справа №754/776/20
головуючий у суді І інстанції Зотько Т.А.
провадження № 22-ц/824/83/2025
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 лютого 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Писаної Т.О.

суддів - Приходька К.П., Журби С.О.

за участю секретаря судового засідання - Савченко К.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 2 листопада 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 , яка діє в своїх та інтересах неповнолітніх дітей, що мешкають разом з матір`ю: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до Комунального некомерційного підприємства "Центр первинної медико - санітарної допомоги № 2" Деснянського району м. Києва, 3-особи: ОСОБА_5 , Департамент охорони здоров`я виконавчого органу Київської міської ради про стягнення моральної шкоди, спричиненої наданням особі медичної допомоги неналежної якості,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2020 року позивачка ОСОБА_1 , яка діє в своїх та інтересах неповнолітніх дітей, що мешкають разом з матір`ю: ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до Комунального некомерційного підприємства "Центр первинної медико - санітарної допомоги № 2" Деснянського району м. Києва, 3-особи: ОСОБА_5 , Департамент охорони здоров`я виконавчого органу Київської міської ради про стягнення моральної шкоди, спричиненої наданням особі медичної допомоги неналежної якості.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що вона є дружиною ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Вони з покійним чоловіком мають трьох спільних неповнолітніх дітей - синів ОСОБА_7 (2006 р.н.), ОСОБА_8 (2008 р.н.) та доньку ОСОБА_9 (2014р.н.), які постійно мешкають разом з позивачкою. ОСОБА_6 два останні роки свого життя боровся з онкозахворюванням. Тривале лікування, операції та 28 сеансів хіміотерапії не принесли позитивного результату. В листопаді 2018 року стало очевидним, що лікування продовжувати неможливо оскільки позитивного ефекту воно не приносило, а тому ОСОБА_6 зажадав останні дні провести вдома в колі сім`ї і потребував паліативної допомоги лікарів, оскільки дуже страждав від хронічного больового синдрому.

Протягом останніх місяців, а саме в період листопада 2018 року - січня 2019 року чоловік позивачки отримував паліативну допомогу у сімейного лікаря ОСОБА_5 , яка працює в Комунальному некомерційному підприємстві "Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2" Деснянського району м. Києва. При зверненні до неї, вона виписала чоловікові ОСОБА_6 опіоїдний анальгетик - морфін сульфат, тричі на день, разова доза, визначена лікарем, становила 1 таблетка. При цьому у ОСОБА_6 був зріст - 2 м 14 см та вага - 120 кг. Проте біль був настільки сильним, що зазначена доза взагалі не знеболювала його. Він страждав від страшного болю, кричав від мук, проте сімейний лікар відмовилася збільшити дозування. Тоді позивачка самостійно збільшила дозу і надавала чоловікові ОСОБА_6 більшу кількість таблеток морфіну, щоб якось полегшити його стан. В результаті виписаних ліків не вистачало на період, визначений лікарем і вона була змушена звертатися до лікаря за знеболюючим раніше. Проте лікар відмовлялася виписувати новий рецепт, вона скандалила та принижувала позивачку. Лише після посилання позивачки на постанову Кабміну про порядок призначення знеболюючого таким хворим, як її чоловік, лікарка відкорегувала кількість призначених ліків до 2 таблеток тричі на добу, чого також було недостатньо, оскільки максимальна тривалість дії морфіну складає 4 години, тобто чоловік мав приймати ліки 8 разів на добу.

Позивачка вважає, що зазначене вище характеризує ОСОБА_5 як непрофесійного лікаря, яка надавала медичну допомогу ОСОБА_6 неналежної якості. Крім того, сімейний лікар жодного разу не повідомила позивачку про те, що її чоловік ОСОБА_6 має право на безкоштовні знеболюючі, не роз`яснила порядок їх отримання, внаслідок чого вона, маючи на утримання трьох неповнолітніх дітей, кожного разу витрачала надмірні кошти, але сімейний лікар просто не надала інформацію про існуючий порядок безкоштовного знеболення онкохворих.

Позивачка вважала, що сімейний лікар ОСОБА_5 неякісно надавала паліативну допомогу її чоловіку ОСОБА_6 , що спричинило матеріальну та моральну шкоду, яку має відшкодувати її роботодавець - Комунальне некомерційне підприємство "Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2" Деснянського району м. Києва.

З урахуванням позовної заяви в оновленій редакції, позивачка просила суд встановити, що сімейний лікар ОСОБА_5 , яка працює в Комунальному некомерційному підприємстві "Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2" Деснянського району м. Києва надавала ОСОБА_6 , померлому ІНФОРМАЦІЯ_2 , паліативну допомогу неналежної якості. Стягнути з Комунального некомерційного підприємства "Центр первинної медико - санітарної допомоги № 2" Деснянського району м. Києва на користь ОСОБА_1 спричинену матеріальну шкоду в сумі 25 778 грн та стягнути на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 спричинену їм моральну шкоду в розмірі по 10 000 000 грн кожному.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 2 листопада 2022 року позов ОСОБА_1 , яка діє в своїх та інтересах неповнолітніх дітей, що мешкають разом з матір`ю: ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 до Комунального некомерційного підприємства "Центр первинної медико - санітарної допомоги № 2" Деснянського району м. Києва, 3-особи: ОСОБА_5 , Департамент охорони здоров`я виконавчого органу Київської міської ради про стягнення моральної шкоди, спричиненої наданням особі медичної допомоги неналежної якості залишено без задоволення.

Не погоджуючись із указаним рішенням представник ОСОБА_1 - адвокат Семенюк О.Г. звернулась до суду із апеляційною скаргою, в якій просить апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що розглядаючи зазначену справу, суд першої інстанції допустив ряд процесуальних порушень, а саме не допустив на засідання неповнолітніх позивачів ОСОБА_2 та ОСОБА_2 , що є порушенням їх прав. Також вказує, що суд першої інстанції безпідставно відмовив в призначенні судово-психологічної експертизи і дав невірну оцінку висновку експерта, зробленого в порядку ст. 106 ЦПК України. Не погоджується із висновком суду, що стороною позивача на дослідження експерта було надано вибірково ряд документів і не вбачається ознайомлення експерта з їх повним текстом у виді внесених виправлень та доповнень є абстрактним, неконкретним і який може тлумачитися за різним змістом.

