ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 953/3560/22
Номер провадження 22-ц/818/645/25
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 березня 2025 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Мальованого Ю.М.,

суддів: Пилипчук Н.П., Яцини В.Б.,

за участю:

секретаря судового засідання Шевченко В.Р.,

представника позивача прокурора відділу Пескової Ю. В.,

представника ХМР Буряковської О. Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу заступника керівника Харківської обласної прокуратури на рішення Київського районного суду м. Харкова від 25 вересня 2024 року в складі судді Зуб Г.А. по справі № 953/3560/22 за позовом керівника Київської окружної прокуратури м. Харкова в інтересах держави в особі: Державного агентства лісових ресурсів України, Харківської обласної державної адміністрації (Харківської обласної військової адміністрація) до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Харківської міської ради, третя особа: Державне підприємство «Харківська лісова науково-дослідна станція» про визнання незаконними та скасування рішень органу місцевого самоврядування, визнання недійсними державних актів на право власності на землю та договорів дарування, повернення земельних ділянок,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2022 року Київська окружна прокуратура м. Харкова в інтересах держави в особі: Державного агентства лісових ресурсів України, Харківської обласної державної адміністрації (Харківської обласної військової адміністрація) звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Харківської міської ради, третя особа: Державне підприємство «Харківська лісова науково-дослідна станція» (далі - ДП «ХЛНДС») про визнання незаконними та скасування рішень органу місцевого самоврядування, визнання недійсними державних актів на право власності на землю та договорів дарування, повернення земельних ділянок.

Позов мотивовано тим, що пунктом 1.89 додатку 1 до рішення Харківської міської ради «Про надання дозволу громадянам на розробку проектів відведення земельних ділянок» № 294/07 від 25 грудня 2007 року ОСОБА_1 надано дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки площею орієнтовно, 2200, 0 кв.м, з яких 1000,0 кв.м для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та площею 1200,0 кв.м для ведення садівництва по АДРЕСА_1 .

Пунктом 1.113.1 рішення Харківської міської ради № 167/08 від 20 червня 2008 року ОСОБА_1 передано вищевказані земельні ділянки та 19 листопада 2018 року видано відповідні державні акти на право власності на земельні ділянки.

У подальшому земельні ділянки з кадастровим № :16:013:0027 та № :16:013:0028 були подаровані ОСОБА_2 на підставі договорів дарування, посвідчених 16 лютого 2009 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу (далі ХМНО) Малаховою Г.І. за № 351 та № 249 відповідно.

13 квітня 2016 року вищевказані земельні ділянки ОСОБА_2 відчужено ОСОБА_3 на підставі відповідних договорів дарування.

Прокурор вказував, що рішення Харківської міської ради є незаконними та підлягають скасуванню, оскільки спірні земельні ділянки відносяться до земель лісогосподарського призначення кварталу 163 Південного лісництва ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція», що знаходяться у постійному користуванні цього підприємства та жодних погоджень щодо вилучення земельних ділянок із земель лісового фонду підприємством не надавалося, а розпорядження такими землями не відноситься до повноважень органу місцевого самоврядування.

Посилаючись на вказані обставини Київська окружна прокуратура м. Харкова просила:

- визнати незаконним та скасувати пункт 1.89 додатку 1 до рішення Харківської міської ради «Про надання дозволу громадянам на розробку проектів відведення земельних ділянок» № 294/07 від 25 грудня 2007 року, яким ОСОБА_1 надано дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки площею орієнтовно, 2200, 0 кв.м, з яких 1000,0 кв.м для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та площею 1200,0 кв.м для ведення садівництва по АДРЕСА_1 ;

- визнати незаконним та скасувати пункт 1.113.1 рішення Харківської міської ради № 167/08 від 20 червня 2008 року, яким передано ОСОБА_1 у приватну власність земельну ділянку площею 1000,0 кв.м (ділянка 1) для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та площею 1200,0 кв.м для ведення садівництва по АДРЕСА_1 ;

- визнати недійсним видані ОСОБА_1 державний акт серії ЯЖ № 461433 та ЯЖ № 461431, зареєстровані 19 листопада 2008 року у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі № 46 (кадастровий номер :16:013:0027) № 47 (кадастровий номер :16:013:0028);

- визнати недійсними договори дарування земельних ділянок з кадастровими номерами :16:013:0027 та :16:013:0028, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчені 16 лютого 2009 року приватним нотаріусом ХМНО Малаховою Г.І., за № 351 та № 349 відповідно;

- визнати недійсним договори дарування земельних ділянок з кадастровими номерами :16:013:0027 та :16:013:0028, укладені між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчені 13 квітня 2016 року приватним нотаріусом ХМНО Вахрушевою О.О. за № 396, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 29294500 від 18 квітня 2016 року та № 398, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 29294858 від 18 квітня 2016 року;

- зобов`язати ОСОБА_3 повернути земельні ділянки з кадастровими номерами :16:013:0027 та :16:013:0028, які розташована за адресою: АДРЕСА_1 , у власність держави в особі Харківської обласної державної адміністрації (Харківської обласної військової адміністрації);

- стягнути судові витрати.

