ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2025 року

м. Київ

справа № 346/3913/22

провадження № 61-4965св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 ,

суб`єкт оскарження - державний виконавецьКоломийського відділу державної виконавчої служби у Коломийському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Кушицька Мар`яна Василівна,

заінтересована особа - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 про визнання неправомірною та скасування постанови державного виконавцяКоломийського відділу державної виконавчої служби у Коломийському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Кушицької Мар`яни Василівни про відкриття виконавчого провадження, заінтересована особа - ОСОБА_2 ,

за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Цуркан Данієли Юріївни на постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 22 лютого 2024 року у складі колегії суддів: Мальцевої Є. Є., Девляшевського В. А, Баркова В. М.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст вимог скарги

У липні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою, в якій просив визнати неправомірною та скасувати постанову Коломийського відділу державної виконавчої служби у Коломийському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (далі - Коломийський ВДВС) від 01 лютого 2023 року про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_1 щодо примусового виконання судового наказу № 346/3913/22, виданого 24 жовтня 2022 року Коломийським міськрайонним судом Івано-Франківської області, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання їх малолітнього сина ОСОБА_3 в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця.

Обґрунтовуючи вимоги скарги, ОСОБА_1 посилався на те, що 01 лютого 2023 року державний виконавець Коломийського ВДВС Кушицька М. В. відкрила виконавче провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання судового наказу № 346/3913/22, виданого 24 жовтня 2022 року Коломийським міськрайонним судом Івано-Франківської області про стягнення з нього на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання їх малолітнього сина.

Вважає оскаржувану постанову про відкриття виконавчого провадження незаконною з огляду на те, що місце відкриття виконавчого провадження не відповідає адресі зареєстрованого місця проживання заявника, внаслідок чого не було підстав для відкриття виконавчого провадження.

Також вказував, що повідомляв виконавчу службу про місце проживання, де він зареєстрований та фактично проживає, проте державний виконавець не передав виконавче провадження на виконання в інший відповідний орган ДВС за місцем проживання боржника.

Вважає, що дії, вчинені державним виконавцем, а саме відкриття виконавчого провадження, є незаконними та порушують його права як боржника у виконавчому провадженні.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції

Коломийський міськрайонний суд Івано-Франківської області ухвалою від 15 січня 2024 року скаргу задовольнив. Визнав неправомірною та скасував постанову, прийняту державним виконавцем Коломийського ВДВС Кушицькою М. В. 01 лютого 2023 року про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_1 щодо примусового виконання судового наказу № 346/3913/22, виданого 24 жовтня 2022 року Коломийським міськрайонним судом Івано-Франківської області, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання їх малолітнього сина ОСОБА_3 в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця.

Суд першої інстанції мотивував ухвалу тим, що державний виконавець, прийнявши оскаржувану постанову про відкриття виконавчого провадження за повідомленим стягувачем місцем проживання боржника, яка не є його (боржника) зареєстрованим місцем проживання, діяв протиправно.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Івано-Франківський апеляційний суд постановою від 22 лютого 2024 року апеляційні скарги Коломийського ВДВС та ОСОБА_2 задовольнив. Ухвалу Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 15 січня 2024 року скасував та ухвалив нове рішення, яким у задоволенні скарги відмовив. Вирішив питання про розподіл судових витрат.

Суд апеляційної інстанції мотивував постанову тим, що суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про задоволення скарги, оскільки помилка при здійсненні виконавчого провадження не є наслідком дій та/чи бездіяльності державного виконавця, а допущена унаслідок повідомлення стягувачем неповних та недостовірних даних про особу боржника суду та, відповідно, державному виконавцю.

Короткий зміст касаційної скарги та її узагальнені аргументи, позиції інших учасників справи

У березні 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Цуркан Д. Ю. подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 22 лютого 2024 року та залишити в силі ухвалу суду першої інстанції.

Як на підставу касаційного оскарження судових рішень посилалася на те, що суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 15 липня 2021 року у справі № 380/9335/20, від 31 березня 2021 року у справі № 380/7750/20, від 21 жовтня 2021 року у справі № 300/2557/20, від 09 грудня 2021 року у справі № 160/1334/21, від 31 липня 2019 року у справі № 554/13475/15-ц.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд, погодившись із судом першої інстанції в частині того, що оскаржувана постанова про відкриття виконавчого провадження порушує права та інтереси ОСОБА_1 як боржника у виконавчому провадженні № НОМЕР_1, оскільки воно відкрите з порушеннями статті 24 Закону України «Про виконавче провадження», проте відмовив йому в задоволенні скарги, поданої з метою захисту (поновлення) такого порушеного права.

