Провадження № 2/127/5605/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.03.2025 Вінницький міський суд Вінницької області в складі

головуючого судді Романюк Л. Ф.,

при секретарі Курутіній О.В.,

за участі позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовом

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 ) про усунення перешкод в користуванні господарськими будівлями (сараєм),-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні господарськими будівлями (сараєм).

Позов мотивували тим, що згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Другою вінницькою державною нотаріальною конторою від 19.12.1989 р. № 1-3074 позивач ОСОБА_1 є власником 53/100 частки житлового будинку на земельній ділянці, площею 508 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 .

На земельній ділянці розташовані : житловий будинок літ. «А» з прибудовами (сіни) літ. «А1», літ. «а1», літ. «а3», літ. «а4», загальною площею 98,0 м2, в тому числі житловою 62,4 м кв., сараї літ. «Б», літ «З», потреб літ. «п/Б», убиральні літ «Г», літ. «Ж», літня кухня літ. «Д», літній душ літ. «Е», огорожа № 1-3.

Будівлі літ.: «а4», «З», «Д», «Ж», «Е» прийняті в експлуатацію актом державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта від 03.09.200 року, затверджено рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради від 13.09.2007 року № 2139(матеріали інвентаризаційної справи №12564).

47/100 частки житлового будинку належить відповідачу ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу.(технічний паспорт).

У спільному користуванні сторін, тобто по 1/2 належить сарай, позначений на плані літ. «Б».

Згідно акта квартального комітету «Царина» від 16.02.2024 року (п.3) при огляді господарської споруди - сараю, що знаходяться за адресою: по АДРЕСА_2 , встановлено: сарай розділений на дві частини, має вхідні двері, а в середині розділений цегляною стіною, оштукатуреною.

Позивач стверджує, що з її сторони сараю, відповідач зробив щит з дощок і ОСОБА_1 , відповідно не може обслуговувати стіну, а також дах погребу.

Відповідачу ОСОБА_3 рекомендовано зняти дерев`яний щит зі стіни, яка розділяє сарай між співвласниками, так, щоб позивач мала доступ до цегельної стіни для її обслуговування.

Крім того, згідно з відповіддю Вінницької міської ради від 15.05.2024 року № П/01/24458/1-00-10 на звернення ОСОБА_1 їй роз`яснено порядок звернення в суд з приводу таких питань.

Відповідач на прохання позивача усунути дерев`яний щит не реагує, рекомендації не виконує, тому вона змушена звернутися в суд за захистом своїх прав.

Незважаючи на мої вимоги до відповідача, щодо звільнення сараю, а також рекомендації уповноважених органів, відповідач так і не здійснив їх демонтаж.

Просила суд, Зобов`язати ОСОБА_3 , який проживає за адресою: АДРЕСА_2 , усунути перешкоди в користуванні господарськими будівлями ОСОБА_1 , а саме: сараєм, позначеним на плані літ. «Б», шляхом знесення самочинно збудованого елемента: дерев`яного щита за адресою: АДРЕСА_2 .

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 , кожна окремо, позовні вимоги підтримали, просили суд їх задовольнити.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 та його представник, кожен окремо, заперечували, щодо задоволення позовних вимог.

24.01.2025 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому вказано, ОСОБА_3 , придбав частину будинку за адресою АДРЕСА_2 , згідно договору купівлі продажу від 04.08.1982 року в ОСОБА_5 , що посвідчений нотаріально, зареєстрований у Вінницькому обласному об`єднаному бюро технічної інвентаризації (копія додається).

ОСОБА_3 також є власником частини земельної ділянки під будинком та господарськими будівлями, що йому належать. Дані обставини підтверджуються державним актом на право власності на земельну ділянку Серія ЯБ №392809 розміром 0,0267 га по АДРЕСА_2 .

Будинок з господарськими будівлями був поділений в натурі згідно рішення Старогородського районного суду міста Вінниці УРСР від 25.06.1979 року, справа №2 між колишнім подружжям ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ще до придбання будинку сторонами по даній справі.