Звертає увагу на те, що в матеріалах цивільної справи містяться дві копії Протоколу засідання клініко-експертної оцінки від 23 травня 2019 року, які містять взаємовиключну інформацію. Стороною позивача долучено копію протоколу з зазначеним висновком: "Медична допомога гр. ОСОБА_6 в умовах КНП "Центр первинної медико-санітарної допомоги №2" Деснянського району міста Києва надана з порушенням Уніфікованого Клінічного протоколу паліативної медичної допомоги при хронічному больовому синдромі" затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 25.04.2012 № 311 "Про затвердження та впровадження медико-технологічних документів зі стандартизації паліативної медичної допомоги при хронічному больовому синдромі", в частині оцінки інтенсивності хронічного больового синдрому та порушення в титруванні дози опіоїдних знеболювальних препаратів. Медична документація Київської міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги ведеться у відповідності до вимог законодавства України." При цьому в залі судового засідання для дослідження представником позивача надавалася завірена копія, наданого протоколу, з печатками і підписами посадових осіб зазначених органів.

Стороною відповідача було надано копію Протоколу засідання клініко-експертної оцінки від 23.05.2019 року, відповідно до якого зазначено, що медична допомога гр. ОСОБА_6 в умовах КНП "Центр первинної медико-санітарної допомоги №2" Деснянського району міста Києва надана у відповідності до Уніфікованого Клінічного протоколу паліативної медичної допомоги при хронічному больовому синдромі" затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 25.04.2012 № 311 "Про затвердження та впровадження медико-технологічних документів зі стандартизації паліативної медичної допомоги при хронічному больовому синдромі", що не вплинуло на достатній обсяг надання медичної допомоги на первинному рівні. Медична документація Київської міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги ведеться у відповідності до вимог законодавства України. Проте сторона відповідача не надала завірений належним чином для огляду відповідний документ. Більш того, стороні позивача такий документ не надходив і в такому випадку суд мав можливість перевірити достовірність такого доказу, в разі наявності сумнівів, що Протокол, наданий стороною позивачів є недостовірний, направивши відповідний запит. Однак, суд безпідставно дійшов висновку, що належним та допустимим доказом є саме наданий Висновок за результатами клініко-експертної оцінки якості та обсягів наданої медичної допомоги ОСОБА_6 в умовах КНП "Центр первинної медико - санітарної допомоги № 2" Деснянського району м. Києва від 23.05.2019 року. Але цей Висновок взагалі немає жодної сили, оскільки був оскаржений до КЕК МОЗ.

Вказує, що відповідно до експертної оцінки експерта МОЗ, проведеної А.В.Царенко , медична допомога ОСОБА_6 в умовах КНП "Центр ПМСД № 2" Деснянського району м. Києва була надана з порушенням Уніфікованого Клінічного протоколу паліативної медичної допомоги при хронічному больовому синдромі, затвердженого наказом МОЗ України від 25.04.2012 № 311 в частині оцінки інтенсивності хронічного больового синдрому та порушення дози опіоїдних анальгетиків.

Зазначає, що суд не надав належної оцінки експертному висновку від 22 травня 2019 року, наданого за зверненням представника позивачки до Департаменту охорони здоров`я Виконавчого органу Київської міської ради, завідувачем відділенням паліативної медицини Київського міського клінічного онкологічного центру - експертом Калачовим О.В. було встановлено ряд порушень, що були допущені КНП "Центр первинної медико - санітарної допомоги № 2" Деснянського району м. Києва в особі лікаря ОСОБА_5. Відповідно до наведеного висновку, в п. 9 зазначено, що помилкою на рівні амбулаторної допомоги є неадекватна терапія. У висновках експерт зазначив, що були порушення в оцінці інтенсивності Хронічного больового синдрому (Уніфікований Клінічний протокол паліативної медичної допомоги при хронічному больовому синдромі Наказ МОЗ України № 311 від 25 квітня 2021 року), а саме: не застосовувався весь комплекс діагностичних критеріїв оцінки Хронічного больового синдрому - оцінка інтенсивності ХБС; оцінка реакції організму на терапію ХБС; показники фізичного стану пацієнта; оцінка якості життя пацієнта; не постійно здійснювався контроль ефективності знеболення - немає записів про контроль ефективності знеболення перші 24 години.

Вважає, що суду першої інстанції була надана сукупність доказів на підтвердження того, що сімейний лікар ОСОБА_12 допустила порушення в частині оцінки інтенсивності хронічного больового синдрому та порушення в титруванні дози опіоїдних знеболювальних препаратів.

Також вважає, що суд першої інстанції некоректно використав висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 7 червня 2021 у справі №607/18862/18.

Вказує, що суд дійшов до безпідставного висновку про те, що сімейний лікар не мала законних підстав виписувати рецепти на безкоштовне придбання "Морфіну сульфат".

26 січня 2023 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника відповідача Комунального некомерційного підприємства "Центр первинної медико - санітарної допомоги № 2" Деснянського району м. Києва - адвоката Світлицького А.В., в якому він просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Вказує, що фактично права, свободи та інтереси дітей в суді захищалися саме позивачкою, яка уклала відповідний договір з адвокатом, яка надавала професійну правничу допомогу протягом всього процесу, - Семенюк О.Г . Конкретних порушень процесуальних та інших прав малолітніх та неповнолітніх осіб під час розгляду справи позивачка в апеляційній скарзі не навела, а тому доводи з цього приводу є нікчемними та надуманими. Крім того, жодного клопотання або заяви ні від самої позивачки, як законного представника, ні від неповнолітніх осіб за наявності кваліфікованої правничої допомоги - не подавалося, що свідчить про згоду участі в судових засіданнях законного представника та адвоката достатньою для захисту прав та інтересів неповнолітніх осіб. В іншому випадку виникає питання до належності захисту прав та інтересів дітей саме представниками.

Щодо експертизи, за якою видано Висновок № 74 від 28 грудня 2021 року зазначає, що це приклад чергового нехтування позивачем наданими йому процесуальними правами. Сам висновок експерта, поданий з оформленням згідно процесуального законодавства на останній стадії розгляду справи - перед дебатами, тоді як після ухвали про відмову в призначенні судової експертизи пройшов рік. Висновок підготовлений на підставі свідчень зацікавлених осіб - рідних ОСОБА_1 , які не попереджалися про кримінальну відповідальність, а отже, могли спотворити дійсні обставини справи. Також з невідомих причин вони не залучені в якості свідків, але фактично допитані експертом, який на підставі спотворених ними та безвідповідально наданих відомостей припустив наявність завданої шкоди ОСОБА_1.

Щодо доводів апеляційної скарги про взяття до уваги Висновку КЕК ДОЗ зазначає, що жодним нормативним документом не визначено, що висновок КЕК МОЗ України має перевагу або скасовує висновок КЕК Міністерства охорони здоров`я Автономної Республіки Крим, структурних підрозділів з питань охорони здоров`я обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій. Також висновки КЕК МОЗ України не містять застережень, що висновок КЕК Департаменту охорони здоров`я виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) змінено або скасовано. Отже обидва висновки є рівнозначними і дійсними, що не встановлює протиправності дій з боку лікаря, а лише свідчить про дискусійність поставлених перед комісіями питань.

Вказує, що обґрунтування позиції суду, зокрема, постановою Верховного Суду від 7 червня 2021 року у справі № 607/18862/18, є належним та допустимим, оскільки постановою досліджено законодавство, яке регулює статус висновків клініко-експертних комісій, що має важливе значення для справи.

Вважає, що позивачка не лише не довела належними та достатніми доказами факт заподіяння їй моральної шкоди, неправомірність дій лікаря, а й причинний зв`язок між процесом надання паліативної допомоги чоловіка сімейним лікарем та відповідно заподіяння особисто їй та малолітнім дітям шкоди, зокрема моральної, а отже і підстави для задоволення позову у суду першої інстанції були відсутні.

Зазначає, що твердження позивача про непоінформованість можливості отримання безкоштовних рецептів не відповідає дійсності, оскільки викладений порядок був доведений до відома як пацієнта, так і позивача не лише лікарем, а й заступником директора з медичного обслуговування КНП "ЦПМСД №2" ОСОБА_15. під час оформлення заяви про отримання наркотичних, психотропних речовин та/або прекурсорів і виконання призначень лікаря від 23 листопада 2018 року.

У судовому засіданні представник відповідача Комунального некомерційного підприємства "Центр первинної медико - санітарної допомоги № 2" Деснянського району м. Києва - адвокат Світлицький А.В. просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник третьої особи ОСОБА_5 - адвокат Іщенко Г.В. просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник третьої особи Департаменту охорони здоров`я виконавчого органу Київської міської ради - Гладун А.І. просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Позивач ОСОБА_1 та її представник в судове засідання не з`явились були належним чином повідомлені про розгляд справи шляхом направлення судової повістки на електронну адресу, що підтверджується звітом про доставку поштового відправлення.

20 лютого 2025 року на адресу Київського апеляційного суду надійшло клопотання від представника ОСОБА_1 - адвоката Семенюк О.Г. про участь у справі в режимі відеоконференції.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 21 лютого 2025 року було задоволено клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Семенюк О.Г. про участь у судовому засіданні в режимі відео конференції та надано можливість Семенюк О.Г. брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду. Попереджено Семенюк О.Г., що відповідно до ч.5 ст. 212 ЦПК України ризики технічної неможливості участі в відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку тощо несе учасник справи, який подав відповідну заяву.

25 лютого 2025 року на адресу Київського апеляційного суду повторно надійшло клопотання від представника ОСОБА_1 - адвоката Семенюк О.Г. про участь у справі в режимі відеоконференції.

Апеляційним судом повторно не вирішувалось клопотання від 25 лютого 2025 року про участь у справі в режимі відеоконференції, оскільки ухвалою Київського апеляційного суду від 21 лютого 2025 року було задоволено перше клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Семенюк О.Г. про участь у судовому засіданні в режимі відео конференції.

25 лютого 2025 року на адресу Київського апеляційного суду надійшло клопотання від представника ОСОБА_1 - адвоката Семенюк О.Г. про відкладення розгляду справи у зв`язку з хворобою.

Вирішуючи клопотання, колегія суддів дійшла висновку про відмову в його задоволенні з урахуванням наступного.

Як вбачається із клопотання про відкладення розгляду справи, до нього не було надано докази перебування адвоката на лікарняному або доказів звернення за медичною допомогою.

Більш того, апеляційним судом було задоволено клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Семенюк О.Г. про розгляд справи у режимі відеоконфернеції, що надавало представнику можливість представляти сторону позивача за межами приміщення суду. Представником не надано суду доказів неможливості бути присутнім в судовому засіданні в режимі відеоконференції. Секретар суду вирішуючи питання щодо під`єднання сторони до участі у справі в режимі відеоконференції зв`язалась із адвокатом у телефонному режимі, однак вона повідомила, що не буде приймати участь у засіданні.

Також не наведено обставин, за яких сам позивач не може бути присутнім при розгляді справи.

Крім того, Європейський суд з прав людини вказав, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Каракуця проти України", заява № 18986/06, від 16 лютого 2017 року).

Праву особи на справедливий і публічний розгляд її справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу; заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження.

Матеріалами справи встановлено, що розгляд справи триває вже понад 5 років, в тому числі більше 2 років в апеляційному суді.

Апеляційним судом також враховано, що стороною заявника викладено свої письмові доводи і міркування щодо незгоди з оскаржуваним судовим рішенням у апеляційному суді. Ні в апеляційній скарзі, ні в клопотанні про відкладення розгляду справи не зазначено жодних нових обставин, які унеможливлюють розгляд справи за наявними матеріалами за відсутності сторони заявника.

Крім того, відмовляючи у задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи апеляційний суд виходить із тих обставин, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представника чи сторони, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 24 січня 2018 року у справі №907/425/16.

Стороною заявника не указані причини, які унеможливлюють вирішення спору за відсутності представника.

На підставі ст. 372 ЦПК України колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності учасників, що не з`явились.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, відповідно до ч. 2, ч. 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підстав і повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 ЦПК України).

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що позивачка ОСОБА_1 була дружиною ОСОБА_1 , які мали трьох спільних неповнолітніх дітей: синів ОСОБА_7 (2006 р.н.), ОСОБА_8 (2008 р.н.) та доньку ОСОБА_9 (2014р.н.), які постійно мешкають разом з позивачкою (а.с.15, 17, 18, 19 т.1).

22 листопада 2018 року пацієнт ОСОБА_6 разом зі своєю дружиною ОСОБА_1 звернулися до КНП "ЦПМСД № 2", для укладання декларації та особисто прийняли рішення укласти декларацію з лікарем ОСОБА_5 , що підтверджується підписом на Декларації № 0001-ММ83-НН00. Пацієнт особисто підтвердив усвідомлення стану свого здоров`я, наголосив на бажанні гідно прожити стільки часу, скільки йому відведено та висловив бажання залишатись вдома у колі своєї сім`ї незалежно від можливого погіршення самопочуття. Особою, яка буде здійснювати догляд було визначено позивачку ОСОБА_1 , що підтверджується її особистим підписом у поданій ОСОБА_6 заяві (а.с. 56, 57, 58 т.1).

Згідно з копією свідоцтва про смерть, ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 помер у віці 47 років (а.с.16 т.1).

Відмовляючи у задоволенні позову в частині відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив із недоведеності причинно-наслідкового зв`язку між діями сімейного лікаря ОСОБА_14 , яка працює в КНП "Центр первинної медико - санітарної допомоги № 2" Деснянського району м. Києва, під час надання ОСОБА_6 медичних послуг (паліативної допомоги) та моральною шкодою, яка була завдана позивачці та її дітям упродовж усього періоду надання допомоги до самої смерті ОСОБА_6 .

Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення матеріальної шкоди, яка полягала у придбанні за власний кошт ліків позивачкою, суд виходив із не доведеності як самого факту спричинення матеріальної шкоди саме з вини відповідача, так і розміру, визначеної позивачкою шкоди.

Колегія суддів в цілому погоджується із висновком суду першої інстанції щодо недоведеності підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до частини 1 статті 6 Закону України "Основи законодавства України про охорону здоров`я" кожний громадянин України має право на охорону здоров`я, що передбачає: кваліфіковану медичну допомогу, включаючи вільний вибір лікаря, вибір методів лікування відповідно до його рекомендацій і закладу охорони здоров`я; достовірну та своєчасну інформацію про стан свого здоров`я і здоров`я населення, включаючи існуючі і можливі фактори ризику та їх ступінь; відшкодування заподіяної здоров`ю шкоди; оскарження неправомірних рішень і дій працівників, закладів та органів охорони здоров`я.

Відповідно до наказу МОЗ від 21 січня 2013 року № 41, який був чинний на час надання відповідачем паліативної допомоги, було визначено, що паліативна допомога - вид медичної допомоги, який дозволяє покращити якість життя паліативного пацієнта та допомогти членам його родини шляхом запобігання та полегшення страждань невиліковно хворої людини.

Основним завданням паліативної допомоги є забезпечення максимально можливої якості життя Пацієнту і членам його родини шляхом вирішення фізичних, психологічних та духовних проблем, які мають місце у Пацієнта.

Паліативна допомога передбачає моніторинг стану Пацієнта та застосування необхідних високоспеціалізованих діагностичних і лікувальних методів при зміні статусу Пацієнта.

Форми надання паліативної допомоги в стаціонарних, амбулаторних умовах або вдома визначаються залежно від стану Пацієнта та його родини.

При наданні паліативної допомоги з метою забезпечення адекватного контролю болю лікарі мають право призначати Пацієнту опіоїдні анальгетики та інші препарати, що містять наркотичні та психотропні речовини, відповідно до вимог чинного законодавства.

Статус Пацієнта визначається лікуючим лікарем з моменту встановлення діагнозу невиліковного прогресуючого захворювання з прогнозованою тривалістю життя.

Підстави для госпіталізації Пацієнта є визначений статус Пацієнта, відсутність можливості здійснення паліативної допомоги вдома.

Рішення про госпіталізацію приймає лікуючий лікар за умови інформованої згоди Пацієнта або його законних представників.

Підстави для виписки Пацієнта із закладу охорони здоров`я: наявність показань для надання спеціалізованої медичної допомоги в іншому закладі охорони здоров`я; наявність можливості надання паліативної допомоги вдома; власне бажання Пацієнта або його законних представників.

Як було встановлено у цій справі 22 листопада 2018 року пацієнт ОСОБА_6 разом зі своєю дружиною ОСОБА_1 уклали декларацію з лікарем ОСОБА_5 та обрали форму отримання паліативної допомоги вдома за власним бажанням.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги в частині вирішення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди апеляційний суд виходить з наступного.

В порядку ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до ст. 1172 ЦК України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до положень ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до ч. 2 наведеної статті моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:

1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;

2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;

3) в інших випадках, встановлених законом.

Таким чином, моральна шкода, яка є предметом дослідження у цій справі, може бути відшкодована за умови встановлення повного складу цивільного правопорушення, включаючи наявність вини.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди.

У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини.

Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи.

Аналогічний підхід для визначення умов, необхідних для компенсації моральної шкоди, є усталеним (див., наприклад, постанову ОП КЦС ВС від 05.12.2022 в справі №214/7462/20).

У Постанові ОП КЦС ВС від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц (провадження № 61-18013сво18) розкрите визначення належного виконання зобов`язання.

Усталеним як в цивілістичній доктрині, так і судовій практиці під принципами виконання зобов`язань розуміються загальні засади, згідно яких здійснюється виконання зобов`язання. Як правило, виокремлюється декілька принципів виконання зобов`язань, серед яких: належне виконання зобов`язання; реальне виконання зобов`язання; справедливість добросовісність та розумність (частина третя статті 509 ЦК України).

У справі, що є предметом цього розгляду, позивач просить відшкодувати завдану їй та її дітям шкоду внаслідок неналежного зобов`язань працівником відповідача у сфері надання медичних послуг.

У матеріалах справи наявний Висновок судового експерта №74 від 28 грудня 2021 року за результатами проведення на підставі поданого клопотання у суді першої інстанції представником позивачки - адвоката Семенюк О.Г. судово-психологічної експертизи у цивільній справі №754/776/20. Психологом-судовим експертом Радзевіловим О.В. надано наступні відповіді: Індивідуальні характеристики ситуації отримання паліативної допомоги ОСОБА_6 в закладі КНП "Центр первинної медико - санітарної допомоги № 2" Деснянського району м. Києва, постали для ОСОБА_1 істотно-психотравмуючими, обумовили комплекс психоемоційних, психосоціальних та соматичних змін. Такі зміни й до теперішнього часу вимагає подальшого залучення додаткових душевних ресурсів та вольових зусиль для подолання.

У разі встановлення неналежної якості наданих ОСОБА_6 медичних послуг (паліативної допомоги), комплекс визначених психологічних змін у під експертної можна розглядати, як наявність моральних страждань.

У разі встановлення неналежної якості наданих ОСОБА_6 медичних послуг (паліативної допомоги) сімейним лікарем ОСОБА_14 , яка працює в КНП "Центр первинної медико - санітарної допомоги № 2" Деснянського району м. Києва, орієнтовний еквівалент компенсації моральних страждань, заподіяних ОСОБА_1 та її неповнолітнім дітям, становить 63 МЗП.

Сам факт моральних страждань позивачки та її дітей за обставин, коли помирав їх батько від тяжкої хвороби та болю презюмується, а указане дослідження визначає ступінь моральних страждань. В той же час, підставою для покладення на відповідачів відповідальності для відшкодування розміру моральної шкоди є доведення не тільки самого факту страждання, а і наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та наслідками.

Позивачка також не зобов`язана доводити неправомірність дій виконавців медичних послуг, оскільки не є спеціалістом у галузі медицини. Проте, відповідачі вправі як спростовувати доводи позову щодо неправомірності дій лікаря, так і доводити відсутність вини і причинно-наслідкового зв`язку між діями лікаря та завданою позивачці моральною шкодою.

У матеріалах справи міститься висновок клініко експертної оцінки якості та обсягів наданої медичної допомоги ОСОБА_6 в умовах КНП "Центр первинної медико-санітарної допомоги №2" Деснянського району міста Києва, наданий клініко експертною комісією Департаменту охорони здоров`я (КЕК ДОЗ), згідно з яким відповідна медична допомога надана у відповідності до Уніфікованого Клінічного протоколу паліативної медичної допомоги при хронічному больовому синдромі" затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 25.04.2012 № 311 "Про затвердження та впровадження медико-технологічних документів зі стандартизації паліативної медичної допомоги при хронічному больовому синдромі", що не вплинуло на достатній обсяг надання медичної допомоги на первинному рівні. До висновку КЕК ДОЗ також були надані дві копії Протоколу засідання клініко-експертної оцінки від 23 травня 2019 року, які містять взаємовиключну інформацію. Стороною позивача долучено копію протоколу з печатками і підписами посадових осіб зазначених органів з висновком: "Медична допомога гр. ОСОБА_6 в умовах КНП "Центр первинної медико-санітарної допомоги №2" Деснянського району міста Києва надана з порушенням, в частині оцінки інтенсивності хронічного больового синдрому та порушення в титруванні дози опіоїдних знеболювальних препаратів. Медична документація Київської міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги ведеться у відповідності до вимог законодавства України.".

Стороною відповідача було надано власну копію Протоколу засідання клініко-експертної оцінки від 23.05.2019 року, відповідно до якого зазначено протилежний висновок, що медична допомога гр. ОСОБА_6 в умовах КНП "Центр первинної медико-санітарної допомоги №2" Деснянського району міста Києва надана у відповідності до Уніфікованого Клінічного протоколу паліативної медичної допомоги при хронічному больовому синдромі" затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 25.04.2012 № 311 "Про затвердження та впровадження медико-технологічних документів зі стандартизації паліативної медичної допомоги при хронічному больовому синдромі", що не вплинуло на достатній обсяг надання медичної допомоги на первинному рівні. Медична документація Київської міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги ведеться у відповідності до вимог законодавства України.

Оскільки сторона позивача не погодилась із остаточним висновком КЕК ДОЗ та із суперечливими копіями протоколів до цього висновку, було використано право на звернення для отримання висновку КЕК МОЗ.

За наслідками такого звернення стороною позивача був наданий висновок від 15 квітня 2021 року за результатами клініко - експертної оцінки якості надання медичної допомоги та медичного обслуговування ОСОБА_6 в умовах КНП "Центр первинної медико-санітарної допомоги №2" Деснянського району міста Києва зроблений КЕК МОЗ, згідно із яким надання відповідної медичної допомоги було визнано таким, що не відповідає стандартам та протоколам надання медичної допомоги в частині недооцінки інтенсивності хронічного больового синдрому та порушення титрування дози опіоїдних знеболювальних препаратів.

Згодом до висновку КЕК МОЗ від 15 квітня 2021 року на засіданні клініко-експертної комісії МОЗ України, що відбулось 27 липня 2021 року були внесені уточнення про те, що виявлені порушення мали місце саме у перші дні лікування, а в подальшому з 29 листопада 2018 року була призначена адекватна доза Morpfini Sulfati.

Судом апеляційної інстанції було роз`яснено право на звернення з клопотанням про призначення експертизи на стадії апеляційного провадження з метою усунення суперечності у встановленні обставин, які мають суттєве значення для розгляду цієї справи. 1 березня 2023 року представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Семенюк О.Г. подала до суду клопотання про проведення судово-медичної експертизи, яке ухвалою Київського апеляційного суду від 7 березня 2023 року було задоволено.

Призначено у справі судово-медичну експертизу, проведення якої доручено Київському міському бюро судово-медичної експертизи, місцезнаходження: 03141, місто Київ, вулиця Докучаєвська, будинок 4.

На вирішення експертизи поставлено питання:

1. Чи мало місце порушення галузевих стандартів, та протоколу надання медичної допомоги (в тому числі Уніфікованого Клінічного протоколу паліативної медичної допомоги при хронічному больовому синдромі), у діях сімейного лікаря ОСОБА_5 Комунального некомерційного підприємства "Центр первинної медико - санітарної допомоги № 2" Деснянського району під час надання паліативної допомоги ОСОБА_6 , якщо так, то як це позначилось на перебігу паліативної допомоги ОСОБА_6 ?

У розпорядження експертів надано матеріали цивільної справи №754/776/20, провадження №22-ц/824/3532/2023.

15 лютого 2024 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов лист від Завідувача відділу комісійних судово-медичних експертиз - Косован М., в якому вказано, що для виконання даної судово-медичної експертизи, необхідно надати оригінали медичної документації на ім`я ОСОБА_6 , 1971 р.н., а саме: "Медичну карту стаціонарного хворого" № 02231 від 07.03.2017 року із Національного військово-медичного клінічного центру "Головного військового клінічного госпіталю". "Медичну карту стаціонарного хворого" від 31.08.2017 року із Лікарні Ізраїльської онкології. "Медичну карту амбулаторного хворого", за місцем мешкання. Результат дослідження "Комп`ютерної томографії" від 22.10.2018 року. "Експертну оцінку" від 06.12.2019 року із Івано-Франківського обласного клінічного центру поліативної допомоги Івано-Франківської обласної ради.

З метою отримання інформації запитуваної Завідувачем відділу комісійних судово-медичних експертиз - Косован М., Київським апеляційним судом 16 лютого 2024 року було направлено на адресу ОСОБА_1 лист про надання запитуваних оригіналів документів.

В той же час, відповідно до листа-повідомлення від 23 квітня 2024 року сторони позивача, який було направлено на адресу Київського апеляційного суду медичні матеріали станом на 11 березня 2024 року знаходяться в експертній установі, за результатами розгляду кримінального провадження № 0000226 від 29 січня 2021 року (а.с.206, Т.5).

20 грудня 2024 року до Київського апеляційного суду з Київського міського бюро судово-медичної експертизи повернулись матеріали цивільної справи № 754/776/20 з повідомленням про повернення цивільної справи №754/776/20 без виконання судово-медичної експертизи, оскільки на теперішній час не надійшла медична документація, яка була запрошена раніше.

Колегія суддів не може зробити висновок, що сторона позивача чи сторона відповідача ухилилась від виконання експертизи.

В той же час судово-медична експертиза проведена не була.

Отже, встановленими та не спростованими відповідачем слід вважати обставини надання відповідної медичної допомоги такої, що не відповідає стандартам та протоколам надання медичної допомоги в частині недооцінки інтенсивності хронічного больового синдрому та порушення титрування дози опіоїдних знеболювальних препаратів, яка мала місце саме у перші дні лікування, а в подальшому з 29 листопада 2018 року була призначена адекватна доза Morpfini Sulfati.

Як уже було вказано в цій постанові, медичну допомогу чоловікові позивачки надавала лікар ОСОБА_5 .

Сімейний лікар (в Україні - лікар загальної практики - сімейної медицини) є лікар, який отримав спеціалізовану багатопрофільну підготовку з надання первинної медико-санітарної допомоги членам родини будь-якого віку та статі.

Положеннями наказу МОЗ від 25.04.2012 № 311 "Про затвердження та впровадження медико-технологічних документів зі стандартизації паліативної медичної допомоги при хронічному больовому синдромі", який був чинний на час надання медичної допомоги, було визначено обов`язок лікаря первинної медичної допомоги під час надання паліативної допомоги, що охоплює:

оцінку ступеню болю;

призначення наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів;

лікування больового синдрому;

оформлення рецептів на наркотичні засоби, психотропні речовини і прекурсори відповідно до чинного законодавства.

Основним нормативним документом, що регулює надання паліативної допомоги в Україні є Уніфікований клінічний протокол паліативної медичної допомоги при хронічному больовому синдромі, розроблений на підставі настанови "Контроль болю", затверджені наказом Міністерства охорони здоров`я України від 25.04.2012 №311 "Про затвердження та впровадження медико-технологічних документів зі стандартизації паліативної медичної допомоги при хронічному больовому синдромі", що діяв на час надання паліативної допомоги, (далі - Уніфікований протокол та Настанова, відповідно).

Положеннями підпункту 3 п. А.2.1. Уніфікованого протоколу передбачено, що для закладів охорони здоров`я, що надають первинну медичну допомогу методи лікування застосовуються з обов`язковою оцінкою їх адекватності та ефективності. В разі недосягнення ефекту знеболення лікар первинної ланки вживає заходів щодо консультацій та направлення пацієнтів до вторинного (спеціалізованого) рівня медичної допомоги.

Цим же нормативно-правовим документом застережено щодо рівня максимальної добової дози опіоїдів для первинної ланки медичної допомоги, а саме, не більше 200 мг морфіну на добу (додаток №12).

Первинна медична допомога - медична допомога, що надається в амбулаторних умовах або за місцем проживання (перебування) пацієнта лікарем загальної практики-сімейним лікарем і передбачає надання консультації, проведення діагностики та лікування найбільш поширених хвороб, травм, отруєнь, патологічних, фізіологічних (під час вагітності) станів, здійснення профілактичних заходів; направлення відповідно до медичних показань пацієнта, який не потребує екстреної медичної допомоги, для надання йому вторинної (спеціалізованої) або третинної (високоспеціалізованої) медичної допомоги; надання невідкладної медичної допомоги в разі гострого розладу фізичного чи психічного здоров`я пацієнта, який не потребує екстреної, вторинної (спеціалізованої) або третинної (високоспеціалізованої) медичної допомоги.

Надання первинної медичної допомоги забезпечують центри первинної медичної (медико-санітарної) допомоги, до складу яких можуть входити як структурні чи відокремлені підрозділи фельдшерсько-акушерські пункти, амбулаторії, медичні пункти, медичні кабінети, а також лікарі загальної практики - сімейні лікарі, що провадять господарську діяльність з медичної практики як фізичні особи - підприємці та перебувають з центрами первинної медичної (медико-санітарної) допомоги у цивільно-правових відносинах.

Лікуючим лікарем з надання первинної медичної допомоги пацієнтові є лікар загальної практики - сімейний лікар закладу охорони здоров`я або лікар загальної практики - сімейний лікар, що провадить господарську діяльність з медичної практики як фізична особа - підприємець.

Лікуючий лікар з надання первинної медичної допомоги обирається пацієнтом у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади у сфері охорони здоров`я.

Вторинна (спеціалізована) медична допомога - медична допомога, що надається в амбулаторних або стаціонарних умовах лікарями відповідної спеціалізації (крім лікарів загальної практики - сімейної медицини) у плановому порядку або в екстрених випадках і передбачає надання консультації, проведення діагностики, лікування, реабілітації та профілактики хвороб, травм, отруєнь, патологічних і фізіологічних (під час вагітності та пологів) станів; направлення пацієнта відповідно до медичних показань для надання вторинної (спеціалізованої) медичної допомоги з іншої спеціалізації або третинної (високоспеціалізованої) медичної допомоги.

Надання вторинної (спеціалізованої) медичної допомоги забезпечують заклади охорони здоров`я, якими є:

в стаціонарних умовах - багатопрофільні лікарні інтенсивного лікування, лікарні відновного (реабілітаційного), планового лікування, хоспіси, спеціалізовані медичні центри;

в амбулаторних умовах - консультативно-діагностичні підрозділи лікарень, центри з медичних консультацій та діагностики (консультативно-діагностичні центри).

Вторинну (спеціалізовану) медичну допомогу також можуть надавати лікарі, що провадять господарську діяльність з медичної практики як фізичні особи - підприємці.

Як свідчить медична документація, додана самою стороною Позивача до матеріалів справи, зокрема медична карта амбулаторного хворого, а також результати спілкування лікаря безпосередньо з пацієнтом під час надання допомоги, на першому етапі лікування призначених препаратів ("Морфіну сульфат") або вистачало для знеболення, або його дозування збільшувалося для ефективності знеболення. Збільшення відбувалося після огляду, спілкування та узгодження лікування з пацієнтом. В той же час Позивач постійно вимагала збільшення доз, навіть коли пацієнту, з його слів, знеболення було достатньо.

Однак, як уже було указано в цій постанові, лікар ОСОБА_5 , як суб`єкт первинної ланки медичної допомоги мала дотримуватись положень щодо рівня максимальної добової дози опоїдів.

