провадження № 22-ц/824/6001/2025 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

21 березня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Фінагеєва В.О. (суддя-доповідач), Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 02 грудня 2024 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Управляюча компанія» «Дім 9000» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги, -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2024 року ТОВ «УК «Дім 9000» звернулося до суду з позовом та просило стягнути з відповідача заборгованість за оплату житлово-комунальних послуг у розмірі 16 936,20 грн., яка складається з основної суми заборгованості у розмірі 15 843,97 грн., 3% річних у розмірі 318,18 грн. та 774,05 грн. - інфляційної складової боргу.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 , споживає житлово-комунальні послуги, при цьому не в повному обсязі виконує зобов`язання по їх оплаті, в зв`язку з чим за ним утворилась заборгованість, яку позивач просить суд стягнути з відповідача з урахуванням нарахованих штрафних санкцій.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 02 грудня 2024 рокупозов ТОВ «УК «Дім 9000»задоволено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції через неправильність встановлення обставин, які мають значення для справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 вказує, що відповідно до даних офіційного сайту Судова влада України, вбачається, що позивач звернувся до суду з позовом 08 листопада 2024 року, однак заборгованість у сумі 15 726,51 грн. була сплачена відповідачем повністю, ще 02 листопада 2024 року, що підтверджується платіжною інструкцією № 8CK3-9C68-MB4Н-А651. Таким чинном, позивач знаючи про погошення заборгованості не повідомив про це суд. Розгляд справи відбувся в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення відповідача, що позбавило його можливості подати докази погашеня заборгованості та заявити відповідні заперечення. Крім того, Постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2022 року № 206 «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану» установлено, що до припинення чи скасування воєнного стану в Україні забороняється нарахування та стягнення, зокрема, інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення населенням плати за житлово-комунальні послуги.

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «УК «Дім 9000» вказує, що доводи апеляційної скарги є безпідставними, не мають законодавчого обґрунтування, через що скарга не може бути задоволена, оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено рішення з додержанням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

У відповідності до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч. 3 ст. 369 ЦПК України, з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що ТОВ «УК «Дім 9000» забезпечує утримання будинку і прибудинкової території за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідач ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 7).

Згідно з розрахунком заборгованості з 01 січня 2024 року по 01 вересня 2024 року у відповідача утворилась заборгованість за оплату житлово-комунальних послуг у розмірі 16 936,20 грн., яка складається з основної суми заборгованості у розмірі 15 843,97 грн., 3% річних у розмірі 318,18 грн. та 774,05 грн. - інфляційної складової боргу (а.с. 32).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості і доведеності.

Апеляційний суд не погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відносини, що виникають у процесі надання та споживання житлово-комунальних послуг регламентуються Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», виконавець комунальної послуги - суб`єкт господарювання, що надає комунальну послугу споживачу відповідно до умов договору. Житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до житлово-комунальних послуг належить житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком, яка включає утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньобудинкових систем (крім обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо; поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку.

Частиною 1 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що споживач має право: одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів (п. 1); без додаткової оплати одержувати від виконавця житлово-комунальних послуг інформацію про ціни/тарифи, загальну вартість місячного платежу, структуру ціни/тарифу, норми споживання та порядок надання відповідної послуги, а також про її споживчі властивості (п. 2); на усунення протягом строку, встановленого договорами про надання житлово-комунальних послуг або законодавством, виявлених недоліків у наданні житлово-комунальних послуг (п. 4); на зменшення у встановленому законодавством порядку розміру плати за житлово-комунальні послуги у разі їх ненадання, надання не в повному обсязі або зниження їхньої якості (п. 5); складати та підписувати акти-претензії у зв`язку з порушенням порядку надання житлово-комунальних послуг, зміною їхніх споживчих властивостей та перевищенням строків проведення аварійно-відновних робіт (п. 9).

Згідно з частиною першою статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором (ч. 1 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).

Частиною першою статті 16 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що порядок надання житлово-комунальних послуг, їх якісні та кількісні показники мають відповідати умовам договору та вимогам законодавства.

У частині першій статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

Такому праву прямо відповідає визначений у пункті 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

У відповідності до змісту частини третьої статті 6, частини першої статті 630 ЦК України, статей 19-21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», умови типового договору, що набули юридично обов`язкового значення в силу актів цивільного законодавства, є обов`язковими для сторін договору.

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до вимог закону, умов договору. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається крім випадків, передбачених законом.

Звертаючись з апеляційною скаргою, відповідач вказував, що ним, станом на день ухвалення оскаржуваного рішення, сплачено у повному обсязі заборгованість перед позивачем.

На підтвердження вказаних обставин відповідач до апеляційної скарги долучив копію платіжної інструкцієї № 8CK3-9C68-MB4Н-А651 від 02 листопада 2024 року на суму 15 726,51 грн.

Колегія суддів вважає за можливе прийняти додані до апеляційної скарги докази на підтвердження вимог апеляційної скарги, оскільки як вбачається з матеріалів справи відповідач не отримував ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 11 листопада 2024 року про відкриття провадження та копію позовної заяви з додатками.

При цьому, позивач не повідомив суд першої інстанції про те, що, як на час відкриття провадження по справі, так і на момент ухвалення рішення судом першої інстанції, відповідачем внесені кошти на погашення заборгованості у повному обсязі.

Колегією суддів не беруться до уваги доводи позивача про те, що позивач звернувся з позовною заявою до Дарницького районного суду міста Києва засобами поштового зв`язку 29 жовтня 2024 року, що підтверджується копією опису до вкладення та копією фіскального чеку за штрихкодовим номером № 658.

Відповідно до відомостей з АТ «Укрпошта» вбачається, що лист за штрихкодовим номером № 658 був отриманий судом 07 листопада 2024 року. Разом з тим, позивачу було достемення відомо про погашення відповідачем заборгованості на момент ухвалення судом рішення та відкриття провадження у справі. При цьому позивач позовних вимог не змінював. Розгляд справи відбувся у відсутність відповідача, який не був обізнаний щодо пред`ялення позову до нього.

Наведені обставини залишилися поза увагою суду першої інстанції, що призвело до покладення на відповідача обов`язку, який у нього в силу вимог закону відсутній, з огляду на наступне.

Колегія суддів перевіривши розрахунок заборгованості позивача та копію платіжної інструкцієї надану відповідачем встановила, що вказаний платіж здійснено до подачі позовної заяви до суду, однак, не відображено у розрахунку заборгованості, наданому позивачем.

Крім того, позивачем було нараховано заборгованість з 01 січня 2024 року, разом з тим, ОСОБА_1 є власником квартири з 17 січня 2024 року, що свідчить про відсутність підстав для нарахування заборгованості до з 17 січня 2024 року.

Таким чином, заборгованість за січень 2024 року підлягала до нарахування за період з 17 січня 2024 року по 31 січня 2024 року, та повинна була становити 665,53 грн. (1213,62:31*17).

За таких обставин, загальний розмірі заборгованості становив 15 295,88 грн.

Враховуючи, що позивачем було сплачено 15 726,51 грн. заборгованість за комунальні послуги у ОСОБА_1 відсутня, переплата складає 548,09 грн.

Отже, апеляційний суд приходить до висновку, що підстави для стягнення з відповідача заборгованості за комунальні послуги за період з 17 січня 2024 року по 01 вересня 2024 року відсутні.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 05 березня 2022 року № 206 «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану» установлено, що до припинення чи скасування воєнного стану в Україні забороняється нарахування та стягнення, зокрема, інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення населенням плати за житлово-комунальні послуги, апеляційний суд відхиляє виходячи з наступного.

За змістом статті 625 ЦК України нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності (спеціальним видом цивільно-правової відповідальності) боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, законодавець визначає обов`язок боржника сплатити на вимогу кредитора суму боргу з урахування рівня інфляції за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті, та три проценти річних за увесь час прострочення, тобто з моменту порушення грошового зобов`язання до момент його усунення.

На правовідносини, що виникли між учасниками справи, поширюється дія частини 2 статті 625 ЦК України, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.

При цьому, колегією суддів враховується, що згідно з Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України №2102-ІХ від 24.02.2022 «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 року строком на 30 діб, який в подальшому неодноразово продовжувався та триває по цей час.

Постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2022 року № 206 «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану» було визначено, що до припинення чи скасування воєнного стану в Україні забороняється: нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення населенням плати за житлово-комунальні послуги.

