П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 березня 2025 року м. Київ

Справа № 754/14580/24

Провадження: № 22-ц/824/5817/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,

суддів Нежури В. А., Соколової В. В.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу адвоката Коновал Олени Василівни в інтересах ОСОБА_1

на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 20 листопада 2024 року, ухвалене під головуванням судді Грегуля О. В.,

у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1 , третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Компані Інвест Фінанс», про стягнення заборгованості,

у с т а н о в и в:

У жовтні 2023 року ТОВ «Діджи Фінанс» звернулося до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 26.02.2021 року між ТОВ «ФК «Інвест Фінанс» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання споживчого кредиту № 8 шляхом обміну електронними повідомленнями згідно зі ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію». Після заповнення ОСОБА_1 електронної заявки на сайті https://cashberry.com.ua/ ТОВ «ФК «Інвест Фінанс» надіслало пропозицію укласти договір. ОСОБА_1 прийняла пропозицію, і ТОВ «ФК «Інвест Фінанс» виконало свої зобов`язання, надавши грошові кошти у розмірі 5900 гр. Однак, позичальник порушив умови договору, не повернув кредит і не сплатив проценти, що призвело до виникнення заборгованості. 05.09.2022 року між ТОВ «ФК «Інвест Фінанс» та ТОВ «Діджи Фінанс» було укладено договір факторингу № 556/ФК-22, за умовами якого первісний кредитор за плату передав новому кредитору права вимоги за кредитними договорами, зокрема, і за договором, укладеним із ОСОБА_1 . Посилаючись на те, що відповідачка не виконує свої зобов`язання, ТОВ «Діджи Фінанс» просило стягнути з неї заборгованість за кредитним договором № 8 від 26/02/2021 у сумі 25 633,99 грн., з яких 5899,46 грн. - заборгованість за тілом кредита, 19 734,53 грн. - заборгованість за відсотками.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 20 листопада 2024 року позов ТОВ «Діджи Фінанс» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 за договором № 8 про надання споживчого кредиту від 26/02/2021 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» 25 633,99 грн. кредиту і процентів, 2 422,40 грн. - судового збору та 6 000 грн. правничої допомоги.

Не погодившись із таким судовим рішенням, адвокат Коновал О. В. в інтересах ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову в позові.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що позивачем не надано доказів фактичного надання кредиту. Розрахунок заборгованості сам по собі не може бути належним доказом надання кредиту. Надана копія договору про надання споживчого кредиту від 26.02.2021 року № 8 не містить відомостей про його підписання електронним підписом одноразовим ідентифікатором саме відповідачкою, оскільки саме лише зазначення в договору її персональних даних не підтверджує проходження нею верифікації та ідентифікації згідно вимог законодавства. В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження отримання відповідачкою за допомогою смс-повідомлення одноразового ідентифікатора. Крім того, суд першої інстанції не урахував, що строк дії договору закінчується 12.03.2021 року, а тому кредитодавець не мав правових підстав нараховувати відсотки після цієї дати. Також судом першої інстанції було залишено заяву відповідачки про застосування строків позовної давності.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

У відзиві на апеляційну скаргу Романенко М.Е. в інтересах ТОВ «Діджи Фінанс» заперечив проти апеляційної скарги, посилаючись на те, що між ТОВ «ФК «Інвест Фінанс» та відповідачкою був укладений договір про надання споживчого кредиту № 8 від 26.02.2021 року та того ж дня відповідачці були перераховані кредитні кошти на банківську картку № НОМЕР_1 (monobank). Дані кошти були перераховані через платіжну систему, що має відповідні ліцензії НБУ, відповідає всім стандартам та вимогам платіжних систем, а також володіє доказами фактичного отримання відповідачем грошових коштів за транзакцією №31434-81690-59423, про що свідчить інформаційна довідка ТОВ «Платежі Онлайн». Договір був підписаний відповідачкою електроним підписом одноразовим ідентифікатором у відповідності до ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію». Позивач після укладення договору факторингу № 556/ФК-22 ніяких нарахувань щодо кредитної заборгованості відповідачки не здійснював. Просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Як убачається із матеріалів справи, 26.02.2021 року між ТОВ «ФК «Інвест Фінанс» та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту № 8 шляхом обміну електронними повідомленнями згідно зі ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» у розмірі 5 900 грн. строком на 14 днів зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,71 % від суми кредиту за кожен день користування кредитом.

05.09.2022 року між ТОВ «ФК «Інвест Фінанс» та ТОВ «Діджи Фінанс» було укладено договір факторингу № 556/ФК-22, за умовами якого позивач отримав право грошової вимоги за кредитними договорами, укладеними між первісним кредитором і боржниками, зазначеними в Реєстрі прав вимоги.

Згідно розрахунку заборгованості, заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором № 8 від 26.02.2021 у сумі 25 633,99 грн., з яких 5 899,46 грн - заборгованість за тілом кредита, 19 734,53 грн - заборгованість за відсотками.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем не надано будь-яких доказів про повне або часткове спростування позовних вимог. Позов подано в межах строку позовної давності. Сама по собі незгода відповідачки з розрахунком заборгованості не свідчить про безпідставність позовних вимог.

