Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12.03.2025 Справа №607/16304/24 Провадження №2/607/176/2025

м. Тернопіль

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого судді Вийванка О. М.

за участю секретаря судового засідання Кузьменкової О. І.

учасників справи

позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

третьої особи ОСОБА_3

представника третьої особи ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_3 про витребування об`єкта інвестування з чужого незаконного володіння,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_3 про витребування об`єкта інвестування з чужого незаконного володіння.

Посилаючись на те, що 10.04.2008 ним укладений договір із забудовником ПП «Тернопільська фірма «Будівельник» на будівництво двохкімнатної квартири АДРЕСА_1 . Він виконав свої грошові зобов`язання за даним Договором, повністю сплативши вартість, установлену вказаним договором, а тому він є дольовиком від забудовника ПП «ТФ «Будівельник» на квартиру АДРЕСА_2 .

27 квітня 2011 року рішенням Тернопільського міськрайонного суду у справі № 2-3700/2011р. визнано за ним майнові права на спірну квартиру. Оскільки ПП «ТФ «Будівельник» збанкротувало і тому відповідно до договору від 20.07.2011 ПП «Тернопільська фірма «Будівельник» було передано Обслуговуючому кооперативу «Житлово - будівельному кооперативу «Корольова - 3» всю документацію (в тому числі був переданий список дольовиків ПП «ТФ «Будівельник» та Договора інвесторів із забудовником, щодо будівництва багатоквартирного житлового будинку за адресою АДРЕСА_3 .

18.11.2013 будинок АДРЕСА_3 введений в експлуатацію. Отже, ОК ЖБК «Корольова-3» надав всім дольовикам від ПП «ТФ «Будівельник» всю документацію для реєстрації квартир та гаражів, тільки йому даним кооперативом було відмовлено в цьому. Оскільки, ОСОБА_3 надала їм ухвалу Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 03 червня 2011 року про те, що вона згідно цієї ухвали виділила їй майнові права на незавершене будівництво на квартиру АДРЕСА_2 , що стало підставою для видачі незаконні документи ОСОБА_3 для реєстрації спірної квартири за нею і її реєстрації за ОСОБА_3 .

З приводу сфабрикованої (підробленої) незаконної ухвали Дубенського міськрайонного суду від 03 червня 2021 року відкрито кримінальне провадження за № 0000464 від 10.03.2023.

09 травня 2023 року постановою Рівненського апеляційного суду ухвалу Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 03 червня 2011 року скасовано.

Однак, 29 червня 2021 року ОСОБА_3 без його відома та без його на те волі продала спірну квартиру, яка знаходилась 29.06.2021 в спорі по поділу майна подружжя в Тернопільському міськрайонному суді у справі №607/17298/20, а точніше ОСОБА_3 не продала, а переоформила дану квартиру АДРЕСА_2 на підставну особу - ОСОБА_2 .

Таким чином, інвестор наділений правом вимагати повернення належного йому об`єкта інвестування від будь-якої іншої особи, в тому числі від недобросовісного набувача ОСОБА_2 , який усвідомлював, що ОСОБА_3 не надала доказів того, що квартира АДРЕСА_2 є її особистою власністю.

У зв`язку з недосягненням згоди щодо досудового врегулювання спору, з підстав викладених у позові, позивач просить позов задовольнити та витребувати квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 66.9 кв.м., у ОСОБА_2 , проживаючого в с. Влащинці Лановецького району Тернопільської області та передати ОСОБА_1 , тастягнути судові витрати.

Відповідач ОСОБА_2 подав відзив на позов, в якому зазначила, що договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 було укладено 29.06.2021 та посвідчено нотаріально приватним нотаріусом Жовніром І.Т. Під час укладення договору купівлі-продажу, його нотаріального посвідчення, наступної державної реєстрації права власності на вищевказане нерухоме майно на відповідача, ОСОБА_3 було надано відповідачу та приватному нотаріусу, що нотаріально посвідчував укладення вищевказаного договору купівлі-продажу, документи, що підтверджують право власності на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 , а саме свідоцтво про право власності, витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, ухвалу Лубенського міськрайонного суду Рівненської області від 03.06.2011, у справі №2-693/11, а також інші документи, необхідні для нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу нерухомого майна. Також на момент укладення вказаного вище договору купівлі-продажу жодних заборон на відчуження даного об`єкта нерухомого майна в державному реєстрі речових прав на нерухоме і майно встановлено не було. Договір купівлі-продажу вказаного нерухомого майна було вчинено і встановленій формі згідно із вимогами Цивільного Кодексу України.

Таким чином, продаж нерухомого майна ОСОБА_3 здійснювався як його власником. Отже, Відповідач, внаслідок укладення договору купівлі-продажу, та реєстрації права власності на нерухоме майно, набув право власності на вказане нерухоме майно - квартиру по АДРЕСА_3 . Право власності на нерухоме майно набуте відповідачем, правомірно, у відповідності із законодавством України.

Також, вважаю за необхідне зауважити, що договір купівлі-продажу вказаного нерухомого майна не підлягає визнанню недійсним з огляду на те, що ОСОБА_3 на момент продажу нерухомого майна, була власником нерухомого майна у повному розумінні Цивільного Кодексу України.

Тобто на момент вчинення правочину, власником нерухомого майна - ОСОБА_3 , було надано усі необхідні документи, які дозволили ОСОБА_3 , як власнику вчинити вказаний правочин, та відповідно підстав для неможливості укладення договору виявлено не було.

Щодо ухвали Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 03 червня 2011, у справі №2-693/11, наданою ОСОБА_3 , даною ухвалою затверджено мирову угоду між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , якою ОСОБА_3 виділено спірну квартиру.

Тобто на момент укладення вказаної мирової угоди, спірна квартира, була не незавершеним будівництвом, після завершення якого і здачі будинку в експлуатацію, на підставі вказаної мирової угоди, як зрозуміло із усіх матеріалів справи, і було зареєстровано право власності на вказане нерухоме майно за ОСОБА_3 .

Позивач вважає, що на момент укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна, без його згоди не дозволялось відчужувати майно, то в такому випадку, в розумінні ст.388 ЦК України він вважатиметься добросовісним набувачем, який не знав та не міг знати, що особа, яка продає майно не має права його відчужувати, а тому статті 215 та 216 Цивільного Кодексу України щодо визнання правочину недійсним, в даному випадку також не можуть бути застосовані і від нього не може бути витребуване майно. Тому просить відмовити у задоволенні позову.

Позивачем не подано відповідь на відзив.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_3 подала пояснення щодо позову, в яких вказала, що двохкімнатна квартира АДРЕСА_1 є приватною особистою власністю відповідача, яка набута законним шляхом згідно нотаріально посвідченого договору купівлі продажу. Переоформлення у нотаріуса відбувалося виключно в порядку закону на підставі законних правовстановлюючих документів та документів, які посвідчували особу покупця та продавця.

Добросовісний набувач - покупець квартири - ОСОБА_2 , який придбав законно спірну квартиру, оплатив кошти згідно договору, а нотаріус провів, який жодним чином не був обтяжений в реєстрах, правочин згідно норм чинного законодавства та на підставі внутрішніх інструкції щодо вчинення нотаріальних дій. Адже вона як Продавець, ОСОБА_3 , на момент продажу спірної квартири, була єдиним власником особистої приватної власності, яка набута нею згідно ухвали Лубенського міськрайонного суду Рівненської області по справі про поділ спільного майна подружжя №2 - 693/11 від 03 червня 2011 року, яка затвердила мирову угоду між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 та довідок виданих ОК ЖБК «Корольова 3» реєстраційною службою Тернопільського районного управління юстиції Тернопільської області 23.09.2014 року їй було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно індексний номер: 27164135 Серія САК №937999, а саме квартиру АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 після передачі їй майнового права у червні 2011 року не міг бути дольовиком коли будинок у 2013 році вводився в експлуатацію, і в 2014 році не заперечував той факт, що вона на себе оформляла право власності, адже разом з нею ходив по довідки до ОК ЖБК «Корольова -3» і перебуваючи з нею у шлюбі по 31 березня 2021 року жодним чином не заперечував існування вищезгаданих документів.

Найголовнішим є той факт, що коли ОСОБА_1 в жовтні 2020 року розпочав справу про поділ майна подружжя, у документах, які він подав до суду жодним чином не заперечував існування мирової угоди від 31 травня 2011 року, яка затверджена Ухвалою Дубенського міськрайонного суду 3 червня 2011 року, не заперечував її право власності на квартиру АДРЕСА_2 , а тому що добре знав що ці документи були законні та чинні згідно законодавства. Тим більше ОСОБА_1 не мав права вдруге подавати те саме майно до поділу майна подружжя, оскільки питання поділу по квартирі АДРЕСА_2 уже розглядалося у 2011 році. Рішення в справі про поділ майна подружжя яке тривало з жовтня 2020 року винесено 27 лютого 2023 року. І тільки після винесення судом рішення, ОСОБА_1 звернувся до Рівненського апеляційного суду і почав скасовувати документи які сам колись підписував (Мирова угоді від 31. 05 2011 року долучається до матеріалів справи), а все тому що судом визнано право власності на квартиру АДРЕСА_2 за нею, а в порядку поділу майна подружжя виділено у власність ОСОБА_1 1/2 ідеальну однокімнатної квартири АДРЕСА_4 .

Найважливішим фактором у вирішенні спірного питання є те, що квартира була продана коли свідоцтво на право власності було чинним і жодних позовів ОСОБА_1 не було заявлено щодо недійсності свідоцтва, а також не була ще анульована мирова угода затверджена ухвалою Лубенського міськрайонного суду від 03 червня 2011 року. Переоформлення квартири відбувалося виключно в порядку закону на підставі законних правовстановлюючих документів та документів, які посвідчували особу покупця та продавця. Тому просить відмовити у задоволені позову.

Позивач у судовому засіданні позов підтримали та просили його задовольнити з підстав та обґрунтувань, викладених у ньому.

Відповідач у судовому засіданні просить відмовити у задоволенні позову, з підстав та обґрунтувань викладених у відзиві на позов.

Представник та третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_3 просить відмовити у задоволенні позову, з підстав та обґрунтувань викладених у поясненні на позов.

При розгляді справи судом учасниками справи подано заяви та клопотання та судом було вчинено інші процесуальні дії у справі.

Ухвалою суду відкрито провадження у справі.

Ухвалою суду відмовлено у задоволенні заяви.

Ухвалою суду витребувано докази.

Ухвалою суду об`єднано справи.

Ухвалою суду закрито підготовче засідання.

Перевіривши, дослідивши об`єктивно та оцінивши зібранні у справі докази, суд дійшов наступного висновку, виходячи з фактичних обставин справи, мотивів та застосованих норм права.

Судом встановлено фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 з ОСОБА_1 зареєстрували шлюб 05 червня 1993 року у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції, актовий запис № 705.

Відповідно до рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 30 березня 2021 року, справа № 559/2081/20, шлюб між сторонами розірвано. Під час шлюбу народилася донька ОСОБА_5 , яка є повнолітньою.

10 квітня 2008 року між ПП Тернопільська фірма «Будівельник», та громадянином ОСОБА_1 укладено договір про пайове будівництво двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , загальною площею - 66, 9 кв.м.

На виконання умов договору ОСОБА_1 було повністю сплачено кошти ПП ТФ «Будівельник» за двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею - 66, 9 кв.м, зокрема 10 квітня 2008 року - 85 000 грн, 20 березня 2009 року - 150 000 грн, 23 березня 2009 року - 99 500 грн, що підтверджується квитанціями.

