Провадження №2/748/423/25
Єдиний унікальний № 748/362/25
26 березня 2025 рокум. Чернігів
Чернігівський районний суд Чернігівської області в складі:
головуючої - судді: Майбороди С.М.,
при секретарі: Пасько К.П.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Чернігові в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої кримінальним проступком,
Ухвалою судді Чернігівського районного суду Чернігівської області від 06 лютого 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито спрощене позовне провадження у справі з повідомленням учасників справи про дату, час та місце проведення судового засідання.
В судове засідання позивач та представник не з`явились. Представник позивача надала заяву про розгляд справи за її відсутності, вказавши про відсутність заперечень щодо заочного розгляду справи.
Відповідач в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином за зареєстрованим місцем проживання у відповідності до ч.ч. 6,7,8 ст. 128 ЦПК України, заяв про відкладення розгляду справи та відзиву на позов до суду не надав.
Суд вважає можливим провести заочний розгляд справи на підставі наявних доказів, враховуючи те, що сторона позивача проти цього не заперечує.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи суд зважає на наступне.
Дії обвинувачених кваліфіковані за ч. 1 ст. 272 КК України, як порушення правил безпеки під час виконання робіт з підвищеною небезпекою на підприємстві особою, яка зобов`язана їх дотримуватись, що заподіяло шкоду здоров`ю потерпілого.
Ухвалою Чернігівського районного суду Чернігівської області від 09 січня 2025 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звільнено від кримінальної відповідальності за кримінальний проступок, передбачений ч. 1 ст. 272 КК України, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності.
Цивільний позов потерпілої ОСОБА_4 до обвинувачених про відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням - залишений без розгляду.
Статтею 284 КПК передбачено вичерпний перелік підстав для закриття кримінального провадження. Вони у свою чергу класифікуються за декількома критеріями реабілітуючими та нереабілітуючими. Реабілітуючі пов`язані з констатацією факту того, що підозрюваний/обвинувачений не вчинив злочину. На противагу цьому нереабілітуючі позитивно вирішують питання про вчинення особою злочину. До перших належать лише три підстави: встановлено відсутність події кримінального правопорушення; встановлено відсутність у діянні складу кримінального правопорушення; не встановлено достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді та вичерпано можливості їх отримати.
Відповідного висновку дійшов Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у постанові від 07.07.2021 в справі № 487/1817/18.
Факт ушкодження здоров`я ОСОБА_1 і вина у цьому відповідача підтверджена ухвалою Чернігівського районного суду Чернігівської області від 09.01.2025 року, відповідно до якого ОСОБА_5 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України.
Згідно ч. 7 ст. 128 КПК України, особа, яка не пред`явила цивільного позову в кримінальному провадженні, а також особа, цивільний позов якої залишено без розгляду, має право пред`явити його в порядку цивільного судочинства.
Згідно ч 6 ст 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Згідно з ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Відповідно до ч.1 ст.1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.
Позивачем на підтвердження своїх вимог до відповідача про відшкодування матеріальної шкоди представлено: консультативні висновки спеціаліста, згідно яких позивач отримала опіки 1-2 АБ ступеню голови, обох внутрішніх раковин, шиї, обох верхніх кінцівок загальною площею близько 8% поверхні тіла; довідку № 112 від 24.05.2021, згідно якої ОСОБА_1 перебувала на амбулаторному лікуванні з 17.05.2021 по 24.05.2021 з приводу опіків полум`ям ІІ ступеню обох внутрішніх раковин, шиї, обох верхніх кінцівок загальною площею близько 8% поверхні тіла, товарні чеки на придбання ліків і медичних препаратів на загальну суму 1623,83 грн (а.с. 14-24).
Враховуючи вищенаведене у сукупності, суд доходить висновку, що внаслідок неправомірних дій відповідача позивачу була заподіяна матеріальна шкода, тому позов у частині вимог про стягнення матеріальної шкоди підлягає задоволенню.
Позивачем зазначено, що ОСОБА_3 відшкодував завдану шкоду в добровільному порядку, тому позов пред`явлено тільки до ОСОБА_2 ..
Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача моральної шкоди, завданої вчиненням кримінального правопорушення, то суд зазначає таке.
Відповідно до частини першої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення їх прав.
Частина друга вказаної статті передбачає, що моральна шкода, може полягати у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого, або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Зокрема моральна шкода відшкодовується незалежно від вини особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.
У пункті 5 постанови Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Відповідно до п.9 вищезазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, ураховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих відносинах, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації.
При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
З огляду на зазначене та обставини справи, суд вважає, що в даному випадку факт заподіяння відповідачем ОСОБА_2 моральної шкоди позивачу ОСОБА_1 є беззаперечним, а її наслідки у вигляді душевних страждань позивача залежать від особливостей її емоційно-розумового сприйняття, внаслідок неправомірних дій відповідачів та перенесених нею у зв`язку з цим страждань.
Вирішуючи питання про розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує стан здоров`я позивача, характер та обсяг моральних страждань, яких вона зазнала внаслідок заподіяної їй відповідачами шкоди.
Суд також керується практикою Європейського суду з прав людини, а саме тим, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом і у практиці ЄСПЛ приймаються до уваги різні обставини як такі, що заподіюють моральну шкоду: незручності, викликані негативним впливом на здоров`я; стурбованість і тривога через те, що ситуація триває довго; глибоке відчуття несправедливості, викликане тривалим невиконанням судового рішення; розчарування, тощо (Мілазі проти Республіки Італії від 25 червня 1987 р., Лопес Остра проти Іспанії від 09 грудня 1994 р., Цимерман і Штайнерн проти Швейцарської Конфедерації від 13 липня 1983 р., Жовнер проти України від 29 червня 2004 р., Полтораченко проти України від 18 січня 2005 р.).
Враховуючи характер та обсяг завданих позивачу моральних страждань в результаті вчинення щодо неї неправомірний дій, тривалість цих негативних наслідків, отриманні нею тілесні ушкодження, суд дійшов висновку, що є усі підстави для стягнення на користь позивача моральної шкоди.
Визначаючи розмір моральної шкоди, суд, враховуючи характер та обсяг завданих позивачу моральних страждань, та виходячи з засад розумності та справедливості, вважає за необхідне стягнути з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 20 000,00 грн, оскільки такий розмір на думку суду є достатнім для відновлення порушених прав позивача.
Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача необхідно стягнути в дохід бюджету судовий збір пропорційно задоволеними вимогам.
Вирішуючи питання щодо понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу в сумі 20 000,00 грн , то суд зазначає наступне.
Згідно з приписами ч.ч. 4, 5, 6 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог ч. 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Відповідно до закріпленого на законодавчому рівні принципу співмірності, розмір витрат на послуги адвоката при їхньому розподілі визначається з урахуванням складності справи, часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги, обсягу наданих послуг та виконаних робіт, ціни позову, а також значення справи для сторони.
Ґрунтуючись на вказаному принципі, при здійсненні дослідження та оцінки наданих сторонами доказів суд враховує, зокрема, пов`язаність витрат на правову допомогу з розглядом справи, обґрунтованість витрат та їхню пропорційність до предмета спору.
Крім того, у численних постановах Верховний Суд зазначає, що при визначенні розміру витрат на правничу допомогу на підставі поданих сторонами доказів, суд має виходити з критеріїв: їхньої реальності (тобто встановлення їхньої дійсності та необхідності); розумності їхнього розміру (виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін).
Між тим, розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених витрат, понесених у зв`язку із наданням такої допомоги.
Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження).
На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу позивачем надані : копія ордеру (а.с.26), Акт виконаних робіт від 28.01.2025 (а.с.27), попередній розрахунок гонорару за Договором про надання правничої допомоги б/н від 20.06.2024 (а.с.28).
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 141, 247, 263-265, 268, 280-282 ЦПК України,
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої кримінальним проступком задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 1211,20 грн.
Письмову заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем до Чернігівського районного суду Чернігівської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Відповідач, якому рішення не було вручено в день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана позивачем до Чернігівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Відомості про учасників справи відповідно до п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України:
Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса : АДРЕСА_3 .
Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса : АДРЕСА_4 .
Суддя С. М. Майборода