і до судового розгляду, ані відповідач, ані його представники не надавали суду жодних клопотань по суті спору, останні періодично подавали клопотання про розгляд справи без їх участі.

Щодо заперечень відповідача по розрахункам 3% річних та пені, вважає їх безпідставними та необґрунтованими.

Позика надавалась у доларах США (275000), що еквівалентно гривні на дату укладання договору - 7488250 грн.

Крім того, сторони погодили у п. 5.1, що позика повертається у гривнях згідно курсу НБУ, що еквівалентно 275000 доларам США.

Просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги у повному обсязі, а рішення Печерського районного суду м. Києва від 04 грудня 2024 року залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення особи, яка з`явилась в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 02 грудня 2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Бучанського районного нотаріального округу Київської області Тріфоновою Т.А. за реєстровим №3395, відповідно до умов якого ОСОБА_2 надано в позику ОСОБА_1 7488250 грн., що еквівалентно 275000 доларів США.

Як вбачається з п. 3.2. даного договору, відповідач зобов`язався повернути суму позики до 01 листопада 2022 року.

Відповідно до п. 5.1, позика повертається у гривнях згідно курсу Національного Банку України, що еквівалентно 275000 доларів США.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, по вказаному договору позики відповідач жодних коштів позивачу не повертав.

Як наслідок, станом на 01 травня 2023 року заборгованість по основній сумі боргу відповідача перед позивачем становить 275000 доларів США, що еквівалентно згідно курсу НБУ станом на 01 травня 2023 року - 10054000 грн.

Згідно з розрахунком наданим представником позивача, розмір відсотків згідно ч.1 ст. 1048 ЦК України за користування коштами в період з 02 грудня 2021 року по 01 листопада 2022 року (строк на який надавалась позика) становить 26610,96 доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ становить 972896,69 грн.

Як вбачається зі змісту п. 6.2. укладеного Договору за умов порушення відповідачем строків повернення суми позики (більше ніж на 15 календарних днів), останній зобов`язується сплатити: штраф у розмірі 20% від суми позики, а також пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми позики за кожен день порушення строку.

Враховуючи те, що жодних коштів ОСОБА_1 по даному договору не повертав, відповідно до ст. 6.2 нараховується штраф на всю суму боргу, що становить 55000 доларів США., що згідно курсу НБУ станом на 01 травня 2023 року становить 2010800 грн.

Як вбачається зі змісту п. 6.2 укладеного Договору, за порушення строку повернення позики Позикодавець сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день порушення строку. Відтак, за період з 02 листопада 2022 року по 01 травня 2023 року розмір пені за порушення термінів виконання договору становить 68184,93 доларів США, що еквівалентно згідно курсу НБУ 2492841,04 грн.

Згідно розрахунку, наданого представником позивача, нарахування 3% відсотків річних: за період з 02 листопада 2022 року по 01 травня 2023 року складає 4091,09 доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ становить 149570,25 грн.

З матеріалів справи вбачається, що Відповідач своїх зобов`язань за Договором позики належним чином не виконав та всупереч вимогам цивільного законодавства до цього часу не повернув борг за вказаними договорами, а даних, які б свідчили про повернення відповідачем суми заборгованості позивачу судом не було встановлено.

З висновками, викладеними у оскаржуваному рішенні погоджується і колегія суддів апеляційного суду, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства, з огляду на наступне.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладеться у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

За змістом ч. 1,2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким. що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовуються сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відтак, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

За положеннями статей 1046, 1049 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч.1 ст.1048, ч.1 ст.1049 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про виплату процентів до дня повернення позики може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Аналіз зазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч.1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно правових висновків Верховного Суду України, висловлених в постановах від 18 вересня 2013 року по справі №6-63цс13, від 11 листопада 2015 року по справі №6-1967цс15, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Стаття 599 ЦК України передбачає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За правилами ст. 323 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язаних є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з ч. 1, 2 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.

Відповідно до вимог частини першої статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Згідно зі статтею 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

У постанові Верховного Суду України у справі №6-2311цс16 від 22 березня 2017 року наведено висновок про те, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів у наслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Верховний Суд України у своїй правовій позиції викладеній у постанові від 16 листопада 2016 року у справі №6-1286цс16 вказав, що суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті у правовідносинах, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192. частина третя статті 533 ЦК України. Постанова ВП ВС по справі № 373/2054/16-ц).

Як зазначив суд у своєму висновку, викладеному у Постанові ВП ВС по справі №373-2054/16-1 від 16 січня 2019 року, при обрахунку 3% річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. 3% річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році).

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд першої інстанції повно і всебічно з`ясував обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на норми закону, які регулюють спірні відносини, прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення позову, оскільки Відповідач своїх зобов`язань за Договором позики належним чином не виконав та всупереч вимогам цивільного законодавства на час розгляду справи не повернув борг, а даних, які б свідчили про повернення відповідачем суми заборгованості позивачу матеріали справи не містять.

При цьому, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі.

Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Правочин - це волевиявленням сторін, які в свою чергу несуть ризик настання для них негативних наслідків через недотримання норм закону, щодо його укладення.

Колегія суддів оцінує критично доводи апеляційної скарги, та вважає безпідставними твердження відповідача про не укладення ним договору позики, оскільки жодних дій, на спростування цього він не вчинив.

Будь-яких належних та достовірних доказів, які би вказували на відсутність договірних відносин між сторонами, так і відсутність зобов`язання відповідача, щодо сплати грошових коштів позивачу, матеріали справи не містять.

Таким чином, висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які судом установлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

З урахуванням вищевикладеного, рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки дія оскаржуваного рішення була зупинена ухвалою Київського апеляційного суду від 05 лютого 2025 року та у зв`язку із залишенням оскаржуваного рішення без змін, необхідно поновити його дію.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-384, ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 04 грудня 2024 року залишити без змін.

Поновити дію рішення Печерського районного суду м. Києва від 04 грудня 2024 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складений 24 березня 2025 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба