№ апеляційного провадження: 22-ц/824/6673/2025
Головуючий у суді першої інстанції: Макаренко І.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Крижанівська Г.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2025 року Київським апеляційним судом в складі колегії суддів:

судді-доповідача Крижанівської Г.В.,

суддів Оніщука М.І., Шебуєвої В.А.,

при секретарі Шпирук Ю.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу адвоката Сацюка Віталія Валерійовича, подану в інтересах ОСОБА_1 , на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 26 грудня 2024 року, постановлену у складі судді Макаренко І.О., у справі № 761/39689/23 за позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про визнання бездіяльності неправомірною та зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

В жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про визнання бездіяльності неправомірною та зобов`язання вчинити дії. Просив визнати неправомірною бездіяльність Фонду гарантування вкладів фізичних осіб щодо невчинення визначених ч. 5 ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» дій на ліквідацію АТ «ФІДОБАНК», а саме, нездійснення звернення до пов`язаних із банком осіб та/або інших осіб, рішеннями, діями та/або бездіяльністю яких завдано шкоди (збитків) банку, та/або пов`язаних із банком осіб та/або інших осіб, які внаслідок таких рішень, дій або бездіяльності прямо чи опосередковано отримали майнову вигоду, з вимогами про відшкодування на користь Фонду шкоди (збитків), завданої банку; зобов`язати Фонд гарантування вкладів фізичних осіб при ліквідації АТ «ФІДОБАНК» невідкладно звернутися до пов`язаних із банком осіб та/або інших осіб, рішеннями, діями та/або бездіяльністю яких завдано шкоди (збитків) банку, та/або пов`язаних із банком осіб та/або інших осіб, які внаслідок таких рішень, дій або бездіяльності прямо чи опосередковано отримали майнову вигоду, з вимогами про відшкодування на користь Фонду шкоди (збитків), завданої банку у розмірі недостатності майна банку для задоволення вимог всіх кредиторів, а у випадку невиконання вказаними особами вимог - виконати приписи ч. 6 ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» - стягнути збитки, завдані банку в судовому порядку.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 26 грудня 2024 року відмовлено у відкритті провадження за позовною заявою ОСОБА_1 .

Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду, адвокат Сацюк В.В., який діє в інтересах ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу. Просив оскаржувану ухвалу суду першої інстанції скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. Посилається на те, що судом було порушено норми процесуального права. Зазначає, що даний спір має приватноправовий характер, оскільки він обумовлений порушенням приватного права, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин. Спірні правовідносини обумовлені незадоволенням кредиторських вимог позивача. Таким чином, заявлені вимоги підлягають розгляду за правилами цивільного судочинства. Крім того, звертає увагу на те, що позивач вже звертався з аналогічним позовом до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «ФІДОБАНК» до Окружного адміністративного суду міста Києва. Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 січня 2022 року в справі №640/38917/21 позивачу було відмовлено у відкритті провадження в адміністративній справі з тих підстав, що його вимоги не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства. У зв`язку із наведеним, у позивача відсутні підстави вважати ухвалу суду першої інстанції про відмову у відкритті провадження з зазначених судом підстав обґрунтованою.

В судовому засіданні адвокат Пархоменко О.О., яка діє в інтересах ОСОБА_1 , апеляційну скаргу підтримала, просила її задовольнити з наведених у ній підстав.

Представник Фонду гарантування вкладів фізичних осіб в судове засідання не з`явився, про час та місце апеляційного розгляду справи повідомлений належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за його відсутності.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої ухвали, заслухавши суддю-доповідача, пояснення особи, яка з`явилася в судове засідання, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Постановляючи ухвалу про відмову у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про визнання бездіяльності неправомірною та зобов`язання вчинити дії, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами виник спір щодо захисту прав, свобод і інтересів позивача у відносинах з суб`єктом владних повноважень, на якого державою покладено здійснення владних управлінських функцій, які за своїм змістом є публічно-правовими відносинами, тому відповідно до ст. 19 ЦПК України даний спір не підлягає розгляду судами загальної юрисдикції.

Колегія суддів вважає, що така ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню з огляду на наступне.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 ст. 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне (справи за позовами, що виникають із будь-яких правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства), по-друге, суб`єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа).

Отже, у порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Згідно частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Пунктом 1 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України обумовлено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Визначення публічно-правового спору міститься у пункті 2 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України та означає спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Отже, публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад, а участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий.

До компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин. Публічно-правовий спір має свою особливість суб`єктного складу - участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для класифікації спору як публічно-правового.

Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника.

Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин. Спір є приватноправовим також у тому випадку, якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Як вбачається з матеріалів позовної заяви, звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що його позов направлений за захист його приватноправових прав, порушених внаслідок незадоволення його вимог.

Також, позивач зазначив, що він з аналогічним позовом вже звертався до Окружного адміністративного суду міста Києва. Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 січня 2022 року в справі №640/38917/21 йому було відмовлено у відкритті провадження в адміністративній справі з тих підстав, що його вимоги не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.

До позовної заяви позивач долучив копію вказаної ухвали Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 січня 2022 року та роздруківку з сайту суду.

При цьому за змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Як вказує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), у пункті 1 статті 6 Конвенції закріплене "право на суд" разом із правом на доступ до суду, тобто правом звертатися до суду з цивільними скаргами, що складають єдине ціле (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі "Ґолдер проти Сполученого Королівства" (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року, заява № 4451/70, § 36). Проте такі права не є абсолютними та можуть бути обмежені, але лише таким способом і до такої міри, що не порушує сутність цих прав (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі "Станєв проти Болгарії" (Stanev v. Bulgaria) від 17 січня 2012 року, заява № 36760/06, § 230).

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (стаття 13 Конвенції).

ЄСПЛ неодноразово встановлював порушення Україною Конвенції через наявність юрисдикційних конфліктів між національними судами (див. mutatis mutandis рішення від 9 грудня 2010 року у справі "Буланов та Купчик проти України" (Bulanov and Kupchik v. Ukraine, заяви № 7714/06 і № 23654/08), у якому ЄСПЛ встановив порушення пункту 1 статті 6 Конвенції через відсутність у заявників доступу до суду касаційної інстанції, бо відмова Вищого адміністративного суду України розглянути їхні касаційні скарги всупереч ухвалам Верховного Суду України не тільки позбавила заявників доступу до суду, але й знівелювала авторитет судової влади; крім того, ЄСПЛ вказав, що держава має забезпечити наявність засобів для ефективного та швидкого вирішення спорів щодо судової юрисдикції (§ 27-28, 38-40); рішення від 1 грудня 2011 року у справі "Андрієвська проти України" (Andriyevska v. Ukraine, заява № 34036/06), у якому ЄСПЛ визнав порушення пункту 1 статті 6 Конвенції з огляду на те, що Вищий адміністративний суд України відмовив у відкритті касаційного провадження за скаргою заявниці через те, що її справа мала цивільний, а не адміністративний характер, і тому касаційною інстанцією мав бути Верховний Суд України; натомість останній відмовив у відкритті касаційного провадження, зазначивши, що судом касаційної інстанції у справі заявниці є саме Вищий адміністративний суд України (§ 13-14, 23, 25-26); рішення від 17 січня 2013 року у справі "Мосендз проти України" (Mosendz v. Ukraine, заява № 52013/08), в якому ЄСПЛ визнав, що заявник був позбавлений ефективного національного засобу юридичного захисту, гарантованого статтею 13 Конвенції через наявність юрисдикційних конфліктів між цивільними й адміністративними судами (§ 116, 119, 122-125); рішення від 21 грудня 2017 року у справі "Шестопалова проти України" (Shestopalova v. Ukraine, заява № 55339/07), у якому ЄСПЛ виснував, що заявниця була позбавлена права на доступ до суду всупереч пункту 1 статті 6 Конвенції, бо національні суди надавали суперечливі роз`яснення стосовно їхньої юрисдикції у справі заявниці, а Вищий адміністративний суд України не виконав рішення Верховного Суду України щодо розгляду позову заявниці за правилами адміністративного судочинства (§ 13, 18-24)).

Про недопустимість юрисдикційних конфліктів між судами також звертала і Велика Палата Верховного Суду (постанова від 08 червня 2022 року в справі №362/643/21).

Разом з тим, суд першої інстанції не врахував наведених доводів позивача ОСОБА_1 , що були наведені у позовній заяві, не дослідив та не надав оцінки а копії ухвали Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 січня 2022 року в справі №640/38917/21 та роздруківці з сайту Окружного адміністративного суду міста Києва, у зв`язку з чим дійшов передчасного висновку про наявність підстав для відмови у відкритті провадження в справі відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України.

Враховуючи викладене, ухвала Шевченківського районного суду м. Києва від 26 грудня 2024 року підлягає скасуванню з направленням справи за позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про визнання бездіяльності неправомірною та зобов`язання вчинити дії, для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 374, 379, 381-383 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Сацюка Віталія Валерійовича, подану в інтересах ОСОБА_1 , задовольнити.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 26 грудня 2024 року скасувати, а справу за позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про визнання бездіяльності неправомірною та зобов`язання вчинити дії, направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню не підлягає.

Повне судове рішення складено 20 березня 2025 року.

Суддя-доповідач

Судді