10 жовтня 2023 року Харківською міською радою подано відзив, в якому орган місцевого самоврядування просив позов залишити без задоволення.

Відзив мотивовано тим, що спірні земельні ділянки на момент їх формування та передачі у приватну власність знаходились в межах міста Харкова, перебували у комунальній власності, а тому Харківська міська рада мала повноваження приймати рішення з їх розпорядження.

Норми закону, на які посилається прокурор в своєму позові набрали чинності після прийняття органом місцевого самоврядування оспорюваних рішень.

Позивачем не надано доказів перебування спірної земельної ділянки у постійному користуванні ДП «Харківська лісна науково-дослідна станція».

Земельні ділянки не відносяться до категорії земель лісогосподарського призначення, а є землями житлової та громадської забудови.

Доказів на те, що спірні земельні ділянки були передані згідно з рішенням уповноваженого органу в постійне користування та щодо них існує затверджена документація прокурором не надано.

Земельна ділянка була передана Харківською міською радою у власність ОСОБА_1 внаслідок тривалої бездіяльності позивача, оскільки відсутність видимого власника спірних земельних ділянок починаючи з років незалежності спричинила формування у учасників правовідносин обґрунтовану впевненість у тому, що земельні ділянки, які знаходяться в межах міста та тривалий час не зареєстровані за жодним суб`єктом є саме комунальною власністю. Разом з тим, ОСОБА_1 та в подальшому ОСОБА_3 не можуть відповідати за помилки органів державної влади та місцевого самоврядування при виконанні ними своїх повноважень, отже повернення земельної ділянки та визнання недійсними державних актів на право власності на земельну ділянку призведе до порушення майнових прав ОСОБА_3 .

Також, у разі якщо суд встановить, що право або охоронюваний законом інтерес держави порушені, Харківська міська рада просила застосувати наслідки спливу позовної давності, оскільки оскаржувані рішення органу місцевого самоврядування були прийняті 25 грудня 2007 року та 20 червня 2008 року, а з позовом прокурор звернувся лише у 16 червня 2022 року.

20 липня 2022 року Харківською обласною державною адміністрацією (Харківською обласною військовою адміністрацєю) було подано пояснення, відповідно до яких п. 1.89 додатку 1 до рішення Харківської міської ради "Про надання дозволу громадянам на розробку проектів відведення земельних ділянок» від 25 грудня 2007 року № 249/07 та п. 1.113.1 рішення Харківської міської ради від 21 червня 2008 року № 167/08 є такими, що суперечать вимогам земельного законодавства України, яке було чинне на момент прийняття таких рішень та підлягають скасуванню.

Земельні ділянки з кадастровим номером :16:013:0027 та :16:013:0028 віднесено до земель лісогосподарського призначення, які згідно з планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування перебували в постійному користуванні ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція». Отже, розпорядником земельних ділянок з кадастровим номером :16:013:0027 та 631013660(1:16:013:0028 є Харківська обласна державна адміністрація.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 25 вересня 2024 року позов заступника керівника Харківської обласної прокуратури залишено без задоволення.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що прокурором обрано неналежний спосіб захисту, оскільки задоволення вимоги про визнання рішень міської ради, визнання недійсними виданих державних актів на право власності на земельні ділянки, та визнання недійсним договорів дарування, та зобов`язання повернути спірні земельні ділянки не можуть призвести до захисту або відновлення порушеного речового права позивача. Зважаючи, що прокурор з вимогою про витребування майна у цій справі не звертався, натомість ним подано негаторний позов, а тому такі вимоги задоволенню не підлягають.

На вказане судове рішення 22 жовтня 2024 року через систему «Електронний суд» заступник керівника Харківської обласної прокуратури подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позов.

Апеляційна скарга мотивована тим, що висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову є необґрунтованими.

Земельні ділянки з кадастровими номерами :16:013:0027 та :16:013:0028 знаходяться в межах земель лісогосподарського призначення ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція», що не спростовано відповідачами.

Вказував, що передача земельних ділянок лісового фонду, які перебувають у постійному користуванні державних підприємств, без їх попереднього вилучення, діючим законодавством не передбачено.

Зайняття ОСОБА_3 земельних ділянок з кадастровими номерами :16:013:0027 та :16:013:0028 суперечить діючому законодавству в сфері лісокористування, а тому таке порушенням норм Земельного кодексу України треба розглядати як таке, що не пов`язане з позбавленням володіння відповідної територіальної громади. У такому разі позовну вимогу про зобов`язання повернути земельну ділянку потрібно розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу, допоки триватиме порушення прав законного володільця земельної ділянки.

10 грудня 2024 року засобами поштового зв`язку Харківська міська рада подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просила рішення суду залишити без змін.

