Справа № 759/7617/24
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/2599/2025
Головуючий у суді першої інстанції: Сенько М.Ф.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Крижанівська Г.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

судді-доповідача Крижанівської Г.В.,

суддів Оніщука М.І., Шебуєвої В.А.,

при секретарі Шпирук Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 08 серпня 2024 року, ухвалене у складі судді Сенька М.Ф., у справі №759/7617/24 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини, третя особа: Служба у справах дітей Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області, та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини, третя особа: Служба у справах дітей Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області, -

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2024 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 третя особа: Служба у справах дітей Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області, про визначення місця проживання дитини. Зазначала, що вони з ОСОБА_1 з травня 2018 року перебували у шлюбі. ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилася дочка ОСОБА_3 . З вересня 2023 року вони з відповідачем припинили шлюбні відносини, проживали окремо, дитина залишалася з матір`ю, проте відповідач 08 грудня 2023 року під приводом побачення з дитиною, без її згоди, забрав дитину до себе і відмовився її повертати. З того часу відповідач обмежує її у спілкуванні із дитиною та не дозволяє їй бачитись з дитиною без його присутності, дитина також позбавлена можливості спілкування з братом, її сином від попереднього шлюбу ОСОБА_4 , 2012 року народження. Такі дії відповідача завдають шкоди дитині. Намагання позивачки вирішити спір в позасудовому порядку до позитивного результату не призвели.З урахуванням викладеного, ОСОБА_2 просила визначити місце проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з нею.

ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому просив визначити місце проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з ним. Посилався на те, що це буде відповідати принципу забезпечення найкращих інтересів дитини, з огляду на те, що дитина більш прихильна до нього, дитина буде перебувати у звичному для себе оточенні, буде забезпечена належним утриманням та доглядом.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 08 серпня 2024 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з матір`ю ОСОБА_2 .

Зобов`язано ОСОБА_1 передати малолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , матері ОСОБА_2 .

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позову ОСОБА_2 та задовольнити його зустрічний позов. Посилається на те, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, неповним встановленням обставин, що мають значення для справи. Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції упереджено підійшов до розгляду справи, не надав належної оцінки наданим ним доказам, зокрема, показам свідка ОСОБА_5 щодо негідної поведінки позивачки по відношенню до дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ,не дослідив надані ним відеозаписи, а також безпідставно відмовив у задоволенні його клопотання щодо з`ясування думки дитини щодо визначення її місця проживання у судовому засіданні у присутності психолога. Зазначає, що позивачка ОСОБА_2 взагалі не виконує батьківські обов`язки, оскільки дитина вже тривалий час проживає разом з ним. Він же має постійне місце проживання, постійне місце роботи та джерело існування, створив всі умови для проживання, виховання та розвитку дочки. А тому, вважає, що місце проживання дитини мало бути визначене з ним.

Адвокат Буц О.А., який діє в інтересах ОСОБА_2 ,подав відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 . Просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Заперечує проти доводів ОСОБА_1 , вважає їх необґрунтованими, а апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник адвокат Козій Д.О. апеляційну скаргу підтримали, просили її задовольнити з наведених у ній підстав.

ОСОБА_2 та її представникадвокат Моргун Д.О. проти доводів апеляційної скарги заперечували, просили апеляційну скаргу залишити без задоволення з огляду на її безпідставність, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник Служби у справах дітей Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області в судове засідання не з`явився, про час та місце апеляційного розгляду справи повідомлений належним чином, начальник Служби у справах дітей Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області О. Чекотун подала до суду заяву про розгляд справи без їх участі, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, заслухавши суддю-доповідача та пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, з 05 травня 2018 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у ОСОБА_2 та ОСОБА_1 народилась дочка ОСОБА_3 .

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 09 лютого 2024 року шлюб між сторонами розірвано.

З вересня 2023 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 проживали окремо. ОСОБА_2 з дочкою та сином від попереднього шлюбу близько двох місяців проживали з батьками відповідача, після чого переїхала до своїх батьків.

08 грудня 2023 року відповідач ОСОБА_1 забрав дочку до себе без наміру повернути матері.

Також, установлено, що на час розгляду справи дитина проживає з батьком ОСОБА_1 в орендованій квартирі АДРЕСА_1 .

Позивачка ОСОБА_2 відновила стосунки з попереднім чоловіком ОСОБА_6 . Сім`я позивачки, на час розгляду справи, проживає в АДРЕСА_2 .

З`ясувавши обставини справи, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення позову ОСОБА_2 визначивши місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з матір`ю ОСОБА_2 , та відмовив у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 .

Колегія суддів не убачає підстав для скасування такого рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п.п. 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Відповідно до статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

За частино 1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Пунктом 2 частини 1 ст. 161 СК України визначено, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Тлумачення ч. 1 ст. 161 СК України свідчить про те, що до інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини.

Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 листопада 2021 року у справі №754/16535/19 (провадження № 61-14623св21).

Питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що розлучення батьків для дітей - це завжди тяжке психологічне навантаження, а дорослі, займаючись лише своїми проблемами, забувають про кардинальні зміни в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо. Вирішуючи питання про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Проте найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже, не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти відносини або домовитися, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства».

Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 жовтня 2019 року у справі №352/2324/17 (провадження № 61-14041св19).

Відповідно до ч.ч. 4-6 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини (ч. 2 ст. 161 СК України).

Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи, питання про визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , було предметом розгляду комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області. Заслухавши пояснення сторін та надані сторонами документи, комісією установлено, що як ОСОБА_1 , так і ОСОБА_2 , мають належні умови для проживання і виховання дочки. ОСОБА_2 має здатність виконувати обов`язки з виховання дитини та догляду за нею. При цьому батько дитини ОСОБА_1 чинить перешкоди у спілкуванні матері ОСОБА_2 з малолітньою дитиною та здійснювати свої батьківські обов`язки.

Відповідно до висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області, затвердженого рішенням №131 від 04 липня 2024 року, орган опіки та піклування дійшов висновку про доцільність визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з матір`ю ОСОБА_2 .

При цьому ОСОБА_1 не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що вказаний висновок не відповідає дійсним обставинам справи або суперечить інтересам дитини.ОСОБА_1 також не надано доказів, які б підтверджували обставини, що виключають можливість визначення місця проживання дитини з матір`ю ОСОБА_2 .

З матеріалів справи вбачається, що обоє батьків належно ставляться до батьківських обов`язків, створили умови для проживання, виховання і розвитку малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Під час проживання дитини з батьком останній чинить перешкоди у спілкуванні матері з донькою, що негативно відзначається на емоційному стані дитини. Вказана обставина встановлена у висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області, затвердженого рішенням №131 від 04 липня 2024 року, а також на цьому наголошувала ОСОБА_2 під час розгляду справи. Так, позивачка обмежена відповідачем в побаченнях з дитиною, такі побачення можливі лише в час та місці, які задовольняють його, побачення можливе лише за його участі чи участі його матері, спілкування засобами зв`язку між матір`ю та дитиною також знаходиться під контролем відповідача.

Створювані одним із батьків для іншого протягом тривалого часу перешкоди у вихованні дитини та спілкуванні з нею мають наслідком руйнування зв`язків із сім`єю, до якої належить як батько, так і мати дитини, а отже в такому разі поведінка того із батьків, хто створює перешкоди, суперечить сімейним цінностям та не відповідає найкращому забезпеченню інтересів дитини.

У практиці Верховного Суду неодноразово підкреслювалося, що при вирішенні спорів щодо місця проживання дітей необхідно враховувати емоційний зв`язок між братами і сестрами. Роз`єднання дітей можливе лише за умови, що це відповідає їхнім найкращим інтересам. Так у постанові Верховного Суду від 04 липня 2024 року у справі № 361/1872/21 зазначено, що суд не позбавлений можливості визначити роздільне місце проживання братів і сестер, однак головне в цьому - не порушити для дитини відчуття стабільності та спокою і врахувати якнайкращі її інтереси.

Як було встановлено судом, малолітня ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , має рідного брата ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , по материнській лінії, з яким вона має стійкий емоційний зв`язок, сформований у зв`язку із тривалим та безперервним проживанням разом із ним, що не заперечувалося відповідачем. Проте після відібрання ОСОБА_3 батьком від матері, дитина припинила спілкування зі своїм рідним братом ОСОБА_4 , що завдає страждань та є психотравмуючим фактором для них обох, та в подальшому може призвести до втрати емоційного зв`язку між ними, що не заперечувалось сторонами по справі.

ОСОБА_1 в обґрунтування зустрічних позовних вимог, посилався на те, що він не створив нову сім`ю, є самозайнятою особою, а тому може приділяти всю увагу малолітній ОСОБА_3 і краще її матеріально забезпечувати. Проте вказані обставини не є визначальними підставами для встановлення місця проживання дитини з ним, оскільки у справі відсутні відомості про те, що створення ОСОБА_2 нової сім`ї негативно вплинуло на виконання нею батьківських обов`язків щодо малолітньої доньки. Факт створення нової сім`ї матір`ю не може оцінюватися як негативна обставина, яка унеможливлює визначення місця проживання дитини з нею чи надає перевагу батькові у визначенні місця проживання дитини з ним. Зростання в повній сім`ї відповідає інтересам дитини.

Доводи ОСОБА_1 про те, що житло, в якому вони проживають з донькою, перебуває у нього в довгостроковій оренді, на відміну від орендованого ОСОБА_2 житла на короткий термін, також не є визначальною підставою для встановлення місця проживання дитини з ним, оскільки та обставина, що один із батьків не має власного житла, а користується орендованим приміщенням для проживання та сам по собі встановлений договором термін такого користування, не є тією обставиною, що унеможливлює визначити місце проживання дитини з ним.

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про наявність підстав для визначення місця проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з матір`ю ОСОБА_2 .

Колегія суддів відхиляє посилання ОСОБА_1 щодо неналежної оцінки наданих ним доказів та показів свідка ОСОБА_5 , яка є його матір`ю, оскільки такі докази не спростовують правильності висновку органу опіки та піклування. Наявні у матеріалах справи докази не підтверджують того, що визначення місця проживання разом з батьком ОСОБА_1 буде більше відповідати інтересам дитини.

Сам по собі факт, що дитина фактично проживала з батьком ОСОБА_1 не є визначальним для вирішення спору, оскільки, як було встановлено, спочатку дитина проживала разом з матір`ю, а ОСОБА_1 самостійно змінив її місце проживання без згоди позивачки.

Також, є безпідставними посилання ОСОБА_1 на те, що суд мав з`ясувати думку щодо вирішення спору у ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у судовому засіданні, оскільки на час розгляду справи в суді першої інстанції їй виповнилося лише п`ять років.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції по суті спору.

Колегія суддів не вбачає порушень судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи викладене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 08 серпня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 21 березня 2025 року.

Суддя-доповідач

Судді