Перевіряючи такі висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Положеннями статей 626,628 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За приписами статті 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлена письмова форма, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами. Якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріальне посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.

Механізм укладення електронного договору, який має використовуватися позивачем у взаємовідносинах із позичальниками, зокрема вимоги до його підписання сторонами, врегульовано Законом України «Про електронну комерцію» таЗаконом України «Про електронний цифровий підпис».

Статтею 1 Закону України «Про електронний цифровий підпис» передбачено, що електронний цифровий підпис - вид електронного підпису, отриманого за результатом криптографічного перетворення набору електронних даних, який додається до цього набору або логічно з ним поєднується і дає змогу підтвердити його цілісність та ідентифікувати підписувача. Електронний цифровий підпис накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа.

Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Частиною 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору; одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За змістом вказаних норм, позичальник за кредитним договором зобов`язаний повернути кредитодавцеві ту суму кредиту, яка була ним отримана на підставі такого договору.

Розмір зобов`язання щодо повернення суми кредиту визначається не встановленим кредитним лімітом, а сумою фактично отриманого кредиту в рамках договору.

Частиною 2 статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року №254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Аналогічна за змістом норма закріплена у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75.

Отже, виписка за картковим рахунком може бути належним доказом щодо заборгованості відповідача за тілом кредиту, яка повинна досліджуватися судом апеляційної інстанції у сукупності з іншими доказами.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18, від 25 травня 2021 року у справі № 554/4300/16-ц, від 26 травня 2021 року у справі № 204/2972/20, від 13 жовтня 2021 року у справі № 209/3046/20, від 26 жовтня 2022 року у справі № 333/5483/20 та інших.

Однак, матеріали справи не містять доказів, що саме відповідачка будь-яким способом застосувала ідентифікатор електронного підпису, пройшла ідентифікацію особи та здійснила електронний підпис через смс-повідомлення чи через підтвердження, яке надходить у формі листа до електронної пошти, так і факту отримання саме ОСОБА_1 цього одноразового ідентифікатора.

Крім того, в матеріалах справи відсутні будь-які докази реєстрації саме ОСОБА_1 у інформаційно-телекомунікаційній системі ТОВ «Фінансова компанія «Інвест Фінанс», отримання нею логіну та паролю в даній системі, подання заявки на отримання кредиту, а також ознайомлення з усіма істотними умовами договору.

На обґрунтування позовних вимог позивач долучив до позовної заяви копії договору про надання споживчого кредиту № 8 від 26.02.2021 року, додаткової угоди про зміни умов договору № 8 від 26.02.2021 року щодо реструктуризації заборгованості, графіку погашення заборгованості, копію оферти пропозиції укласти електронний договір , заяви про прийняття оферти (акцепт), додаткової угоди про зміну умов договору № 8 від 26.02.2021 року, пропозиції укладення додаткової угоди про зміни умов електронного договору № 8 від 26.02.2021 щодо реструктуризації заборгованості, заяви про прийняття оферти (акцепт).

Разом з тим, жодний з вказаних письмових документів та інших, які долучені до позовної заяви, не містять зазначення номеру ідентифікатора ключа відповідачки.

Крім того, жодний з наданих позивачем доказів не доводить і факту отримання відповідачкою грошових коштів на картку та користування нею кредитними коштами.

Слід зазначити, що позивач у позовній заяві (додаток 13), у відповіді на відзив на позовну заяву, а також у відзиві на апеляційну скаргу як на доказ перерахування відповідачці коштів посилається на копію інформаційної довідки ТОВ «Платежі онлайн» як оператора послуг платіжної інфраструктури, згідно якої через платіжний сервіс «Platon» була проведена успішна транзакція 31434-81690-59423, що підтверджує надання кредитних коштів ТОВ «ФК «Інвест Фінанс» та отримання таких коштів відповідачкою на банківську № НОМЕР_1 (monobank).

Однак, в матеріалах справи відсутня вказана довідка, ні до позовної заяви, ні до відповіді на відзив, ні до відповіді на апеляційну скаргу такий доказ позивачем не долучався. Більше того, у матеріалах справи відсутня будь-яка інформація про належність платіжної картки № НОМЕР_1 (monobank) відповідачці.

Оскільки позивач не надав суду належних та допустимих доказів укладення кредитного договору відповідачкою, фактичного надання відповідачці кредиту на картковий рахунок, користування вказаними грошовими коштами, руху коштів по рахунку та наявність заборгованості, яка заявлена до стягнення, висновок суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову не може вважатись законним та обґрунтованим.

Розрахунок заборгованості, на який посилається позивач в обґрунтування позовних вимог, також не є первинним документом, який підтверджує отримання кредиту, користування ним, укладення договору на умовах, які вказані в позовній заяві, а отже не є належним доказом існування боргу. Крім того, такий розрахунок був складений первісним кредитодавцем, а тому не є безспірним доказом надання відповідачці кредиту та наявності у неї заборгованості.