Відзив мотивовано тим, що позовні вимоги прокурора про визнання незаконними та скасування рішень Харківської міської ради, державних актів на право власності на земельні ділянки, договорів дарування земельних ділянок та повернення земельних ділянок є неналежним способом захисту, який передбачений законом, а тому такі вимоги обґрунтовано залишені судом без задоволення.

Матеріали справи не містять доказів, що земельні ділянки з кадастровими номерами :16:013:0027 та :16:013:0028 відносяться до земель, які за законом не можуть бути передані у приватну власність, а отже спірні земельні ділянки підлягали б витребуванню із незаконного володіння останнього набувача в порядку ст.ст. 387, 388 ЦК України.

Зважаючи, що спірні земельні ділянки лісового фонду вибули з володіння держави, право власності на неї зареєстроване за ОСОБА_3 , заявлений прокурором негаторний позов про повернення спірних земельних ділянок, у контексті обставин даної справи, не спрямований на ефективне відновлення права держави на спірні земельні ділянки лісового фонду. Належним способом захисту прав держави є звернення до суду з вимогами про витребування земельних ділянок з чужого незаконного володіння, ураховуючи, що держава позбавлена права володіння спірними земельними ділянками.

В судове засідання апеляційного суду представники Державного агенства лісових ресурсів України, Харківської обласної державної адміністрації (Харківської обласної військової адміністрації), ОСОБА_1 , Чечельницький С. Г. та Чечельницька К. С. не з`явилися.

Судові повістки-повідомлення про розгляд справи 20 березня 2025 року, надіслані апеляційним судом на адреси сторін-учасників:

Харківською обласною державною адміністрацією (Харківська обласна військова адміністрація) отримано 26 листопада 2024 року в електронному кабінеті (том 5, а.с.165);

Державним агенством лісових ресурсів України отримано 26 листопада 2024 року в електронному кабінеті (том 5, а.с.166);

Державним підприємством "Харківська лісова науково-дослідна станція" отримано 26 листопада 2024 року в електронному кабінеті (том 5, а.с.169);

ОСОБА_1 отримано 02 грудня 2024 року (том 5, а.с.174);

ОСОБА_2 повернуто на адресу апеляційного суду з відміткою від 30 грудня 2024 року «адресат відсутній за вказаною адресою», що у відповідності до пункту 3 частини 8 статті 128 ЦПК України є днем вручення судової повістки (том 5, а.с.232-233), крім того про день, час та місце судового засідання ОСОБА_2 повідомлявся відповідно до частини 11 статті 128 ЦПК України, через оголошення на офіційному веб-сайті Судової влади України. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи (том 5, а.с.171);

ОСОБА_3 повернуто на адресу апеляційного суду з відміткою від 28 грудня 2024 року «адресат відсутній за вказаною адресою», що у відповідності до пункту 3 частини 8 статті 128 ЦПК України є днем вручення судової повістки (том 5, а.с.230-231), крім того про день, час та місце судового засідання ОСОБА_3 повідомлялась відповідно до частини 11 статті 128 ЦПК України, через оголошення на офіційному веб-сайті Судової влади України. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи (том 5, а.с.172).

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність учасників справи, явка яких у судове засідання обов`язковою не визнавалась, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача прокурора відділу Харківської обласної прокуратури Пескову Ю. В., яка підтримала апеляційну скаргу, представника Харківської міської радиБуряковську О. Ю., яка проти скарги заперечувала, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_4 слід залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з частинами 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вище вимогам цивільного процесуального законодавства України у повній мірі.

Судом встановлено, що пунктом 1.89 додатку 1 до рішення Харківської міської ради «Про надання дозволу громадянам на розробку проектів відведення земельних ділянок» від 25 грудня 2007 року № 294/07 ОСОБА_1 надано дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки, площею орієнтовно 2200,0 кв.м, з яких 1000,0 кв.м для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та площею 1200,0 кв.м для ведення садівництва, по АДРЕСА_1 (том 1, а.с. 21-31).

Пунктом 1.113.1 рішення Харківської міської ради № 167/08 від 20 червня 2008 року передано ОСОБА_1 у приватну власність земельну ділянку, площею 1000,0 кв.м (ділянка 1) для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та площею 1200,0 кв.м (ділянка 2) для ведення садівництва по АДРЕСА_1 (том 1, а. с. 32-56).

На підставі вказаного рішення 19 листопада 2008 року ОСОБА_1 видано державні акти на право власності на земельні ділянки за адресою АДРЕСА_1 : серії ЯЖ № 461431 на земельну ділянку площею 1200 га, кадастровий номер :16:013:0028 та серії ЯЖ № 461433 на земельну ділянку площею 1000 га кадастровий номер :16:013:0027 (том 1, а.с. 57-60).

13 квітня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір дарування, за яким останній подаровано земельну ділянку площею 1200 га, кадастровий номер :16:013:0028 за адресою АДРЕСА_1 . Договір посвідчено приватним нотаріусом ХМНО Вахрушевою О.О. за реєстровим № 398 (том 1, а.с. 77-78).

Відповідно до п. 1.2 Договору нерухоме майно належить Дарувальникові на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серія ЯЖ № 461431, зареєстрованого 19 жовтня 2008 року Управлінням Держкомзему у місті Харкові, в якому є штамп про реєстрацію права власності від 16 жовтня 2009 року Управлінням Держкомзему у місті Харкові за реєстраційним № 28001, на підставі Договору дарування земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Малаховой Г.І. 16 лютого 2009 року за реєстровим № 349.

13 квітня 2016 року на підставі договору дарування ОСОБА_2 відчужено ОСОБА_3 земельну ділянку площею 1000 га, кадастровий номер :16:013: 0027 за адресою АДРЕСА_1 . Договір посвідчено приватним нотаріусом ХМНО Вахрушевою О.О. за реєстровим № 396 (том 1, а.с. 79-80).

Відповідно до п. 1.2 Договору нерухоме майно належить Дарувальникові на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серія ЯЖ № 461433, зареєстрованого 19 жовтня 2008 року Управлінням Держкомзему у місті Харкові, в якому є штамп про реєстрацію права власності від 16 жовтня 2009 року Управлінням Держкомзему у місті Харкові за реєстраційним № 28001, на підставі Договору дарування земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховой Г.І. 16 лютого 2009 року за реєстровим № 351.

Відповідно до листа Державного агентства Лісових ресурсів України № 263 від 29 квітня 2021 року земельна ділянка з кадастровим номерам та :16:013:0028 знаходиться в межах кварталу 163 Південного лісництва ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція», земельна ділянка :16:013:0027 має частковий перетин з межами кварталу 163 Південного лісництва ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція», площа перетину її меж з вищевказаним кварталом становить 0,0868 га (том 1 а. с. 81-91).

Відповідно до статті 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується, це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Згідно з пунктами «а», «б», «в», «г» статті 12 ЗК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

Землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, в тому числі землі лісогосподарського призначення (пункт «е» частини 1 статті 19 ЗК України).

Частиною 1 статті 116 ЗК України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Згідно із частиною 1 пункту 12 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, до розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями (крім земель, переданих у приватну власність, та земель водного фонду, історико-культурного, лісогосподарського, оздоровчого, рекреаційного, природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення) в межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.

Порядок безоплатної приватизації громадянами земельних ділянок визначений статтею 118 ЗК України.

Відповідно до частини 1 статті 118 ЗК України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки.

Частиною 6 статті 118 ЗК України передбачено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та висновки конкурсної комісії (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).

Районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних утворень, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян особами, які мають відповідні дозволи (ліцензії) на виконання цих видів робіт, у строки, що обумовлюються угодою сторін (частина 7 статті 118 ЗК України).

Згідно із статтею 50 Закону України «Про землеустрій» у разі надання, передачі, вилучення (викупу), відчуження земельних ділянок складаються проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Порядок складання проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Частинами 1, 2, 4 статті 20 ЗК України визначено, що віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об`єктів природоохоронного та історико-культурного призначення. Зміна цільового призначення земель, зайнятих лісами, провадиться з урахуванням висновків органів виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища та лісового господарства.

Відповідно до статті 1 ЗК України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцерозташуванням виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах. Усі ліси на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави (частина 1 статті 1 ЛК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

До земель лісогосподарського призначення належать лісові землі, на яких розташовані лісові ділянки, та нелісові землі, зайняті сільськогосподарськими угіддями, водами й болотами, спорудами, комунікаціями, малопродуктивними землями тощо, які надані в установленому порядку та використовуються для потреб лісового господарства. Віднесення земельних ділянок до складу земель лісогосподарського призначення здійснюється відповідно до земельного законодавства (стаття 5 ЛК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до статті 63 ЛК України ведення лісового господарства полягає у здійсненні комплексу заходів з охорони, захисту, раціонального використання та розширеного відтворення лісів.

До земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства (стаття 55 ЗК України).

Згідно зі статтями 56, 57 ЗК України землі лісогосподарського призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5,0 га у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств. Громадяни і юридичні особи в установленому порядку можуть набувати у власність земельні ділянки деградованих і малопродуктивних угідь для залісення. Земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового господарства. Порядок використання земель лісогосподарського призначення визначається законом.

Водночас у частині 2 статті 5 ЛК України передбачено, що правовий режим земель лісогосподарського призначення визначається нормами земельного законодавства.

Відповідно до статті 48 ЛК України в матеріалах лісовпорядкування дається якісна і кількісна характеристика кожної лісової ділянки, комплексна оцінка ведення лісового господарства, що є основою для розроблення на засадах сталого розвитку проекту організації та розвитку лісового господарства відповідного об`єкта лісовпорядкування. Проект організації та розвитку лісового господарства передбачає екологічно обґрунтоване ведення лісового господарства і розробляється відповідно до нормативно-правових актів, що регулюють організацію лісовпорядкування. У проекті організації та розвитку лісового господарства визначаються і обґрунтовуються основні напрями організації і розвитку лісового господарства об`єкта лісовпорядкування з урахуванням стану та перспектив економічного і соціального розвитку регіону. Матеріали лісовпорядкування затверджуються в установленому порядку органом виконавчої влади з питань лісового господарства Автономної Республіки Крим, територіальними органами центрального органу виконавчої влади з питань лісового господарства за погодженням відповідно з органом виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища Автономної Республіки Крим, територіальними органами центрального органу виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища. Затверджені матеріали лісовпорядкування є обов`язковими для ведення лісового господарства, планування і прогнозування використання лісових ресурсів.

За змістом статей 181-184, 202-204 ЗК України, Законів України «Про Державний земельний кадастр» та «Про землеустрій» дані державного земельного кадастру - це документальне підтвердження відомостей про правовий режим земель, їх цільове призначення, їх розподіл серед власників землі і землекористувачів за категоріями земель, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, які ґрунтуються на підставі землевпорядної документації.

Звертаючись до суду з позовом у цій справі, прокурор посилався на те, що спірна земельна ділянка належить до земель лісового фонду і яка перебуває у державній власності, її передача у приватну власність є незаконною, що є підставою для усунення перешкод у здійсненні права розпорядження та користування земельною ділянкою шляхом визнання незаконними та скасування рішень, визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку та договорів дарування земельної ділянки, скасування державної реєстрації та повернення спірної земельної ділянки на користь держави із приватної власності.

При цьому прокурор, зокрема, посилався на те, що спірні земельні ділянки знаходиться в межах 163 кварталу Південного лісництва ДП «ХЛНДС».

Серед способів захисту майнових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння у порядку статей 387-388 ЦК України (віндикаційний позов) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном згідно зі статтею 391 ЦК України (негаторний позов).

Позовом про витребування майна, зокрема віндикаційним позовом, є вимога власника, який не є володільцем належного йому на праві власності (на правах володіння, користування та розпорядження) індивідуально визначеного майна, до особи, яка заволоділа ним, про витребування (повернення) цього майна з чужого незаконного володіння.

Негаторний позов - це вимога власника, який є володільцем майна (відновив володіння майном), до будь-якої особи про усунення перешкод (шляхом повернення майна, виселення, демонтажу самочинного будівництва тощо), які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, які можуть призвести до виникнення таких перешкод. Зазначений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.

Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (частина 1 статті 21 ЦК України).

Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, які спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, й ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних прав, і такі правовідносини мають майновий характер або пов`язані з реалізацією майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів (див., зокрема: постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 квітня 2018 року в справі№ 361/2965/15-а (провадження № 11-190апп18), від 09 листопада 2021 у справі № 542/1403/17 (провадження № 14-106цс21)).

У частинах 2 і 3 статті 152 ЗК України встановлено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Відповідно до пункту 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.

Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування складаються на підставі натурних лісовпорядних робіт та камерного дешифрування аерознімків, містять детальну характеристику лісу.

Перелік планово-картографічних лісовпорядкувальних матеріалів, методи їх створення, масштаби, вимоги до змісту та оформлення, якості виготовлення тощо регламентуються галузевими нормативними документами. Зокрема, за змістом пункту 1.1 Інструкції про порядок створення і розмноження лісових карт, затвердженої Держлісгоспом СРСР 11 грудня 1986 року, планшети лісовпорядкування належать до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, а в частині другій зазначеної Інструкції визначено процедуру їх виготовлення.

Отже, вирішуючи питання щодо перебування земельної лісової ділянки в користуванні державного лісогосподарського підприємства, необхідно враховувати пункт 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України.

У частині 2 статті 89 ЦПК України встановлено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина 1 статті 77 ЦПК України).

Згідно з частиною 3 статті 12 та частиною 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Встановивши, що земельна ділянка з кадастровим номерам та :16:013:0028 знаходиться в межах кварталу 163 Південного лісництва ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція», а земельна ділянка :16:013:0027 має частковий перетин з межами кварталу 163 Південного лісництва ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція», площа перетину її меж з вищевказаним кварталом становить 0,0868 га, що відноситься до земель лісового фонду і перебуває в постійному користуванні ДП «ХЛНДС», рішення щодо зміни цільового призначення вказаних земельних ділянок лісогосподарського призначення повноважним органом виконавчої влади не приймалося, судова колегія вважає, що наявні підстави для повернення спірних земельних ділянок у власність держави, оскільки останні вибула з володіння держави поза її волею.

Проте, щодо способу захисту судова колегія виходить з такого.

У кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо суд має встановити, якого саме результату позивач хоче досягнути унаслідок вирішення спору. Суд розглядає справи у межах заявлених вимог (частина 1 статті 13 ЦПК України), але, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим кодексом (пункт 4 частини 5 статті 12 ЦПК України). Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально (постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 9901/172/20 (пункти 1, 80-81, 83), від 01 липня 2021 року у справі № 9901/381/20 (пункти 1, 43-47), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункти 6, 20-26, 101, 102), від 01 лютого 2022 року у справі № 750/3192/14 (пункти 4, 26, 47), від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц (пункти 4, 36), від 04 липня 2023 року у справі № 233/4365/18 (пункт 31), від 20 червня 2023 року у справі № 633/408/18 (пункт 11.12)).

У випадку поєднання в одній вимозі віндикаційного та негаторного позовів суд має визначити, яку мету переслідує позивач, і застосувати належні норми права, зокрема, задовольняючи такий позов частково. Зазначений підхід узгоджується з принципом jura novit curia ("суд знає закони"), згідно з яким неправильна юридична кваліфікація сторонами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (пункти 83, 144), від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (пункт 7.43), від 4 вересня 2019 року у справі № 265/6582/16-ц (пункт 44), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 101), від 4 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (пункт 84), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 8.1), від 8 червня 2021 року у справі № 662/397/15-ц, від 15 червня 2021 року у справі № 904/5726/19 (пункт 6.56-6.58), від 7 вересня 2022 року (пункт 10.76))».

Отже, якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту може бути позов про витребування нерухомого майна, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав (див. висновок у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 199/8324/19, провадження № 14- 212цс21).

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України). У разі, якщо володілець такого майна недобросовісний, суд витребовує це майно на користь власника у всіх випадках.

У справі, що переглядається, позов прокурора спрямований на відновлення власником володіння спірною земельною ділянкою, а тому належними і ефективним способом захисту порушеного права власника є витребування спірної земельної ділянки, яка вибула з його власності поза його волею.

У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване в цьому реєстрі за відповідачем. Подібні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208 цс 18).

Отже, виходячи з мети позову, який заявив прокурор, підстав заявленого позову, вимогу зобов`язати повернути у власність держави в особі Харківської обласної державної адміністрації (Харківській обласній військовій адміністрації) земельні ділянки з кадастровим номером :16:013:0027 та :16:013:0028 слід розуміти як вимогу про витребування спірних ділянок з володіння ОСОБА_3 на користь власника.

Подібні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2023 року у справі № 633/408/18 (провадження № 14-86 цс 22), які також є застосованими у даній справі.

Можливість власника реалізувати його право витребувати майно з володіння добросовісного набувача (тобто того, який не знав і не міг знати про те, що набуває майно, яке особа не мала права йому відчужувати) згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі (оплатно, безвідплатно) добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина 3 статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник може витребувати майно з володіння добросовісного набувача, який придбав його за відплатним договором в особи, яка не мала права його відчужувати, є вичерпним (пункти 1-3 частини 1 статті 388 ЦК України). Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини 1 статті 388 ЦК України). Як зазначені приписи ЦК України про витребування майна з незаконного володіння, так і приписи ЗК України та ЛК України щодо правової охорони земель лісогосподарського призначення й обмежень на розпорядження ними, були та є доступними, чіткими і передбачуваними (див у зв`язку з встановленими обставинами цієї справи правові висновки, які були висловлені у п. 113-114 згаданої постанови ВП ВС від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17 (провадження № 14-91цс20).

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція)).

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три правила: 1) у першому реченні першого абзацу - загальне правило, що фіксує принцип мирного володіння майном; 2) у другому реченні того ж абзацу - охоплює питання позбавлення майна й обумовлює таке позбавлення певними критеріями; 3) у другому абзаці - визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друге та третє правила, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, мають тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного у першому правилі (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.

Втручання держави у право мирного володіння майном повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними. Якщо можливість втручання у право мирного володіння майном передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів чи штрафів.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).

Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

Так, у рішенні від 27 листопада 2007 року у справі «Гамер проти Бельгії» (Hamer v. Belgium, заява№ 21861/03) щодо зобов`язання заявниці знести заміський будинок, побудований у лісовій зоні, до якої застосовувалась заборона на будівництво, ЄСПЛ встановив: втручання у право заявниці на мирне володіння майном, яке стало результатом знесення її будинку за рішенням органів влади, було передбачене законом і переслідувало мету контролю за використанням земельної ділянки відповідно до загальних інтересів шляхом приведення її у відповідність до плану землекористування, який визначав лісову зону, в якій будівництво не дозволялося (§ 77).

Стосовно пропорційності втручання, то питання захисту навколишнього середовища зумовлюють постійний і стійкий інтерес громадськості, а отже, і органів державної влади. Економічні імперативи та навіть деякі основні права, включаючи право власності, не повинні превалювати над екологічними міркуваннями, особливо якщо держава має законодавство з цього питання (§ 79). Тому обмеження права власності були допустимими за умови, що між індивідуальними та колективними інтересами встановлений розумний баланс (§ 80).