Згідно даного рішення суду на підставі 3 варіанту висновку експерта бюро технічної інвентаризації судом були поділені в натурі приміщення, якими досі користуються сторони як в будинку так і в господарських будівлях, зокрема кожному співвласнику було виділено по 1/2 частині спірного сараю.

Таким чином, поділ та встановлення перегородки (дерев`яний щит), про яку зазначає позивач було здійснено попередніми співвласниками, в порядку виконання рішення суду, зокрема ОСОБА_5 ще до відчуження його ОСОБА_3 .

ОСОБА_3 придбав частину будинку та 1/2 сараю вже після реального поділу будинку та сараю з конткретними приміщенням та перегородку самовільно не облаштовував.

Окрім того, сарай поділений порівну, кожному по 1/2, тож твердження позивача про те, що відповідач чинить їй перешкоди у користуванні сараєм є надуманими. Відповідач користується належною йому 1/2 часткою сараю. Доказів, що він користується сараєм в іншому розмірі суду не надано, тож не зрозуміло, яким чином ОСОБА_3 чинить перешкоди в користуванні ОСОБА_1 .

Так, будинок з господарськими будівлями, зокрема і сарай, були поділені в натурі з виділенням сторонами конкретних приміщень, 45 років тому, що відображено в технічному паспорті на будинковолодіння та відповідає фактичному користуванню, яке склалось між сторонами.

Дерев`яний щит влаштований в сараї вже 45 років.

ОСОБА_7 , знала про існування даних обставин, та була згодна з встановленим порядком користування сараю з моменту прийняття спадщини, тобто з 19.12.1989 року, та з того часу користувалась 1/2 частиною сараю з встановленою перегородкою (дерев`яний щит), яку наразі вимагає знести.

Однак, лише в 2024 році позивачка звернулася до суду з вимогою про знесення дерев`яної перегородки.

31.01.2025 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив, у якій вказано, що сарай навпіл поділено цегляною стіною, а не як зазначив відповідач «дерев`яним щитом» і даний факт підтверджено актом квартального комітету «Царина» від 16.02.2024 року.

06.02.2025 року надійшло заперечення на відповідь на відзив, де відповідач вказує, що не будував дерев`яний щит. Позивачем не надано жодного доказу, який підтверджує, що дерев`яний щит самочинно збудував саме відповідач. Акт який додано до позовної заяви, складений зі слів позивача.

Вислухавши думку сторін, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Другою вінницькою державною нотаріальною конторою від 19.12.1989 р. № 1-3074 позивач ОСОБА_1 є власником 53/100 частки житлового будинку на земельній ділянці, площею 508 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.14,19).

На земельній ділянці розташовані : житловий будинок літ. «А» з прибудовами (сіни) літ. «А1», літ. «а1», літ. «а3», літ. «а4», загальною площею 98,0 м2, в тому числі житловою 62,4 м кв., сараї літ. «Б», літ «З», потреб літ. «п/Б», убиральні літ «Г», літ. «Ж», літня кухня літ. «Д», літній душ літ. «Е», огорожа № 1-3.

Будівлі літ.: «а4», «З», «Д», «Ж», «Е» прийняті в експлуатацію актом державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта від 03.09.200 року, затверджено рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради від 13.09.2007 року № 2139.

47/100 частки житлового будинку належить відповідачу ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу (а.с.45).

У спільному користуванні сторін, тобто по 1/2 належить сарай, позначений на плані літ. «Б».

Згідно акта квартального комітету «Царина» від 16.02.2024 року (п.3) при огляді господарської споруди - сараю, що знаходяться за адресою: по АДРЕСА_2 , встановлено: сарай розділений на дві частини, має вхідні двері, а в середині розділений цегляною стіною, оштукатуреною (а.с.13).

Будинок з господарськими будівлями був поділений в натурі згідно рішення Староміського районного суду м. Вінниці УРСР від 25.06.1979 року, справа № 2, між колишнім подружжям ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ще до придбання будинку сторонами по даній справі (а.с.42-43).