Інших доказів на підтвердження існування заборгованості, зокрема, виписки за картковим рахунком відповідачки, на яку за словами позивача надавались кредитні кошти, суду першої інстанції не надано, а тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про доведеність позовних вимог та стягнення з відповідачки заявленої заборгованості.

Доводи позивача про підписання відповідачкою кредитного договору відхиляються колегією суддів, оскільки навіть у разі доведеності факту підписання відповідчкою кредитного договору, сам по собі факт укладення кредитного договору ще не свідчить про порушення позичальником умов його виконання, виникнення заборгованості та її розмір.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції невірно встановлені фактичні обставини у справі, висновки суду не відповідають наданим сторонами доказам, судом неправильно застосовано норми матеріального права.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення у відповідності з вимогами ч.1 ст.376 ЦПК України є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких підстав, рішення суду першої інстанції у відповідності до положень ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням у справі нового судового рішення про відмову в позові.

Згідно з вимогами п. п. в) п. 4 ч.1 ст. 382 ЦПК України у резолютивній частині постанови апеляційного суду зазначається щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).

Згідно ч.ч. 1,2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Як убачається з матеріалів справи, відповідачем за подання апеляційної скарги сплачено судовий збір у розмірі 3633,60 грн, а тому вказана сума у зв`язку з відмовою в позові підлягає відшкодуванню відповідачці за рахунок позивача у відповідності до ст. 141 ЦПК України.

Щодо витрат відповідачки на правничу допомогу, колегія суддів ураховує наступне.

Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Згідно наданого відповідачем до суду апеляційної інстанції договору № С/06-22/С про надання правової допомоги від 21.06.2022 року, укладеного між адвокатом Чудаєвою Г.О. та АБ Олени Коновал , гонорар адвоката та умови його визначено Додатком до цього Договору (пункт 3.1 цього договору).

У додатку 1 до договору № С/06-22/С про надання правової допомоги від 21.06.2022 року сторони погодили тарифи на послуги, згідно яких за складання процесуальних та інших документів, листів, претензій, адвокатських запитів, тощо - 1 000 грн за одну годину надання послуг, участь у судових засіданнях - 2 000 грн за годину надання послуг.

Згідно акту (звіту) від 17.01.2025 року АБ Олени Коновал надало ОСОБА_1 наступні послуги: вивчення матеріалів справи № 754/14580/24 та повного тексту рішення, аналіз практики застосування норм права у подібних правовідносинах (2 години) вартістю 2 000 грн; складання та оформлення апеляційної скарги у справі № 754/14580/24 (2години) вартістю 2000 грн; направлення апеляційної скарги засобами поштового зв`язку (1 година) вартістю 1000 грн. Загальна вартість 5 000 грн.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим законом визначено критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Частиною першою статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з вимогами частин першої, другої, четвертої, п`ятої, шостої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

При визначенні суми відшкодування витрат суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, визначеними частинами третьою - п`ятою, дев`ятою статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу. У такому випадку суд, керуючись частинами третьою - п`ятою, дев`ятою статті 141 зазначеного Кодексу, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні здійснених нею витрат на правову допомогу повністю або частково та, відповідно, не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення.

При цьому в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення.

Вказаний правовий висновок виклалено в постанові Верховного Суду від 18.03.2021 року у справі № 910/15621/19 та від 28.04.2021 року у справі № 910/12591/18

Аналізуючи наведений у розрахунку суми судових витрат опис наданих відповідачці адвокатом послуг, а також подані документи, колегія суддів доходить висновку, що відображена у цих доказах інформація щодо характеру та обсягу виконаної адвокатом роботи (наданих послуг) не відповідає критерію розумності та є неспівмірною з обсягом наданих адвокатом послуг і часом, витраченим на виконання відповідних робіт, з огляду на те, що направлення апеляційної скарги засобами поштового зв`язку та аналіз практики застосування норм права не можуть бути віднесені до жодного з видів правничої допомоги, які передбачені в стст.1, 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

Урахувавши характер виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, її складності та виконаної адвокатом роботи, критерію необхідності таких робіт та значимості таких дій у справі, колегія суддів доходить висновку про наявність підстав для стягнення з позивача на користь відповідачки судових витрат на правничу допомогу, понесених у зв`язку з апеляційним переглядом справи, у розмірі 3 000 грн.

Керуючись ст. ст. 367-368, 375, 381-384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Коновал Олени Василівни в інтересах ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 20 листопада 2024 року скасувати та ухвалити в справі нове судове рішення про відмову в позові.

Стягнути Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» (, місцезнаходження: м. Київ, вул. Сікорського, 8, буд. 8) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) витрати по сплаті судового з бору у розмірі 3633,60 грн та витрати на правничу допомогу у розмірі 3 000 грн, а всього 6 633,60 (шість тисяч шістсот тридцять три) грн. 60 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді В. А. Нежура

В. В. Соколова