Власники заміського будинку могли мирно та безперервно користуватися ним протягом тридцяти семи років. Офіційні документи, сплачені податки та виконані будівельні роботи свідчили про те, що органи влади знали або повинні були знати про існування цього будинку протягом тривалого часу. А після того, як порушення було встановлене, сплинули ще п`ять років, перш ніж були пред`явлені звинувачення. Тим самим органи влади допомагали закріпити ситуацію, яка могла лише завдати шкоди охороні лісової території, на захисті якої стояв закон. Однак у національному законодавстві не було жодного припису про узаконення будівлі, побудованої у лісовій зоні. Окрім як шляхом приведення місця забудови до його первинного стану, ніякий інший спосіб захисту не був належним з огляду на беззаперечне втручання у цілісність лісової зони, в якій не дозволялась жодна забудівля (§ 83-86). З урахуванням цих підстав ЄСПЛ визнав втручання у право власності заявниці пропорційним (§ 88).

У даній справі встановлено, що власник держава в особі повноважного органу не виявила легітимну волю на відчуження спірної земельної ділянки у приватну власність, а тому спірна земельна ділянка вибула з володіння власника поза його волею, легітимного розпорядження про вилучення з постійного користування держави спірної земельної ділянки не було.

Оцінюючи поведінку ОСОБА_3 судова колегія вважає, що остання в силу об`єктивних, видимих природних властивостей спірної земельної ділянки (наявність лісових насаджень), проявивши розумну обачність, могла та повинна були знати про те, що ця ділянка належить до земель лісогосподарського призначення, тобто не може бути призначеною для будівництва й обслуговування житлового будинку ( близькі за змістом висновки, висловлені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (пункт 90), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 108), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункти 55, 179)).

З огляду на все викладене вище, загальний інтерес у контролі за використанням земельної ділянки за цільовим призначенням для гарантування безпечності довкілля та непогіршення екологічної ситуації у цій справі переважає приватний інтерес ОСОБА_3 у збереженні права на земельні ділянки. Крім того, з огляду на особливості принципів диспозитивності та змагальності у цивільному процесі України (згідно з якими сторони вільні у розпорядженні їхніми процесуальними правами, зокрема, і щодо подання зустрічного позову, а суд не має можливості розглянути не ініційовані сторонами питання) та враховуючи приписи частин 3 і 4 статті 390 ЦК України, ОСОБА_3 не позбавлена можливості заявити до власника земельних ділянок позов про відшкодування необхідних витрат на утримання та збереження останньої, здійснених з часу, з якого власникові належить право на її повернення, а у разі здійснення поліпшень земельної ділянки, які не можуть бути відокремлені від неї без завдання їй шкоди, - позов про відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася вартість земельної ділянки.

Таким чином, витребування земельних ділянки у ОСОБА_3 не порушуватиме принцип пропорційності втручання у право мирного володіння майном.

Отже, судова колегія вважає, що порушене право державної власності на земельну ділянку для захисту суспільних інтересів слід захистити шляхом витребування у ОСОБА_3 у власність держави в особі Харківської обласної державної адміністрації земельні ділянки з кадастровим номером :16:013:0027 та :16:013:0028, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Щодо вимоги про визнання незаконними та скасування рішень органу місцевого самоврядування, визнання недійсним та скасування державного акта, визнання недійсним договору купівлі-продажу то судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції про залишення позову без задоволення в цій частині виходячи з такого.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Як правило, суб`єкт може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту його права чи інтересу. Такий спосіб здебільшого випливає із суті правового регулювання відповідних спірних правовідносин (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (пункт 5.6), від 06 лютого 2019 року у справі № 522/12901/17-ц, від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (пункт 6.41), від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18 (пункт 48), від 28 січня 2020 року у справі № 50/311-б (пункт 91), від 19 травня 2020 року у справі № 922/4206/19 (пункт 43), від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 88), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 75), від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17 (пункт 55); постанова Верховного Суду України від 10 вересня 2014 року у справі № 6-32цс14).

Метою позову про витребування майна є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном, зокрема землями сільськогосподарського призначення, означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. Рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Отже, задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, призводить до ефективного захисту прав власника саме цього майна.

Таким чином, у разі державної реєстрації права власності за новим володільцем (відповідачем), власник, який вважає свої права порушеними, має право пред`явити позов про витребування відповідного майна.

У постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18) Велика Палата Верховного Суду вказувала, що у разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване в цьому реєстрі за відповідачем.

При цьому Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала, що власник може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, і для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Такий правовий висновок, зокрема, викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункт 86), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19, пункт 38), від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц (провадження № 14-396цс19, пункт 33) та від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20, пункт 49).