Позивачка зазначає, що такими діями порушується її право на вільне користування приватною власністю, тому вважає, що належним у цьому випадку способом захисту є зобов`язання відповідача усунути зазначені перешкоди у користуванні майном, а саме частиною приміщення сараю.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Згідно з статтею 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

За змістом частин першої та другої статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до положень статті 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування і розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

Отже, за змістом зазначених норм права співвласник майна, яке знаходиться у спільній сумісній власності без виділення часток у натурі, має право на вільне користування зазначеним майном у повному обсязі та має право на усунення перешкод у такому користуванні у будь-який час.

Заперечення співвласника щодо задоволення позову про усунення перешкод у користуванні майном або заперечення щодо вселення співвласника та відсутність можливості у власника самостійно без звернення до співвласників реалізувати свої права (відсутність ключів від квартири тощо) за відсутності вільного доступу до належного йому майна є підставою вважати, що інший співвласник чинить перешкоди у користуванні належною позивачу власністю.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому немає значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відповідний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 309/2477/16-ц.

Відповідно до положень статей391,396 ЦК України, позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Аналіз наведених норм права свідчить про те, що для задоволення позовів про усунення перешкод у користуванні майном необхідна одночасна наявність двох підстав: позивач повинен бути власником майна, щодо якого чиняться перешкоди, та внаслідок дій відповідача порушується право власника на користування своїм майном.

При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна слід враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦПК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 14 лютого 2018 року по справі № 526/2101/15-ц.

Відповідно до пункту 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист власності та інших речових прав», застосовуючи положення ст. 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391,396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані, на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним з найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Зазначаючи у позовній заяві, що відповідач перешкоджає їй як співвласнику користуватися приміщенням сараю, а саме зробивши щит з дощок і вона відповідно не може обслуговувати стіну, а також дах погребу, позивачка жодного доказу на підтвердження даних обставин суду не надала, окрім посилання на право власності на частину спірного сараю та акт від 16.02.2024 року.

Слід зауважити, що у акті від 16.02.2024 року квартального комітету «Царина», вказано, що при огляді господарської споруди сараю встановлено: сарай розділений на дві частини, має вхідні двері, а в середині розділений цегляною стіною оштукатуреною. Зі слів ОСОБА_8 з її сторони ОСОБА_9 зробив щит з дошків і вона не бачить в якому стані знаходиться стіна і не може її обслуговувати бо немає доступу (а.с.13). У вище вказаному акті зазначено, зі слів ОСОБА_10 .

Разом з тим в судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 зазначила, що в 1982 році даний розмежувальний деревяний щит в сараї встановив попередній власник ОСОБА_5 , доски якому подавав відповідач ОСОБА_3 .

Таким чином, з матеріалів справи не встановлено, що відповідач чинить перешкоди позивачу в користуванні власністю, позивачем не надано суду належних доказів, які б підтверджували зазначені в позовній заяві обставини щодо наявності перешкод у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном, належними та допустимими доказами не встановлено, що деревяний щит встановлений саме на 1/2 частині сараю, що належить ОСОБА_1 , як і не встановлено, що саме є розмежовувальною стіною сараю по 1/2 відповідно до рішення Староміського районного суду м. Вінниці від 25.06.1979 року чи то кірпічна стіна, чи то дерев"яний щит, який був встановлений, зі слів самої ОСОБА_1 попереднім власником ОСОБА_5 .

Враховуючи викладене, оцінивши належність, допустимість та достовірність доказів на які посилається позивачка, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено належними і допустимими доказами обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог, а тому суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст. 317, 319, 356 ЦК України, ст.ст. 2, 5, 10-13, 19, 76-82, 141, 258, 259, 264, 265, 273 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 ) про усунення перешкод в користуванні господарськими будівлями (сараєм) - залишити без задоволення.

Судові витрати залишити за позивачем.

Рішення суду може бути оскаржено, шляхом подачі апеляційної скарги до Вінницького апеляційного суду протягом 30 днів з дня проголошення. В разі проголошення вступної та резолютивної частини або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, в той же строк з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення виготовлено 24.03.2025 року.

Учасники процесу:

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 ),

Відповідач ОСОБА_3 , ІПН НОМЕР_2 ( АДРЕСА_1 ).

Суддя: