КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Унікальний номер справи № 367/6570/17 Апеляційне провадження № 22-ц/824/3487/2025Головуючий у суді першої інстанції - Мерзлий Л.В. Доповідач у суді апеляційної інстанції - Нежура В.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 березня 2025 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Нежура В.А.,

судді Соколова В.В., Невідома Т.О.,

секретар Цуран С.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційні скарги ОСОБА_1 , які подані адвокатом Широких Юлією Валеріївною, на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 10 вересня 2024 року та на додаткове рішення Ірпінського міського суду Київської області від 24 вересня 2024 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання спільної сумісної власності та поділ майна,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2017 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання спільної сумісної власності та поділ майна.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 06.11.2010 ОСОБА_2 (далі- Позивачка) познайомилась з ОСОБА_1 (далі - Відповідач) - її майбутнім чоловіком. З січня 2011 року Позивачка та Відповідач почали проживати разом однією сім?єю без реєстрації шлюбу на орендованій квартирі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

20 липня 2012 року між сторонами було укладено шлюб, про що відділом реєстрації актів цивільного стану Подільського районного управління юстиції у м. Києві зроблено запис у книзі реєстрації актів про одруження №488. Під час зареєстрованого шлюбу у сторін ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син - ОСОБА_3 .

Позивачка вказувала, що сторони спільно проживали однією сім?єю без реєстрації шлюбу з 01.01.2011 до 20.07.2012, вели спільне господарство та побут, маючи взаємні права та обов?язки, сторони своїми зусиллями та за спільні кошти придбали у спільну сумісну власність квартиру АДРЕСА_2 .

Вказана квартира складається з однієї житлової кімнати, загальною площею 33,4 кв.м, житловою площею 13,1 кв.м., загальною вартістю - 76 000 грн. Право власності на спірну квартиру зареєстровано за Відповідачем.

Позивачка та її спільна з Відповідачем малолітня дитина зареєстровані у цій квартирі по теперішній час.

Крім цього, за час проживання у зареєстрованому шлюбі Позивач та Відповідач власними зусиллями та за спільні кошти у спільну сумісну власність придбали таке рухоме майно: автомобіль марки RENAULT; модель: DUSTER; номер шасі: НОМЕР_1 ; державний номер: НОМЕР_2 ; коричневого кольору; 2012 року випуску. Свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу від 09.11.2012 року. Станом на момент подачі позовної заяви ринкова вартість даного автомобіля становить без урахування податку на додану вартість: 263 700,00 грн.

Крім того, за період проживання у зареєстрованому шлюбі, сторони за спільні кошти здійснили поліпшення житлових умов у квартирі за рахунок добудови веранди, в результаті чого загальна площа квартири збільшилась більше, ніж на 7 кв.м.

На теперішній час сімейне життя між сторонами по справі не склалося, у січні 2017 року Відповідач ОСОБА_1 забрав всі свої особисті речі і поїхав проживати до м. Івано-Франківськ, після чого сторони більше не підтримували жодних сімейних відносин.

Позивачка вказувала, що вона має недовіру до Відповідача, який може залишити їх з дитиною без коштів та ігнорує її вимоги про поділ майна порівну.

Враховуючи викладене, Позивачка просила суд;

- встановити факт проживання однією сім?єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 з ОСОБА_1 у період з 01 січня 2011 року до 20 липня 2012 року;

- визнати квартиру

АДРЕСА_2 , спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ;

- поділити спільну сумісну власність, шляхом визнання за ОСОБА_2 права власності на 2/3 частини квартири АДРЕСА_2 ;

- стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1/2 дійсної (ринкової) вартості автомобіля марки RENAULT; модель: DUSTER; номер шасі: НОМЕР_3 ; державний номер: НОМЕР_4 ; коричневого кольору; 2012 року випуску.

Рішенням Ірпінськогоміського суду Київськоїобластівід 10 вересня 2024 року позов задоволено частково.

Встановлено факт проживання однією сім?єю без реєстрації шлюбу

ОСОБА_2 з ОСОБА_1 у період з 01 січня 2011 року до 20 липня 2012 року.

Визнано квартиру

АДРЕСА_2 , спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Поділено спільну сумісну власність, шляхом визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/2 частину квартири

АДРЕСА_2 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1/2 дійсної (ринкової) вартості автомобіля марки RENAULT; модель: DUSTER; номер шасі: НОМЕР_3 ; державний номер: НОМЕР_4 ; коричневого кольору; 2012 року випуску, у розмірі 134 664,26 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

Додатковим рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 24 вересня 2024 року задоволено заяву ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення про стягнення судових витрат.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені судові витрати, а саме: судовий збір у розмірі 3500,00 грн, витрати на правову допомогу в розмірі 14620,00 грн, витрати на проведення авто товарознавчої експертизи в розмірі 1815,80 грн, всього стягнути 19935,80 грн.

Не погоджуючись із таким рішенням та додатковим рішенням суду, відповідач ОСОБА_1 подав апеляційні скарги, в яких, посилаючись на невстановлення усіх обставин, що мають значення для вирішення справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення Ірпінського міського суду Київської області від 10 вересня 2024 року скасувати, увалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову. Також просить скасувати додаткове рішення Ірпінського міського суду Київської області від 24 вересня 2024 року, відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_2 про стягнення судових витрат.

Апеляційну скаргу на рішення суду обґрунтовує тим, що проживання однією сім?єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 з ОСОБА_1 у період з 01 січня 2011 року до 20 липня 2012 року не підтверджується наявними у матеріалах справи доказами. Вказує, що задовольняючи цю вимогу, суд керувався виключно поясненнями позивачки, заявлених нею свідків та фотографіями, дату виготовлення яких встановити неможливо.

Зазначає, що суд не врахував того, що спірний автомобіль було придбано за його особисті кошти, крім цього, позивачка не надавала згоди на купівлю автомобіля.

Стверджує також, що суд безпідставно стягнув із відповідача половину середньої ринкової вартості автомобіля замість половини його дійсної вартості.

У апеляційній скарзі на додаткове рішення зазначає, що розмір витрат є необґрунтованим та неспівмірним із наданими адвокатом послугами під час розгляду справи. Стверджує, позивачка не надала суду детальний опис робіт і наданих послуг. Вказує, що суд розглянув заяву про ухвалення додаткового рішення за відсутності відповідача, що позбавило його можливості висловити свої заперечення.

У відзивах на апеляційні скарги позивачка ОСОБА_2 проти задоволення апеляційних скарги заперечила. Вказує, що рішення та додаткове рішення суду є законними і обґрунтованими, підстави для їх скасування відсутні.

У судовому засіданні взяли участь представниця відповідача адвокат Широких Ю.В., яка підтримала апеляційні скарги, просила задовольнити їх з викладених підстав. Позивачка ОСОБА_2 та її представник адвокат Ванжа О.О., проти задоволення апеляційних скарг заперечували, просили апеляційні скарги залишити без задоволення.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Частково задовольняючи позов ОСОБА_2 , суд мотивував своє рішення тим, що факт проживання однією сім?єю без реєстрації шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у період з 01.01.2011 до 20.07.2012 підтверджується належними та допустимими доказами, а тому дійшов висновку, що квартира, набута відповідачем у цей період, є спільною сумісною власністю подружжя.

Колегія суддів не погоджується з цим висновком суду першої інстанції з таких підстав.

Встановлено, що 20 липня 2012 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_5 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 у сторін народився син ОСОБА_3 , що стверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_6 .

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, ОСОБА_2 стверджувала, що проживала з відповідачем ОСОБА_1 у період з 01.01.2011 до 20.07.2012 однією сім?єю без реєстрації шлюбу.

На підтвердження цієї обставини ОСОБА_2 надала суду спільні з ОСОБА_1 фотографії, копії паспортів громадян України для виїзду за кордон, медичні довідки, а також заявила про допит свідків.

Під час розгляду справи у суді першої інстанції суд допитав свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 які підтвердили факт спільного проживання ОСОБА_2 з ОСОБА_1 та пояснили суду, що бачили їх разом, періодично спілкувались.

Разом з цим, із наданих позивачкою фотографій та показів свідків неможливо достеменно встановити, чи проживали ОСОБА_2 з ОСОБА_1 як подружжя протягом усього заявленого позивачкою періоду.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Частиною другою статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Згідно із частиною першою статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц, провадження № 14-130цс19, звернуто увагу на те, що відповідно до вимог статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню, і предметом доказування у таких справах є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю.

Подібні правові висновки викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 23 січня 2024 року у справі 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20).

Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 обов`язковими умовами для визнання осіб членами сім`ї, крім спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема, докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15 майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.

Для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки, фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16 (провадження № 61-5296св19), від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц (провадження № 61-11607св18), від 11 грудня 2019 року у справі № 712/14547/16-ц (провадження № 61-44641св18), від 24 січня 2020 року у справі № 490/10757/16-ц (провадження № 61-42601св18), від 08 грудня 2021 року у справі № 531/295/19 (провадження № 61-3071св21) та інших.

Разом з цим, із наданих суду письмових доказів не можна беззаперечно встановити, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 проживали однією сім`єю у період з 01.01.2011 до 20.07.2012 року, оскільки суду не надано документальних підтверджень придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі, доказів реєстрації місця проживання за однією адресою, доказів участі в утриманні майна один одного тощо.

Факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може однозначно свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю (постанови Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15, від 19 березня 2020 року у справі № 303/2865/17, від 23 вересня 2021 року у справі № 204/6931/20, від 30 червня 2022 року у справі № 694/1540/20).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частина третя статті 89 ЦПК України).

Забезпечивши повний та всебічний розгляд справи, надавши оцінку доводам сторін, дослідивши та оцінивши всі докази у справі, у тому числі, й показання свідків, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, колегія суддів доходить висновку про те, що позивачка не довела належними та допустимими доказами факту її спільного проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки з відповідачем у спірний період, ведення спільного господарства, наявності у них спільного бюджету, подружніх взаємних прав та обов`язків, та інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю у період часу з у період з 01.01.2011 до 20.07.2012.

На підставці наявних у матеріалах справи доказів, перевіривши пояснення сторін та покази свідків, суд встановив, що 20 липня 2012 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, однак, із наявних у матеріалах справи доказів неможливо достеменно встановити, що вони проживали однією сім`єю до цього часу.

Згідно з договором купівлі-продажу квартири від 18.06.2012, посвідченого приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Нельзіним М.С., за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_2 .

Відповідно до пункту 11 вказаного договору, покупець заявляє, що купує квартиру у особисту власність, оскільки у шлюбі або у фактичних сімейних відносинах не перебуває.

Як видно з копії паспорта громадянина України серії НОМЕР_7 , ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , з 13.02.2013.

За відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, відсутні і підстави, передбачені статтею 74 СК України, вважати спірну квартиру такою, що належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , як чоловіку та дружині, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою.

Суд першої інстанції вказаного не урахував, тому дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову у цій частині.

Разом з цим, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що позов у частині стягнення грошової компенсації за частину автомобіля підлягає задоволенню.

Як встановлено із матеріалів справи, за час проживання у зареєстрованому шлюбі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було придбано рухоме майно: автомобіль марки RENAULT; модель: DUSTER; номер шасі: НОМЕР_1 ; державний номер: НОМЕР_2 ; коричневого кольору; 2012 року випуску, що стверджується Свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу від 09.11.2012 року.

Автомобіль було придбано 09.11.2012 за 165 533 грн, що підтверджується квитанціями від 04 жовтня 2012 року та 07 листопада 2012 року.

Обґрунтовуючи відсутність підстав для визнання вказаного автомобіля спільною сумісною власністю подружжя, відповідач стверджував, що автомобіль було придбано за його особисті кошти, отримані, зокрема, в обмін на успадковану відповідачем частку квартири. Аналогічними доводами обґрунтована його апеляційна скарга в цій частині.

Так, відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 26.07.2012, ОСОБА_1 набув у порядку спадкування 1/2 частину квартири АДРЕСА_4 .

02.11.2012 між ОСОБА_1 та ОСОБА_12 було укладено договір, згідно з якимОСОБА_1 отримав у борг від ОСОБА_12 грошові кошти у сумі 90 000,00 грн, на підтвердження чого того ж дня складено розписку. Як зазначено у вказаній розписці, взамін ОСОБА_1 відмовився від своєї частини спадщини, яка становить зазначеної квартири, та передає дане майно згідно договору дарування квартири, укладеного в день складання цієї розписки, тобто, 02.11.2012, безоплатно у власність доньці ОСОБА_12 - ОСОБА_14 .

Так, ОСОБА_1 дійсно отримав у спадок частку квартири. Однак, відчужив вказане майно на підставі договору дарування квартири від 02 листопада 2012 року, укладеному між ОСОБА_1 , ОСОБА_12 (дарувальники) та ОСОБА_14 (обдаровувана).

Згідно з ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Тобто, визначальною рисою договору дарування є його безоплатність.

При посвідчені договору дарування нотаріусом було роз`яснено характер правочину, який укладався, що засвідчено підписами сторін. За змістом договору, дарувальники безоплатно передають належні їм частки квартири обдаровуваній, про що зазначено в умовах.

Враховуючи те, що спадкове майно ОСОБА_1 відчужив на підставі договору дарування, а докази спрямування отриманих від ОСОБА_12 коштів на купівлю автомобіля відсутні, апеляційний суд не вбачає причинно-наслідкового зв`язку між відчуженням спадкового майна та придбанням автомобіля.

Тому у суду відсутні підстави вважати, що ОСОБА_1 придбав автомобіль за кошти, отримані внаслідок відчуження спадкового майна.

Колегія суддів також відхиляє доводи апелянта про те, що частина коштів для придбання автомобіля була отримана від ОСОБА_15 , який згідно з Довіреністю від 18.09.2012 р. отримав автомобіль «ChtvroletLacetti» д.н.з НОМЕР_8 , який перебував у власності ОСОБА_1 до укладення шлюбу з ОСОБА_2 .

Відповідно до відповіді РСЦ ГСЦ в Київській області від 15.03.2021, транспортний засіб RENAULT DUSTER 2012 року випуску з 09.11.2012 було зареєстровано за ОСОБА_1 . Вказаний транспортний засіб з 19.04.2017 було перереєстровано на ОСОБА_16 .

Сторони не заперечували факт відчуження відповідачем спірного автомобіля.

Транспортний засіб «ChtvroletLacetti» 2005 року випуску 19.12.2008 було зареєстровано за ОСОБА_1 , 06.03.2018 перереєстровано на нового власника.

Так, згідно відповіді РСЦ ГСЦ в Київській області від 19.01.2021 та згідно з даними ЄДР ТЗ МВС станом на 18.01.2021 за ОСОБА_1 транспортні засоби не значаться.

З наведеного випливає, що право власності ОСОБА_1 на автомобіль «ChtvroletLacetti» було припинене у 2018 році, після відчуження ним автомобіля RENAULT DUSTER у 2017 році. А належних і допустимих доказів на підтвердження факту отримання грошових коштів за реалізацію автомобіля «ChtvroletLacetti» матеріали справи не містять. Відсутність таких доказів підтвердив у судовому засіданні представник апелянта.

За таких обставин, суд доходить висновку, що спірний автомобіль було придбано за спільні кошти подружжя та є їх спільною сумісною власністю, тому підлягає поділу між ними в рівних частинах.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статті 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб (частина четверта статті 65 СК України).

Відповідно висновку експерта від 03.09.2020 №10365/20-54 за результатами проведення авто товарознавчої експертизи, ринкова вартість ідентичного досліджуваному транспортному засобу RENAULT; модель: DUSTER; номер шасі: НОМЕР_3 ; державний номер: НОМЕР_4 ; кольору коричневий горіх; 2012 року випуску; свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу від 09.11.2012 на час розгляду справи №367/6570/17 складала 269 328,52 грн.