Вимога про визнання наказів про надання земельних ділянок незаконними та їх скасування не є ефективним способом захисту, адже задоволення такої вимоги не призвело б до відновлення володіння відповідною земельною ділянкою; така вимога не є нерозривно пов`язаною з вимогою про витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння; при цьому позивач у межах розгляду справи про витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння вправі посилатися, зокрема, на незаконність зазначених наказів без заявлення вимоги про визнання їх незаконними та скасування, оскільки такі рішення за умови їх невідповідності закону не тягнуть правових наслідків, на які вони спрямовані (постанова від 11 лютого 2020 року у справі № 922/614/19 (провадження № 12-157гс19).

Також, не є належним способом захисту права або інтересу позивача вимога про скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, оскільки воно вичерпує свою дію в момент цієї реєстрації, не є правовстановлюючим правочином, а є лише похідним від нього.

За таких обставин судова колегія вважає, що висновки суду першої інстанції в частині вирішення спору про визнання незаконними та скасування рішень органу місцевого самоврядування, визнання недійсним та скасування державного акта, визнання недійсним договору дарування є обґрунтованими.

Щодо строків позовної давності судова колегія виходить з такого.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Отже, позовна давність є строком для подання позову як безпосередньо суб`єктом, право якого порушене (зокрема і державою, що наділила для виконання відповідних функцій у спірних правовідносинах певний орган державної влади, який може звернутися до суду), так і прокурором, уповноваженим законом звертатися до суду з позовом в інтересах держави як носія порушеного права, від імені якої здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах може певний її орган.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина 1 статті 261 ЦК України).

І в разі подання позову суб`єктом, право якого порушене, і в разі подання позову в інтересах держави прокурором, перебіг позовної давності за загальним правилом починається від дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися суб`єкт, право якого порушене, зокрема, держава в особі органу, уповноваженого нею виконувати відповідні функції у спірних правовідносинах. Перебіг позовної давності починається від дня, коли про порушення права держави або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, лише у таких випадках: 1) якщо він довідався чи міг довідатися про таке порушення або про вказану особу раніше, ніж держава в особі органу, уповноваженого нею здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) якщо держава не наділила зазначеними функціями жодний орган (пункти 46, 48, 65-66 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини 3 та 4 статті 267 ЦК України).

Для цілей застосування частини 3 та 4 статті 267 ЦК України поняття «сторона у спорі» може не бути тотожним за змістом поняттю «сторона у цивільному процесі»: сторонами в цивільному процесі є такі її учасники як позивач і відповідач (частина 1 статті 48 ЦПК України); тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Для застосування позовної давності за заявою сторони у спорі суд має дослідити питання її перебігу окремо за кожною звернутою до цієї сторони позовною вимогою, і залежно від установленого дійти висновку про те, чи спливла позовна давність до відповідних вимог.

Матеріали справи дійсно не містять належних та допустимих доказів того, що особи за захистом інтересів яких звернувся прокурор (Державне агентство лісових ресурсів України), знали або мали можливість дізнатися про порушення їх прав, у зв`язку з чим підстави для застосування наслідків спливу відсутні.

Згідно пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права є підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення.

Отже, рішення суду в частині вирішення спору про повернення земельної ділянки підлягає скасування шляхом ухвалення нового про часткове задоволення позову та витребування спірного майна. В іншій частині рішення суду відповідає вимогам закону.

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13 статті 141 ЦПК України).

При зверненні до суду з позовом прокурором сплачено 24810,00 (том 1, а.с. 119), з апеляційною скаргою 29772,00 грн (том 5, а.с. 145)

Зважаючи позов задоволено частково, а саме - щодо витребування 2-х земельних ділянок, стягненню з ОСОБА_3 на користь позивача підлягає 10916,40 грн (2481 х 2) + (2481 х 2 х 0,8) х 150% .

Керуючись ст. ст. 367, 376, 382, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Харківської обласної прокуратури задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 25 вересня 2024 року у частині вирішення спору про повернення земельних ділянок скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги керівника Київської окружної прокуратури м. Харкова в інтересах держави в особі: Державного агентства лісових ресурсів України, Харківської обласної державної адміністрації (Харківської обласної військової адміністрація) до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Харківської міської ради, третя особа: Державне підприємство «Харківська лісова науково-дослідна станція» про повернення земельних ділянок задовольнити.

Витребувати у ОСОБА_3 на користь держави в особі Харківської обласної державної адміністрації (Харківської обласної військової адміністрації) земельні ділянки з кадастровим номером :16:013:0027 та :16:013:0028, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Харківської обласної прокуратури (вул. Б. Хмельницького, 4, м. Харків, код ЄДРПОУ 02910108) 10916 (десять тисяч дев`ятсот шістнадцять) грн 40 коп судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 24 березня 2025 року.

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді Н.П. Пилипчук

В.Б. Яцина