У позовній заяві та наданих в суді першої інстанції поясненнях у якості свідка сама позивачка безпосередньо свідчила, що оскільки, на її переконання, паліативна допомога надавалась лікарем ОСОБА_5 неналежної якості, тому вона вимушена була звертатись у приватному порядку за консультаціями до інших спеціалістів, яких їй радили знайомі. При цьому позивачка вказала, що вона надаючи знеболювальні препарати, призначені лікарем ОСОБА_5 , вимушена була корегувати їх кількість та частоту прийому виходячи зі стану свого чоловіка та інтенсивності болю, оскільки були такі випадки, що після прийому препаратів померлого нудило, після чого приходилось надавати ліки повторно, т.я. болі, що відчував ОСОБА_6 були на її переконання нестерпними. Позивачка зазначила, що вона весь час боялась, що знеболювальних препаратів не вистачить і вона не зможе допомогти чоловікові, тому її звернення до інших спеціалістів за порадами були вимушеними, оскільки знеболення за призначенням лікаря ОСОБА_5 було недостатнім, що в тому числі підтверджується отриманими за її зверненням відповідними висновками та експертними заключеннями.

Таким чином, як свідчать пояснення самої позивачки, призначення, які виписувались лікарем ОСОБА_5 , позивачкою не дотримувались.

Із пояснень сторони відповідача слідує, що коли ОСОБА_5 зрозуміла, що ефект знеболення зменшується, вона, керуючись нормами Уніфікованого протоколу, рекомендувала пацієнту консультації онколога. Зазначені рекомендації містяться в медичній карті починаючи з 17.12.2018 постійно, але, як свідчать записи, позивач та пацієнт звернулися до онколога за місцем проживання лише через місяць, за чотири дні до смерті ОСОБА_6 , що не свідчить про виконанням рекомендацій лікаря родичами.

Аналогічно не було дотримано рекомендацій лікаря ОСОБА_5 щодо госпіталізації пацієнта, на якій лікар наполягала у зв`язку з виявленням ознак, що могли свідчити про кишкову непрохідність, яка могла виникнути як внаслідок прогресування основного захворювання, так і внаслідок виникнення побічної дії застосування "Морфіну сульфат". Вже станом на 26.12.2018, як зазначено в медичній карті, застосування опіоїду при тій дозі, яка використовувалася для знеболення (2 таб. 4 р./день) могло призвести до настання побічних ефектів. Для більш ретельної діагностики стану пацієнта та одночасного вирішення питання знеболення і нормалізації функцій кишківника ОСОБА_5 запропонувала госпіталізацію.

Факт настоювання на госпіталізації в стаціонар зафіксовано у медичній карті пацієнта, на що звернуто увагу, також, в експертній оцінці завідувачки виїзним/консультативним відділенням КНП "Івано-Франківський обласний клінічний центр паліативної допомоги", експертом МОЗ з напрямку "Паліативна допомога" Людмилою-Оксаною Андріїшин (а.с. 78, Т.1).

Тобто, лікар, розуміючи, що збільшення дози препарату могло прискорити неконтрольованість роботи організму і в домашніх умовах це було небезпечно, рекомендувала госпіталізацію в стаціонар, однак, пацієнт категорично відмовився від госпіталізації і зажадав залишитися вдома. На цьому наполягала і дружина, про що було написано розписку, яка підписана пацієнтом 26.12.2018.

Також, як стверджує і доводить інформацією, яка наявна у амбулаторній картці, відповідач, що не спростовано позивачем, позивачкою взагалі здійснювалося самостійне лікування іншими способами та препаратами, які не призначались лікарем ОСОБА_5 . Одним з таких випадків стало виявлення катетера під час візиту лікаря 03 січня 2019 року. При цьому лікаря не було поставлено до відома про відповідну обставину.

Також, як звернуто увагу сторони відповідача під час дослідження наданих позивачкою до справи доказів, а саме чеків на придбання товарів медичного призначення, в період застосування знеболення морфіну, виявлено придбання налбуфіну, який є антагоністом морфіну, і його застосування нівелює дію наркотичних препаратів.

Відповідно до частини 5 ст. 34 Закону України "Основи законодавства України про охорону здоров`я" лікар не несе відповідальності за здоров`я особи в разі відмови останньої від медичних приписів або порушення пацієнтом встановленого для нього режиму.

Так, матеріалами справи встановлено, що у перші дні лікування лікарем була надана медична допомога, що не відповідала стандартам та протоколам надання медичної допомоги в частині недооцінки інтенсивності хронічного больового синдрому та порушення титрування дози опіоїдних знеболювальних препаратів, а в подальшому з 29 листопада 2018 року була призначена адекватна доза Morpfini Sulfati.

Так само, матеріалами справи та поясненнями позивачки було встановлено, що позивачка свідомо не дотримувалась призначень лікаря. Відтак, апеляційний суд не може не погодитись зі стороною відповідача щодо відсутності вини лікаря та відсутності причинно-наслідкового зв`язку між діями працівника відповідача та моральною шкодою.

Тому, на переконання апеляційного суду, не спростованими є висновки суду першої інстанції про те, що наявність причинно-наслідкового зв`язку не встановлено, оскільки лікар здійснювала свій обов`язок щодо призначення курсу знеболення, однак позивачка відповідні призначення виконувала на свій розсуд.

Отже при вирішенні спору про відшкодування шкоди суд має встановити протиправний характер дій (бездіяльності, рішень) працівника відповідача як обов`язковий елемент деліктної відповідальності за наявності ознак очевидної протиправності чи навіть свавільності таких дій.

Іншим обов`язковим елементом для покладення на відповідача відповідальності за відшкодування особі шкоди, завданої діями чи бездіяльністю - є причинно-наслідковий зв`язок між протиправними (неправомірними) діями (бездіяльністю) і заподіяною шкодою.

Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами. Водночас причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди (див. висновки Верховного Суду, сформульовані у постанові від 20 січня 2021 року в справі № 197/1330/14-ц).

У даному випадку безспірно є очевидним, що сам факт невиліковної хвороби у чоловіка позивачки, є так само причиною страждань її та її дітей. Невиліковна хвороба викликала біль у самого пацієнта та моральні страждання у позивачів.

Ураховуючи обставини цієї справи суд апеляційної інстанції погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що не є встановленим причинно-наслідковий зв`язок, як безпосередній наслідок між діянням заподіювача шкоди у в частині недооцінки інтенсивності хронічного больового синдрому та порушення титрування дози опіоїдних знеболювальних препаратів на початковому етапі та моральною шкодою, яка, як слідує із змісту позову, завдавалась протягом усього періоду надання допомоги до факту смерті ОСОБА_6 , тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди.