Встановивши, що спірний автомобіль є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та був відчужений відповідачем без згоди позивачки як іншого із подружжя, а кошти від його продажу не були використані на потреби сім`ї, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що в порядку поділу вказаного майна між сторонами по справі з відповідача підлягає стягненню грошова компенсація за вартості автомобіля RENAULT; модель: DUSTER; номер шасі: НОМЕР_3 ; державний номер: НОМЕР_4 ; коричневого кольору; 2012 року випуску в розмірі 134 664,26 грн.

Таким чином, доводи апеляційної скарги щодо придбання автомобіля за особисті кошти ОСОБА_1 відхиляються судом, оскільки не підтверджуються наявними у матеріалах справи доказами.

Отже, перевіривши матеріали справи у межах доводів апеляційної скарги, дослідивши всебічно, повно та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, апеляційний суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_2 в частині встановлення факту спільного проживання та визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя у зв`язку із недоведеністю її вимог в цій частині. Позов у частині стягнення частки вартості автомобіля підлягає задоволенню.

У своїй апеляційній скарзі ОСОБА_1 , крім іншого, просить також скасувати додаткове рішення Ірпінського міського суду Київської області від 24 вересня 2024 року.

Згідно положень ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Як видно із матеріалів справи, 07.02.2020 між ОСОБА_2 та адвокатським об`єднанням «ЛексЮей» укладено договір про надання правової допомоги №05/3-18.

Факт надання правової допомоги стверджується квитанцією від 07.02.2020 про сплату адвокатських послуг за договором №05/3-18 на суму 12 120 грн.

Також 25.08.2023 між ОСОБА_2 та адвокатським бюро «Сергія Лисенка» укладено договір про надання правової допомоги. Факт надання правової допомоги стверджується актом №224/334/2023 від 08.09.2023, квитанцією від 25.08.2023 про сплату адвокатських послуг на суму 2500,00 грн.

Відповідно до квитанції від 10.07.2020, витрати на проведення авто товарознавчої експертизи, понесені позивачем, становлять 1815,80 грн.

Крім цього, за звернення до суду із позовною заявою ОСОБА_2 сплатила судовий збір у розмірі 3500 грн.

Отже, понесені ОСОБА_2 судові витрати складають 19 935,80 грн, з яких:судовий збір у розмірі 3500,00 грн, витрати на правову допомогу в розмірі 14 620,00 грн та витрати на проведення автотоварознавчої експертизи в розмірі 1815,80 грн.

Враховуючи наявність підстав для скасування рішення суду в частині заявлених вимог з ухваленням нового рішення, додаткове рішення суду щодо розподілу судових витрат підлягає зміні з урахуванням пропорційності до задоволених позовних вимог.

Зважаючи на ціну позову (172 664,26 грн) та вимоги, що підлягають задоволенню (134 664,26 грн), відсоток задоволених вимог становить 78%. За таких обставин судові витрати, що підлягають стягненню з відповідача слід зменшити з 19 935,80 грн до 15 549,30 грн.

Відповідно до положень ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення та додаткове рішення суду першої інстанції - скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 268, 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

А пеляційніскарги ОСОБА_1 , якіподані адвокатом Широких ЮлієюВалеріївною, на рішенняІрпінськогоміського суду Київськоїобластівід 10 вересня 2024 року та на додатковерішенняІрпінськогоміського суду Київськоїобластівід 24 вересня 2024 року- задовольнити частково.

Рішення Ірпінськогоміського суду Київськоїобластівід 10 вересня 2024 року в частині встановлення факту проживанняоднієюсім`єю без реєстраціїшлюбу, визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя та її поділ - скасувати, ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні цих вимог.

В іншій частині рішення Ірпінського міського суду Київської області від 10 вересня 2024 року залишити без змін.

Додаткове рішення Ірпінського міського суду Київської області від 24 вересня 2024 рокузмінити, зменшивши суму судових витрат, які підлягають стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 з 19 935,80 грн до 15 549,30 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст складено 24 березня 2025 року.

Суддя-доповідач В.А. Нежура

Судді Т.О. Невідома

В.В. Соколова