Відповідно до договору купівлі - продажу ВКІ 130868, від 16 травня 2008 року, посвідченого Приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Олексишин З.З., за реєстром № 3191, ОСОБА_3 придбано гараж № НОМЕР_1 в гаражному кооперативі «Промінь» в місті Тернопіль.

26 березня 2009 року між ПП Тернопільська фірма «Будівельник», та громадянином ОСОБА_1 укладено договір про пайове будівництво критої стоянки (гаражу) для автомобіля № 27, в АДРЕСА_3 , загальною площею - 23,91 кв. м.

На виконання умов договору ОСОБА_1 було повністю сплачено кошти ПП ТФ «Будівельник» за криту стоянку (гаражу) для автомобіля № 27, в АДРЕСА_3 , загальною площею - 23,91 кв. м., зокрема 26 березня 2009 року - 40 000 грн, 27 березня 2009 року - 60 422 грн, що підтверджується квитанціями.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 квітня 2011 року, справа № 2 - 3700/2011, визнано за ОСОБА_1 майнове право на незавершене будівництво двокімнатної квартири АДРЕСА_5 , та критої стоянки для автомобіля № 27, проектною загальною площею 23,91 кв. м., в АДРЕСА_3 .

Ухвалою Дубенського районного суду Рівненської області від 03 червня 2011 року, справа № 2 - 693/11, визнано мирову угоду, укладену між ОСОБА_1 , та ОСОБА_3 , на умовах: ОСОБА_3 виділено гараж № НОМЕР_1 у гаражному кооперативі «Промінь» у місті Тернопіль Тернопільської області, майнові права на незавершене будівництво: двокімнатної квартири АДРЕСА_1 та криту стоянку для автомобіля за № 27 у будинку АДРЕСА_3 .

Відповідно до реєстраційної справи №52, 23 вересня 2014 року реєстраційною службою Тернопільського районного управління юстиції Тернопільської області видане свідоцтво про право власності на нерухоме майно, індексний номер 27164135 серія НОМЕР_2 , а саме на квартиру АДРЕСА_1 , на підставі заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень; технічного паспорту; довідки № 221 ОК «ЖБК Корольова - 3» від 01 липня 2014 року (інформація, що ОСОБА_3 є членом кооперативу ОК ЖБК Корольова - 3 та що вартість паю (квартири АДРЕСА_2 ) сплачена повністю); довідки № 221 ОК «ЖБК Корольова - 3» від 01 липня 2014 року (про включення ОСОБА_3 в список дольовиків будинку від 15.06.2014 року за адресою АДРЕСА_6 загальною площею 66,9 кв.м , житловою 35,6 кв.м.; акту передачі - приймання квартири від 01 липня 2014 року; договору про пайове будівництво двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , загальною площею - 66, 9 кв.м. від 10 квітня 2008 року, укладеного між ПП Тернопільська фірма «Будівельник», та громадянином ОСОБА_1 , мирової угоди від 31.05.2011, ухвали Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 03 червня 2011 року, договору суборенди земельної ділянки від 09.02.2012, рішення Байковецької сільської ради Тернопільського району Тернопільської області №221 від 22.11.2011, акт прийому-передачі земельної ділянки за адресою АДРЕСА_3 від 09.02.2012, договору оренди землі від 10.09.2009; декларації про готовність об`єкта до експлуатації; довідки №560 від 02.12.2013, виданої Байковецькою сільською радою Тернопільського району Тернопільської області, витяг з державного реєстру обтяжень рухомого майна про податкові застави на запит органу державної влади №45203797, інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №27163221.

Як вбачається з реєстраційної справи №2, 09 грудня 2014 року реєстраційною службою Тернопільського районного управління юстиції Тернопільської області видане свідоцтво про право власності на нерухоме майно, індексний номер 30680063 серія СТА № 493530, а саме на критої стоянки для автомобіля, гараж № НОМЕР_3 , за адресою АДРЕСА_3 , на підставі заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень; технічного паспорту; довідки №560 від 02.12.2013, виданої Байковецькою сільською радою Тернопільського району Тернопільської області; довідки № 229 ОК «ЖБК Корольова - 3» від 23 вересня 2014 року (інформація, що ОСОБА_3 є членом кооперативу ОК ЖБК Корольова - 3 та що вартість паю (крита стояла для автомобіля №27) сплачена повністю); довідки № 229 ОК «ЖБК Корольова - 3» від 23 вересня 2014 року (про включення ОСОБА_3 в список дольовиків будинку від 15.12.2013 року за адресою АДРЕСА_3 , крита стоянка для автомобіля №27, загальну площу 22,9 кв.м., під номером 185; акту передачі - приймання критої стоянки для автомобіля від 23 вересня 2014 року; договору про пайове будівництво на криту стоянку для автомобіля №27 в АДРЕСА_3 , загальною площею 23.91 кв.м. від 26 березня 2009 року, укладеного між ПП Тернопільська фірма «Будівельник», та громадянином ОСОБА_1 ; мирової угоди від 31.05.2011; ухвали Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 03 червня 2011 року, рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 квітня 2011 року, справа № 2 - 3700/2011, договору суборенди земельної ділянки від 09.02.2012, рішення Байковецької сільської ради Тернопільського району Тернопільської області №221 від 22.11.2011, акт прийому-передачі земельної ділянки за адресою АДРЕСА_3 від 09.02.2012, договору оренди землі від 10.09.2009; декларації про готовність об`єкта до експлуатації; витяг з державного реєстру обтяжень рухомого майна про податкові застави на запит органу державної влади №30679348; інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №30679348.

Відповідно до витягу з єдиного реєстру досудового розслідувань за № 0000464 від 24.03.2021, внесено за фактом неправомірного розпорядження спільним нажитим майном під час шлюбу його колишньою дружиною. Правова кваліфікація кримінального правопорушення ч. 2 ст. 190 КК України.

Згідно з договором купівлі-продажу квартири від 29.06.2021, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу, Жовнір І. Т., ОСОБА_3 продала ОСОБА_2 двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

Як вбачається з нотаріальної справи №02-03, вищевказаний договір купівлі-продажу квартири від 29.06.2021, був посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу, Жовнір І. Т., на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, індексний номер 27164135 серія НОМЕР_2 , витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №27164324 від 23.09.2014, ухвали Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 03 червня 2011 року, справа № 2 - 693/11, мирової угоди, укладеної між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , довідки про відсутність відомостей про реєстрацію місця проживання особи №1131 від 29.06.2021, витягу із єдиної бази даних звітів про оцінку про реєстрацію звіту про оцінку майна від 07.06.2021, висновку про ринкову вартість майна, заяви ОСОБА_3 від 29.06.2021, заяви ОСОБА_6 від 29.06.2021, витягів з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб №7 від 29.06.2021 та №7 від 29.06.2021, інформаційних довідок №263395890 та №263395621, квитанції про оплату №0007458 від 29.06.2021, інформації з Єдиного реєстру боржників від 29.06.202, паспортів, картки фізичної особи платника податків, свідоцтва про шлюб.

Отже, власником двокімнатної квартири АДРЕСА_1 являється ОСОБА_2 з 29.06.2021.

Згідно з постановою Рівненського апеляційного суду від 09.05.2023, справа №2-693/11, скасовано ухвалу Дубенського районного суду Рівненської області від 03 червня 2011 року, а справу направлено для продовження розгляду.

На даний час справа розглядається в Тернопільському міськрайонному суді Тернопільської області.

Постановою Тернопільського апеляційного суду від 25.07.2023, справа №607/17298/20, рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 лютого 2023 року в частині відмови у задоволенні первісного позову про поділ майна подружжя щодо: 1) двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , 2) гаражу № НОМЕР_1 у гаражному кооперативі Промінь у м. Тернополі, 3) критої стоянки для автомобілів № 27 на АДРЕСА_3 скасовано і постановлено ухвалу про залишення без розгляду позову в цій частині. В решті рішення суду залишено без змін.

Відповідно до висновку експерта за результатами проведення судової оціночної будівельної експертизи №285/24-22 від 02.07.2024, ринкова вартість двокімнатної квартири АДРЕСА_1 становить 2 612 003,00 грн.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14 лютого 2024 року, яке залишено без змін постановою Тернопільського апеляційного суду від 12 червня 2024 року та постановою Верховного Суду від 31.10.2024, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Обслуговуючий кооператив «Житлово-будівельний кооператив «Корольова-3», державний реєстратор Тернопільського районного управління юстиції Тернопільської області Шпак Петро Петрович, ОСОБА_2 про визнання недійсними свідоцтв про право власності, скасування рішень та документів про державну реєстрацію прав, припинення права власності та визнання права власності.

Позивач як на підставі заявлених вимог просить позов задовольнити з підстав наведених в позові, однак суд не погоджується з такими аргументами позивача, виходячи з наступних норм права, які підлягають застосуванню та мотиви їх застосування.

Згідно із ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною 2 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі N 338/180/17).

Застосування будь-яких засобів правового захисту матиме сенс лише за умови, що обрані суб`єктом порушеного права способи захисту відповідають вимогам закону та є ефективними.

Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність.

Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі N 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі N 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі N 209/3085/20).

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі N 753/8671/21 (провадження N 61-550св22).

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі N 925/1265/16, провадження N 12-158гс18).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 30 січня 2019 року у справі N 569/17272/15-ц (провадження N 14-338цс18); від 11 вересня 2019 року у справі N 487/10132/14-ц (провадження N 14-364цс19); від 06 квітня 2021 року у справі N 925/642/19 (провадження N 12-84гс20) та інших)).

Отже, зазначений захист має бути ефективним, тобто повинен здійснюватися з використанням такого способу захисту, який може відновити, наскільки це можливо, відповідні права, свободи й інтереси позивача.

Судом встановлено, що двокімнатна квартира АДРЕСА_1 , була придбана за час перебування ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у шлюбі.

Положеннями статті 60 Сімейного кодексу України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц (провадження № 14-325цс18).

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

З урахуванням того, що на майно, яке придбане за час шлюбу, поширюється презумпція спільності права власності подружжя на майно, то тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на ту особу, яка її спростовує.

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Вирішуючи спори між подружжям про майно, судам необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої і третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

У разі коли під час розгляду вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Вартість майна, що підлягає поділу, визначається виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У разі відчуження майна одним з подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.

Аналогічний висновок зробив Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження 61-9018сво18).

Позивач зазначає, що його право на спірне майно є порушеним, оскільки його колишня дружина ОСОБА_3 відчужила квартиру, яка була набута ним в порядку пайової участі у будівництві.

Слід також зазначити, що на розгляді у Тернопільському міськрайонному суді Тернопільської області перебуває справа № 2-693/11 за первісним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя.

Предметом спору у вказаній справі є майно, яке було набуто у період перебування ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі з 05 червня 1993 року до 30 березня 2021 року, що не заперечується сторонами у справі.

Отже, двокімнатна квартира АДРЕСА_1 була у спільній сумісній власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (частина друга статті 328 ЦК України, у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин).

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 388 ЦК України.

Правила частини першої статті 388 ЦК України стосуються випадків, коли набувач за відплатним договором придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому випадку власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Віндикаційний позов - це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння. Тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) фізично - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «юридично» - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 липня 2020 року в справі № 752/13695/18).

Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього (частина перша статті 330 ЦК України).

Виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 березня 2019 року в справі № 521/8368/15-ц).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 листопада 2019 року у справі № 645/4220/16-ц, зазначено, що: «стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року). Європейський суд з прав людини неодноразово констатував в схожих фактичних обставинах порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції (зокрема: GLADYSHEVA v. RUSSIA, № 7097/10, ЄСПЛ, 06 грудня 2011 року; PCHELINTSEVA AND OTHERS v. RUSSIA, № 47724/07, 58677/11, 2920/13, 3127/13, 15320/13, ЄСПЛ, від 17 листопада 2016 року).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21) зробила висновок, що: «можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно).

Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону, нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним щодо застосування та наслідків дії його норм. Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення суспільного, публічного інтересу, за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Критерій пропорційності передбачає, що втручання в право власності буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними із втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що ставиться для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому ЄСПЛ у питаннях оцінки пропорційності, як і в питаннях наявності суспільного, публічного інтересу, визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах. Тож для розкриття критерію пропорційності вагоме значення має визначення судами добросовісності/недобросовісності набувача майна. Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). На необхідність оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна неодноразово звертала увагу Велика Палата Верховного Суду (пункт 51 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц (провадження № 14-192цс19), пункт 46.1 постанови від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (провадження № 14-436цс19)). Судові рішення, постановлені за відсутності перевірки добросовісності/недобросовісності набувача, що має важливе значення як для застосування положень статей 387, 388 ЦК України, так і для визначення критерію пропорційності втручання у право набувача майна, не можуть вважатися такими, що відповідають нормам справедливого судового розгляду згідно зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства України.

Якщо спірне майно є об`єктом нерухомості, то для визначення добросовісності його набувача крім приписів статті 388 ЦК України слід застосовувати спеціальну норму пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якої державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Отже, добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. Такі висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (провадження № 12-127гс19, пункти 37, 38), від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (провадження № 14-436цс19, пункти 46.1, 46.2), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (провадження № 12-44гс20, пункти 7.15, 7.16).

Добросовісний набувач не може відповідати у зв`язку із порушеннями інших осіб, допущеними в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає такий статус всупереч приписам статті 388 ЦК України, а, отже, втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар».

У пункті 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року в справі № 461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20) зроблено висновок, що «розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц), а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2024 року у справі № 450/2148/20 зазначено, що «касаційний суд відхиляє доводи касаційної скарги, що втручання у права відповідача не становитиме порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, яка не позбавлена можливості відновити своє право, пред`явивши вимогу до особи, у якої вона придбала цю квартиру, на підставі статті 661 ЦК України. Адже така можливість не є безумовною підставою для витребування майна у добросовісного набувача та не звільняє суд від обов`язку перевірки добросовісності/недобросовісності набувача, пропорційності втручання в майнові права сторін спору з огляду на справедливий баланс конкуруючих інтересів в контексті положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Прийняття рішення, за наслідком якого добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, за обставин цієї справи, є неприйнятним та покладає на добросовісного набувача індивідуальний і надмірний тягар. При цьому власник, при неможливості витребувати майно у добросовісного набувача відповідно до статті 388 ЦК України, має аналогічні засоби для відновлення свого права, пред`явивши вимогу до особи (осіб), внаслідок неправомірних дій яких майно незаконного вибуло із його володіння, про компенсацію майнової шкоди на загальних підставах (частина третя статті 386, статті 11, 22, 1166 ЦК України)».

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України).

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Положення зазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 набув об`єкт нерухомості у власність за відплатним договором, відповідно до вимог законодавства з дотриманням належної правової процедури.

На час укладення та нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу від 29.06.2021, ОСОБА_3 двокімнатна квартира АДРЕСА_1 належала на праві особистої власності, що свідчить свідоцтво про право власності на нерухоме майно, індексний номер 27164135 серія НОМЕР_2 , витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №27164324 від 23.09.2014, ухвала Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 03 червня 2011 року, справа № 2 - 693/11, мирова угода, укладена між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 . Будь-яких заборон чи обмежень на продаж спірної квартири не було.

Суд зазначає, що позивач не надав до суду належних та достовірних доказів того, що відповідача діяв недобросовісно.

Тому суд, вважає, що відповідач є добросовісним набувачем, і суд при цьому наголошує, що витребування спірної квартири буде порушенням його права на мирне володіння майном, покладатиме на нього як добросовісного набувача непропорційний індивідуальний тягар, оскільки вибуття спірного майна з володіння власника відбулося внаслідок постановлення судом ухвали про затвердження мирової угоди, яка після укладення договору купівлі-продажу була скасована.

При цьому при укладенні договору купівлі-продажу на спірну квартиру, нотаріусом в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном не було виявлено будь-яких обмежень чи заборон щодо посвідчення договору.

Тому суд вважає, що з огляду на обставини набуття квартири відповідачем, він не знав та не міг передбачити ризики її придання у належного власника ОСОБА_3 .

Посилання позивача, що витребування спірної квартири не позбавляє відповідача як добросовісного набувача можливості відновити свої права шляхом пред`явлення майнових вимог до продавця спірної квартири ОСОБА_3 , суд вважає, не є безумовною підставою для витребування майна у добросовісного набувача та не звільняє суд від обов`язку перевірки пропорційності втручання в майнові права сторін спору з огляду на справедливий баланс конкуруючих інтересів в контексті положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Власник (його правонаступник), при неможливості витребувати майно у добросовісного набувача відповідно до статті 388 ЦК України, має аналогічні засоби для відновлення свого права.

За встановлених судом обставин цієї справи, з урахуванням балансу інтересів позивача, відповідача, як добросовісного набувача спірного майна, ті обставини, що спірне майна належало ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності, між ними розглядається спір щодо поділу майна, на час укладення договору купівлі-продажу спірне майно належало ОСОБА_3 , було відповідно до вимог законодавства дотримано належної правової нотаріальної процедури, суд вважає, що прийняття рішення, за наслідком якого добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятним та покладає на добросовісного набувача індивідуальний і надмірний тягар, призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що позивач не позбавлений можливості захистити своє право спільної сумісної власності, зокрема, шляхом отримання компенсації вартості частки квартири, яку було відчужено, як стверджує він, без його згоди ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 , а тому слід відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_3 про витребування об`єкта інвестування з чужого незаконного володіння.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає.

Відповідно до частин 1 і 3 статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно зі статтею 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Враховуючи, що позов не підлягає задоволенню, суд вважає, що судові витрати покладаються на позивача.

Відповідно до частин 9 статті 158 ЦПК України,у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

За таких обставин, враховуючи, що відмовлено у задоволенні позову, суд вважає, що заходи забезпечення позову, встановлені ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15 жовтня 2024 року у виді накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 , власником якого є ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 , місце проживання АДРЕСА_7 , слід скасувати.

На підставі наведеного, керуючись статтями 2, 4, 12, 13, 76-78, 141, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 273, 352-355 Цивільного процесуального кодексу України,

У Х В А Л И В :

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_3 про витребування об`єкта інвестування з чужого незаконного володіння.

Скасувати заходи забезпечення позову у виді накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 , власником якого є ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 , місце проживання АДРЕСА_7 .

Копію рішення для виконання направити до Збаразького відділу державної виконавчої служби у Тернопільському районі Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційної скарги не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення суду, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Тернопільського апеляційного суду.

Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 Цивільного процесуального кодексу України.

Учасники справи:

позивач ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 , місце проживання АДРЕСА_8 .

відповідач ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 , місце проживання село Влащинці Лановецького району Тернопільської області.

третя особа: ОСОБА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_6 , місце проживання АДРЕСА_9 .

Повний текст рішення суду складено та підписано 21 березня 2025 року.

Головуючий суддяО. М. Вийванко