Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 березня 2025 року м. Київ

Подільський районний суд м. Києва у складі головуючого судді - Якимець О. І., за участю секретаря судового засідання Карпишиної К. С., позивача ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2 , розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про усунення перешкод у здійсненні права користування спільним майном та встановлення порядку користування спільним майном,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до Подільського районного суду міста Києва з позовом, в якому просить зобов`язати ОСОБА_2 (далі - відповідач), усунути перешкоди в користуванні та не чинити позивачу перешкоди в користуванні автомобілем шляхом надання можливості безперешкодного доступу до автомобіля та передання позивачу дублікату ключів від автомобіля, встановити порядок користуванням автомобілем, згідно з яким перший місяць після набрання законної сили рішенням суду - передати автомобіль позивачу, наступний місяць - передати автомобіль у користування відповідачу, а в подальшому користуватися автомобілем почергово, з передачею майна щомісяця.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 28 вересня 2007 року, з червня 2024 року сторони проживають окремо, проте станом на дату звернення позивача до суду шлюб не розірваний. 18 вересня 2021 року сторонами за спільні кошти був придбаний автомобіль марки NISSAN ALTIMA, сірий, тип транспортного засобу - легковий седан, 2016 року випуску, об`єм двигуна 2488, номер шасі (кузова, рами) - (Е.1), реєстраційний номер НОМЕР_1 (далі - спірний автомобіль), який є спільною сумісною власністю сторін, оскільки набутий подружжям за час перебування у шлюбі. Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, мають право володіти і користуватися ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Водночас, спірним автомобілем з вересня 2024 року користується лише відповідач, в той час як позивач не має змоги користуватися спільним майном, оскільки відповідач ключів від нього позивачу не надає. Позивач зверталась до відповідача з проханням не перешкоджати їй у користуванні своєю часткою майна, проте домовитися про порядок володіння та користування сторонам не вдалося. З цих підстав, позивач звернулася до суду з даним позовом, разом з позовною заявою подала до суду заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірний автомобіль та заборони укладення будь-яких цивільно-правових угод та відчуження спірного автомобіля.

Відзив на позовну заяву відповідачем подано не було.

06.12.2024 ухвалою Подільського районного суду міста Києва позовну заяву було залишено без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків.

06.12.2024 ухвалою суду заяву позивача про забезпечення позову було повернуто заявнику на підставі ч. 10. ст. 153 ЦПК України як така, що подана без додержання вимог ч.6 ст. 151 ЦПК України.

20.12.2024 року ухвалою Подільського районного суду міста Києва прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням (викликом) сторін, призначено судове засідання.

27.02.2025 ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті

В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги, зазначила, що відсутність можливості користуватись спірним автомобілем обмежує її та створює перешкоди у повсякденному житті, автомобіль необхідний їй для вирішення побутових питань, а головним чином для забезпечення потреб та розвитку спільного сина сторін, який проживає разом з нею. Просила позов задовольнити.

Відповідач в судовому засіданні підтвердив, що автомобіль знаходиться у нього, пояснив, що не має заперечень проти користування позивачем спірним автомобілем, відмовився надати позивачу доступ до автомобіля лише одного разу, проте дана відмова була переважно мотивована емоційними чинниками.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до наступного.

Судом встановлено, що позивач та відповідач перебувають у зареєстрованому шлюбі з 28.09.2007 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 , виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції м. Києва 28.09.2007 року (а. с. 8).

Відповідно до позовної заяви, 18 вересня 2021 року сторонами за спільні кошти був придбаний автомобіль марки NISSAN ALTIMA, сірий, тип транспортного засобу - легковий седан, 2016 року випуску, об`єм двигуна 2488, номер шасі (кузова, рами) - (Е.1), реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Після того, як спільне проживання сторін припинилося, спірний автомобіль знаходиться у володінні відповідача, що останнім не заперечується.

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Відповідно до статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Стаття 321 ЦК України закріплює принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України. Він означає, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до частин першої, другої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Частиною третьою статті 368 ЦК встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Стаття 60 Сімейного кодексу України (далі - СК) деталізує вищезазначену презумпцію і встановлює, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Так, з урахуванням того, що 28.09.2007 між сторонами було укладено шлюб, який станом на час розгляду справи не розірвано, а спірний автомобіль було спільно придбано сторонами за період шлюбу, про що учасниками справи не заперечується, тобто зазначений автомобіль належить сторонам на праві спільної сумісної власності, а отже, сторони мають право користуватися ним спільно.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач стверджує що відповідач чинить перешкоди у реалізації її права користування спірним автомобілем. Перешкоди, за твердженням позивача, полягають у тому, що відповідач відмовляється надавати їй ключі від автомобіля, при цьому, домовитися про порядок володіння та користування сторонам не вдалося.

Разом з тим, матеріалами справи не містять будь яких доказів, якими підтверджуються викладені в позовній заяві обставини, а саме, створення відповідачем перешкод позивачу у користуванні автомобілем, у судовому засіданні відповідач зазначив, що у доступі до автомобіля та користування ним не перешкоджає.

Крім того, позивач, звертаючись до суду, не долучив до позовної заяви будь-яких письмових доказів, з яких можливо було б встановити, що її права дійсно порушуються відповідачем.

З наданих відповідачем в судових засіданнях пояснень вбачається, що він проти спільного користування спірним автомобілем не заперечує. Пояснив, що сторони наразі конфліктують, зазначив що під час переписки у месенджері з позивачем у вересні 2024 року дійсно відповів їй, що ключі від автомобіля не надасть, проте це був лише разовий випадок, оскільки сторони між собою вияснювали відносини.

Таким чином, суд вважає, що зазначене не може розглядатися як доказ створення перешкод у користуванні майном враховуючи відсутність повторюваності, а також будь яких інших дій з боку відповідача.

Щодо встановлення порядку та способу користування спільним майном, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

У Постанові Верховного Суду від 15 лютого 2023 року у справі № 487/3769/20 (провадження № 61-7928св22) зроблено висновки про те, що володіння та користування спільним майном здійснюється усіма його співвласниками за спільного згодою, тобто в результаті досягнення консенсусу. У тому ж разі, якщо такої згоди сторони не досягли, спір щодо порядку володіння та користування спільним майном повинен вирішуватися судом. Отже, у разі коли існує між співвласниками спір з приводу порядку користування та володіння спільним майном, суд має вирішити такий спір щодо суті, визначивши певний порядок користування спільним майном для його співвласників, які в позасудовому порядку не досягли згоди з приводу користування та управління ним.

Таким чином, у разі неможливості добровільного встановлення порядку користування спільним майном, такий порядок користування може встановити суд з метою забезпечення рівної реалізації співвласниками їх прав.

Разом з тим, первинне значення у врегулюванні правовідносин між співвласниками має їх домовленість, яку не може підміняти рішення суду.

Так, посилання позивача на неможливість досягнути з відповідачем домовленості щодо порядку та способу спільного користування спірним автомобілем не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, оскільки будь яких доказів звернення позивача до відповідача з пропозиціями з цього питання, графіків, проектів договорів, листування між сторонами тощо стороною позивача суду не надано.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України, частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частини перша статті 5 ЦПК України).

Дослідивши письмові докази, заслухавши пояснення учасників справи, суд прийшов до висновку, що наведені позивачем у позовній заяві обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги, не доведені достатніми та належними доказами, а відтак, підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Розподіляючи судові витрати суд керується положеннями статтею 141 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 2, 5, 10-13, 77-81, 89, 141, 258, 259, 263-265, 279 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права користування спільним майном та встановлення порядку користування спільним майном - відмовити.

Судовий збір сплачений позивачем при зверненні до суду із позовом - покласти на позивача.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення. Строк апеляційного оскарження може бути поновлено у відповідності до ч. 2 ст.3 54 Цивільного процесуального кодексу України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або про прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Учасники справи:

позивач ОСОБА_1 , місце проживання - АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ;

відповідач ОСОБА_2 , зареєстроване місце проживання - АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 .

Повний текст судового рішення складено та підписано 25.03.2025.

Суддя О. І. Якимець