У травні 2024 року Коломийський ВДВС подав відзив на касаційну скаргу, в якому просив залишити її без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки це судове рішення є законним та обґрунтованим, суд правильно застосував норми процесуального права відповідно до встановлених фактичних обставин справи, дав належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 07 травня 2024 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

20 травня 2024 року справа надійшла до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи

Суди попередніх інстанцій встановили, що 24 жовтня 2022 року Коломийський міськрайонний суд Івано-Франківської області видав судовий наказ № 346/3913/22, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання їх малолітнього сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця.

В зазначеному судовому наказі зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_1 як боржника вказано адресу: АДРЕСА_1 .

01 лютого 2023 року стягувач ОСОБА_2 звернулась до вказаного Коломийського ВДВС із заявою про відкриття виконавчого провадження, зазначивши те саме місце проживання, що і в судовому наказі № 346/3913/22.

Постановою державного виконавця Коломийського ВДВС Кушицької М. В. від 01 лютого 2023 року відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1 щодо примусового виконання цього судового наказу.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, перевіривши правильність застосування судами норм права в межах касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права

Згідно з пунктом 9 частини другої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України, і судове рішення є обов`язковим до виконання.

Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Частиною першою статті 18 ЦПК України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (стаття 1 Закону України «Про виконавче провадження»).

Виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (частина перша статті 18 Закону України «Про виконавче провадження»).

Сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи (стаття 447 ЦПК України).

У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги (частини друга - третя статті 451 ЦПК України).

У частині першій статті 24 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. Право вибору місця відкриття виконавчого провадження між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії щодо виконання рішення на території, на яку поширюються їхні функції, належить стягувачу.

У статті 163 ЦПК України передбачено, що заява про видачу судового наказу подається до суду у письмовій формі та підписується заявником або його представником. У заяві повинно бути зазначено: 1) найменування суду, до якого подається заява; 2) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) заявника і боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України заявника та боржника, реєстраційний номер облікової картки платника податків заявника та боржника (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта заявника та боржника (для фізичних осіб - громадян України), а також інші дані, якщо вони відомі заявнику, які ідентифікують боржника, відомості про наявність або відсутність електронного кабінету; 3) ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) представника заявника, якщо заява подається представником, його місце проживання або місцезнаходження; 4) вимоги заявника і обставини, на яких вони ґрунтуються; 5) перелік доказів, якими заявник обґрунтовує обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

Відповідно до частини першої статті 168 ЦПК у судовому наказі зазначаються, зокрема, місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб) стягувана і боржника.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 22 квітня 2020 року у справі № 641/7824/18 (провадження № 61-10355св19) вказано, що «завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В порядку судового контролю за виконанням судових рішень такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси сторони виконавчого провадження порушені, а скаржник використовує цивільне судочинство для такого захисту. По своїй суті ініціювання справи щодо судового контролю за виконанням судових рішень не для захисту прав та інтересів є недопустимим».

У постанові Верховного Суду від 27 липня 2023 року у справі № 211/4347/15-ц (провадження № 61-4965св22) зроблено такі висновки: «вимога про зазначення місцезнаходження (для юридичних осіб) або місця проживання чи перебування (для фізичних осіб) проходить через цілу низку процесуальних документів - як тих, що надаються сторонами, так і тих, що ухвалюються судом. З огляду на обов`язок суду щодо належного повідомлення учасників справи про судові засідання та належне направлення процесуальних документів, можна стверджувати, що суд тримає під контролем відповідність інформації про місцезнаходження, місце проживання (перебування) учасників справи.

Отже, завдяки зазначеним вище вимогам процесуального закону та за умови належного виконання процесуальних обов`язків й незловживання учасниками судового процесу процесуальними правами презюмується правильність інформації про місцезнаходження, місце проживання (перебування) боржника і стягувача, що зазначені у виконавчому документі, який видається судом. З урахуванням викладеного, немає підстав вимагати від виконавця здійснення додаткової перевірки інформації про місцезнаходження, місце проживання (перебування) боржника і стягувана під час відкриття виконавчого провадження.

Водночас перед прийняттям виконавчого документа, пред`явленого до виконання, виконавець має упевнитись, що адреса місцезнаходження, місця проживання (перебування) боржника належить до території виконавчого округу приватного виконавця.

Лише якщо виконавчий документ пред`явлено стягувачем не за місцем виконання (тобто місцезнаходження, місце проживання (перебування) боржника, зазначене у виконавчому документі, є таким, що не може бути місцем виконання для виконавця, якому пред`явлено виконавчий документ) виконавець зобов`язаний повернути виконавчий документ стягувачу (пункт 10 частина четверта статті 4 Закону України «Про виконавче провадження»).

У разі невідповідності виконавчого документа вимогам, передбаченим статтею 4 Закону України «Про виконавче провадження», стягувач має право звернутися до суду чи іншого органу (посадової особи), що видав виконавчий документ, щодо приведення його у відповідність із зазначеними вимогами.

Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом. Закон не містить норми, що встановлює безпосередньо обов`язок виконавця перевірити інформацію про місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб) сторін виконавчого провадження.

Якщо інформація про місцезнаходження, місце проживання (перебування) боржника, що міститься у виконавчому документі не викликає сумнівів в її достовірності, виконавець не має підстав для перевірки цієї інформації».

У постанові Верховного Суду у від 16 вересня 2020 року у справі № 699/165/13-ц (провадження № 61-1293св20) зазначено, що: «отримавши від стягувача документи, в яких міститься інформація щодо місця проживання боржника у м. Києві, приватний виконавець на законних підставах відкрив виконавче провадження в межах свого територіального округу. Оскільки ні виконавчий документ, ні заява стягувача не містила іншу інформацію щодо місця проживання боржника, виконавчий документ на момент його прийняття приватним виконавцем не підлягав поверненню, а тому суди першої та апеляційної інстанцій дійшли помилкових висновків про визнання неправомірними дій приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Ляпіна Д. В. щодо прийняття до виконання виконавчого листа, виданого Корсунь-Шевченківським районним судом Черкаської області 17 квітня 2014 року, визнання протиправними та скасування постанов приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Ляпіна Д. В. про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_4 від 24 червня 2019 року, про арешт майна та коштів боржника від 26 червня 2019 року та від 01 липня 2019 року.

Висновки судів першої та апеляційної інстанцій щодо факту обізнаності стягувача про зміну місця реєстрації боржника ОСОБА_1 із міста Києва на Київську область є такими, що зроблені на припущеннях, проте вказані обставини не впливають на законність відкриття приватним виконавцем, на підставі наявних у нього відомостей про зареєстроване місце проживання боржника у м. Києві, виконавчого провадження та проведення ним подальших дій з виконання судового рішення в межах наданих йому повноважень, зокрема накладення арешту на майно боржника.

При цьому, чинним законодавством України не передбачений обов`язок приватного виконавця перевіряти зареєстроване місце проживання боржника на стадії відкриття виконавчого провадження».

У справі, яка переглядається, апеляційний суд встановив, що у судовому наказі № 346/3913/22 та у заяві стягувача була зазначена однакова адреса місця проживання ОСОБА_1 , а саме: АДРЕСА_1 .

Доказів на підтвердження того, що на час відкриття виконавчого провадження державному виконавцю була відома інша адреса проживання боржника, матеріали справи не містять.

Встановивши зазначені обставини та врахувавши, що виконавець не зобов`язаний був перевіряти місце проживання боржника при вирішенні питання про відкриття виконавчого провадження, апеляційний суд зробив обґрунтований висновок про відмову в задоволенні скарги.

При цьому колегія суддів взяла до уваги і те, що державний виконавець 27 лютого 2024 року передав виконавчий документ за належністю до виконавчої служби за місцем реєстрації божника.

З огляду на зазначене Верховний Суд дійшов висновку, що аргументи касаційної скарги (в межах доводів та вимог, які стали підставою для відкриття касаційного провадження) не спростовують висновків апеляційного суду, а зводяться до незгоди заявника з ухваленим у справі судовим рішенням та необхідності переоцінки доказів у справі. Водночас суд касаційної інстанції є судом права, а не факту і згідно з вимогами процесуального закону не здійснює переоцінки доказів у зв`язку з тим, що це перебуває поза межами його повноважень.

Ураховуючи конкретні обставини цієї справи, встановлені апеляційним судом, оскаржувана постанова не суперечать правовим висновкам, які зазначені в касаційній скарзі як підстава для відкриття касаційного провадження.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Оскаржувана постанова відповідає вимогам закону, і підстав для її скасування немає.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Цуркан Данієли Юріївни залишити без задоволення.

Постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 22 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко

М. Ю. Тітов