Тому, враховуючи наведені норми законодавства та наведені обставини справи апеляційний суд вважає обґрунтованими висновки суду першої інстанції, що під час судового розгляду позивачами не доведено співвіднесення моральних страждань позивачів, а також доказів причинного зв`язку між діями відповідача та наслідками у виді спричинення моральної шкоди позивачам.

Під час судового розгляду залишилась недоведеною наявність всіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме, причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою і вина.

Також колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні вимог позивачки по відшкодуванню спричиненої матеріальної шкоди, яка полягала у придбанні за власний кошт ліків, з причини ненадання відповідної консультації лікарем ОСОБА_5 щодо їх безкоштовного отримання та порушення прав позивачки, що полягало у обмеженні строку забезпечення даними ліками.

Пунктом 27 Порядку придбання, перевезення, зберігання, відпуску, використання та знищення наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів у закладах охорони здоров`я, затвердженого Постановою КМУ від 13 травня 2013 р. № 333, встановлено диспозитивну норму: "Хворі, які отримують лікування в амбулаторних умовах, у тому числі в умовах створеного стаціонару вдома, забезпечуються препаратами наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів лікувально-профілактичним закладом або за рецептом у фармацевтичних (аптечних) закладах в обсягах, що не перевищують десятиденної потреби, а під час надання паліативної та хоспісної допомоги - що не перевищують п`ятнадцятиденної потреби.". Тобто, забезпечення психотропними препаратами на 10 днів жодним чином не порушує вимог чинного законодавства, оскільки в даному випадку встановлено обмеження саме кінцевого терміну максимального строку забезпечення, а не визначено конкретний строк, а відтак суд не вбачає порушень в діях лікаря ОСОБА_5 в даному випадку.

Згідно з п.3 Постанови Кабінету міністрів України від 17 серпня 1998 р. № 1303 "Про впорядкування безоплатного та пільгового відпуску лікарський засобів за рецептами лікарів у разі амбулаторного лікування окремих груп населення та за певними категоріями захворювань" передбачено, що витрати, пов`язані з відпуском лікарських засобів безоплатно і на пільгових умовах, провадяться за рахунок асигнувань, що передбачаються державним та місцевими бюджетами на охорону здоров`я.

Таким чином, виписування рецептів виявляється можливим за умови фінансування медичного закладу з державного та місцевого бюджету. Керуючись зазначеною нормою Постанови № 1303 та положенням про Департамент охорони здоров`я виконавчого органу Київської міської ради Київської міської державної адміністрації), затвердженого розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 31.12.2013 № 2254 починаючи з липня 2018 року Департаментом охорони здоров`я виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) здійснено перерозподіл фінансування витрат, пов`язаних з відпуском лікарських засобів безоплатно і на пільгових умовах з Центрів первинної медико-санітарної допомоги на Консультативно-діагностичні центри міста Києва.

На виконання зазначеного ДОЗ видано наказ від 13.07.2018 №703 "Про організаційні заходи щодо забезпечення населення пільговими рецептами", пунктом 1 якого директорів Консультативно-діагностичних центрів зобов`язано забезпечити укладання договорів з аптечними мережами щодо видачі лікарських засобів за рецептами відповідно до Постанови № 1303, виписку рецептів пільговим категоріям населення.

У зв`язку з виданим наказом, керівникам Центрів первинної медико- санітарної допомоги м. Києва направлено факсограму від 30.07.2018 №061 -9865/04, якою попереджено про недопущення виписки рецептів на отримання пільгових медикаментів за Постановою № 1303 та зобов`язано забезпечити направлення на консультацію до вузьких спеціалістів консультативно-діагностичних центрів пацієнтів, які відносяться до пільгових категорій населення.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що КНП "Центр первинної медико - санітарної допомоги № 2" Деснянського району м. Києва не мало законних підстав виписувати рецепти на безкоштовне придбання "Морфіну сульфат". При цьому, користуючись правом виписування інших рецептів, вони виписувалися пацієнту в повному обсязі, в межах передбаченої потреби, що встановлено матеріалами справи.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме з відзиву Комунального некомерційного підприємства "Центр первинної медико - санітарної допомоги № 2" Деснянського району м. Києва непоінформованість позивачки про можливість отримання безкоштовних рецептів не відповідає дійсності, оскільки викладений порядок був доведений до відома як пацієнта, так і позивачки не лише лікарем, а й заступником директора з медичного обслуговування КНП "ЦПМСД № 2" ОСОБА_15. під час оформлення заяви про отримання наркотичних, психотропних речовин та/або прекурсорів і виконання призначень лікаря від 23 листопада 2018 року.

Також з матеріалів справи вбачається, що допитана в судовому засіданні в суді першої інстанції, в якості свідка ОСОБА_15 показала суду, що вона особисто супроводила позивачку до лікаря онколога КНП "Центр первинної медико - санітарної допомоги № 2" Деснянського району м. Києва, яким було роз`яснено право на безкоштовне отримання знеболюючого препарату морфін та порядок його отримання. Однак після того, як позивачку повідомили про необхідність подачі певного пакету документів, вона за отриманням рецепту на безкоштовні ліки в подальшому не зверталась.

Апеляційним судом встановлено, що суд першої інстанції також досліджував надані позивачкою копії та оригінали фіскальних чеків на придбання медичних препаратів, однак судом було правильно встановлено, що позивачкою долучено на підтвердження понесеної матеріальної шкоди фіскальні чеки, з яких вбачається придбання ліків, що не призначались до застосування ОСОБА_6 сімейним лікарем, а також які загалом не містять розшифрування предметів придбання.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивачкою не доведено, як сам факт спричинення матеріальної шкоди саме з вини відповідача, так і розмір, визначеної позивачкою шкоди.

Таким чином, колегія суддів, хоч і не погоджується з висновком суду першої інстанції про недоведеність взагалі неправомірних дій відповідача, однак погоджується із висновком суду першої інстанції, що стороною відповідача спростовано наявність причинно-наслідкового зв`язку між діями лікаря ОСОБА_5 , як працівника відповідача, та шкодою завданою позивачці, та наявність вини лікаря, а відтак в даному випадку відсутні підстави для задоволення заявлених ОСОБА_1 позовних вимог про стягнення на її користь та на користь неповнолітніх дітей компенсацій спричиненої матеріальної та моральної шкоди у визначеному нею розмірі.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій і не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені ст.376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За результатами розгляду справи колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов законної та обґрунтованої позиції при вирішенні справи. Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи апеляційним судом, відтак підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції при апеляційному розгляді відсутні.

Керуючись ст. 268, 367, 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 2 листопада 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий Т.О. Писана

Судді К.П. Приходько

С.О. Журба