Разом з тим, зазначена постанова в редакції від 27 квітня 2023 року не містить таких обмежень. У зв`язку з чим у позивача виникло право на стягнення 3 % річних та інфляційної складової боргу за період з 17 січня 2024 року по вересень 2024 року.

Вирішуючи позовні вимоги в цій частині апеляційний суд приходить до висновку, що підстав до задоволення позову в цій частині немає, виходячи з наступного.

Так, враховуючи правову природу 3% річних та інфляційних втрат, що передбачені ст. 625 ЦК України, зазначені нарахування здійснюються на кожен щомісячний платіж, який не був здійснений боржником у строк визначений законом чи договором.

Заявляючи вимогу про стягнення з відповідача 774,05 грн. - втрат від інфляції, 318,18 грн. - 3% річних, позивач не надав суду розрахунку, який би враховував, як суму боргу станом на конкретний місяць, так і дату та суму здійснених відповідачем платежів в рахунок оплати комунальних послуг, яка не була вчасно враховані позивачем.

Наданий суду розрахунок зроблений з урахування заборгованості з 01 січня 2024 року, про що позивач зазначає в своїй позовній заяві (а.с. 2), яка не існувала до 17 січня 2024 року.

У звязку з цим, визначення суми боргу за наступні місяці проведено з урахуванням не існуючого боргу, а відтак і нарахування 3% річних та інфляційних на невірно визначений борг, на вимогах закону не грунтується.

За змістом ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, позивачем не доведоно розмір 3% та іфляційних, які мають бути стягнуті з відповідача, що має наслідком відмову в задоволенні позову у цій частині.

Розглядаючи справу по суті, суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, не ґрунтуються на наявних у справі доказах, що у відповідності до ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення по суті вимог позивача.

Згідно з вимогами п. п. в) п. 4 ч.1 ст. 382 ЦПК України у резолютивній частині постанови апеляційного суду зазначається щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Враховуючи положення ст. 141 ЦПК України відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За змістом частин першої, п. 1, 2 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу, витрати пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи.

Відповідно до положень частин першої, другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина третя статті 137 ЦПК України).

Відповідно до частин четвертої-шостої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При подачі апеляційної скарги представник ОСОБА_1 , адвокат Маринушкін А.Г. просив стягнути з позивача витрати на правову допомогу у розмірі 4 000,00 грн.

На підтвердження понесення таких витрат представник позивача надав Договір № 25/2024 про надання правничої (правової) допомоги від 10 грудня 2024 року, укладеного між ОСОБА_1 та Адвокатським бюро «Арсена Марнушкіна», ордер на надання правничої допомоги від 11 грудня 2024 року, детальний опис виконаних робіт за договором № 25/2024 про надання правничої (правової) допомоги від 10 грудня 2024 року та платіжну інструкцію від 11 грудня 2024 року на суму 4 000,00 грн.

Позивачем не вказувалось на невідповідність заявленої до стягнення суми витрат на професійну правничу допомогу критерію реальності адвокатських витрат, неспівмірності понесених відповідачем витрат, необхідності та наявності підстав до зменшення їх розміру.

Судом враховується, що за результатами апеляційного розгляду справи, апеляційна скарга відповідача підлягає задоволенню.

Оскільки відповідачем підтверджено належними та допустимими доказами розмір витрат понесених на правову допомогу, а позивач не надав доказів невідповідності заявленої до стягнення суми складності справи та обсягу виконаної адвокатом роботи, апеляційний суд дійшов висновку про задоволення вимог про стягнення з позивача на користь відповідача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 4 000,00 грн.

При подачі апеляційної скарги ОСОБА_1 сплатив 3 633,60грн. судового збору.

Оскільки апеляційний суд задовольняє апеляційну скаргу ОСОБА_1 , з позивача на користь відповідача належить стягнути судовий збір у розмірі3 633,60 грн.

На підставі викладеного, керуючись статтями 374, 376, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 02 грудня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Управляюча компанія» «Дім 9000» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Управляюча компанія» «Дім 9000», місце знаходження: м. Київ, вул. Нижній Вал, 17/8, оф. 6, ідентифікаційний код - 44162623 на котристь ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 судовий збір у розмірі 3 633,60(три тисячі шістсот тридцять три) гривні 60 копійок та витрати на правову допомогу у розмірі 4 000,00 (чотири тисячі) гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених частиною 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Судді Фінагеєв В.О.

Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.