П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 березня 2025 року м. Київ

Справа №757/7076/24-ц

Апеляційне провадження №22-ц/824/1023/2025

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: Соколової В.В.

суддів: Верланова С.М., Поліщук Н.В.

за участю секретаря Цюрпіти Д.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва, ухваленого під головуванням судді Звонарьова В.О. 21 березня 2024 року у м. Києві, дата складення повного тексту рішення не зазначена, у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, третя особа: Державна установа «Дніпровська установа виконання покарань (№ 4)» про відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В

У лютому 2024 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з вищевказаним позовом, в якому просила стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу України моральну шкоду в розмірі 300000,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 09 вересня 2019 року по 18 жовтня 2022 року, позивач утримувалася у Державній установі «Дніпровська установа виконання покарань (№ 4)» - установі для тримання осіб під вартою, яке в умовах даної установи було таким, що принижує її гідність, а також, що з нею поводились всупереч нормам статті 3 Конвенції.

Відповідно до листа Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№4)» від 04 листопада 2022 року № 4/5-15463, позивач у період з 09 вересня 2019 року по 18 жовтня 2022 року трималася під вартою у Державній установі «Дніпровська установа виконання покарань (№4)», в камерах: №1056, площею 13,8 квадратних метрів, розрахована на 3 особи; №1063, площею 12,8 квадратних метрів, розрахована на 3 особи; № 1051, площею 13,6 квадратних метрів, розрахована на 3 особи.

Вказані камери не провітрювалися, вікна в камерах не відкривалися, була відсутня належна вентиляція, що негативно впливало на здоров`я. Враховуючи, що у камерах були курці, позивач вимушена була бути пасивним курцем. У камерах було недостатнє опалення взимку, оскільки система опалення прогнила та замулена, а використання електричних обігрівачів заборонено. Освітлення в камерах часто вимикали, оскільки проводка застаріла, а природного та штучного освітлення було недостатньо для роботи з документами по справі та читання літератури, що негативно впливало на зір. У камерах відсутнє безперебійне водопостачання в силу того, що система водопостачання знаходилась в аварійному стані, воду неможливо було пити, так як вона не відповідала санітарним нормам. Відсутнє постачання гарячої води до камерних приміщень погіршувало дотримання санітарних норм особистої гігієни. Один раз на тиждень надавалась можливість прийняти душ, що приводило до антисанітарії в камерах, особливо влітку. На прийняття душу відводилось 15-20 хвилин, в якому відсутні санітарно-гігієнічні умови, на стінах була пліснява та наліт невідомого походження, що призводило до появлення в ув`язнених грибка на ногах. Можливість випрати брудну білизну надавалась один раз на тиждень, що в умовах великого скупчення людей погано відображалось на санітарних умовах житлових приміщень та особистій гігієні заарештованих. Матраци та ковдри, які видавались, були розірвані, мали брудний вид, в яких також були клопи та воші. Від тривалого використання м`яка начинка матраців ущільнена по їх краях, що фактично не дозволяло використовувати матраци за їх призначенням. Туалет в камері розташований у кутку, який лише з однієї сторони мав перегородку від умивальника та знаходився в 70 сантиметрах від найближчого ліжка. На вході до туалету не було дверей чи ширми, туалет не обладнаний бачком для змиву води та в ньому відсутня вентиляція, що змушувало користуватись ним дуже рідко, внаслідок чого у позивача було порушення функціонування кишечника, що призводило до болісних відчуттів в шлунку.

У слідчому ізоляторі були відсутні відповідні препарати, обладнання й спеціалісти для діагностики, медичного обстеження і лікування захворювань. Харчування було недостатнє та неякісне, їжа була одноманітна, а для зберігання продуктів харчування, які були нею отриманні у виді посилок або передачі, були відсутні умови. Умови прогулянок, доступу до свіжого повітря та природного освітлення в ізоляторі, зокрема, про недостатній доступ до свіжого повітря та природного освітлення у камерах через розміщення решіток на вікнах, неможливість здійснення прогулянки на свіжому повітрі у достатньо необхідній кількості часу через відсутність необхідних умов. Неодноразові усні скарги позивача на вищевказані порушення умов утримання, висловлювання прокурору по нагляду за додержанням законності в місцях попереднього ув`язнення при прокурорських обходах та керівництва установи, були залишені без уваги, і не призвели до покращення умов тримання у Державній установі «Дніпровська установа виконання покарань (№4)».

Крім того, як стверджує позивач, вона утримувалась в умовах Державній установі «Дніпровська установа виконання покарань (№4)» протягом 3 років 1 місяця 10 днів (1136 календарних днів) більшість часу з яких вона провела у камерах, де на кожного з ув`язнених припадало від 3,0 до 3,5 квадратних метра загальної площі камери, включаючи площу, яку займали меблі та інше устаткування, оскільки камери хоч і розраховані на три спальних місця, фактично завжди тримались чотири особи, одна з яких спала на матраці на підлозі.

У зв`язку з наведеним, позивач, перебуваючи в нелюдських умовах, що принижують гідність особи, просить стягнути моральну шкоду у розмірі 300000,00 грн.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 21 березня 2024 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, третя особа: Державна установа «Дніпровська установа виконання покарань (№ 4)» про відшкодування моральної шкоди - відмовлено.

Рішення суду мотивовано відсутністю доказів протиправності дій чи бездіяльності ДУ «Дніпровська установа виконання покарань (№ 4)», неналежності умов утримання особи та причинного зв`язку між умовами тримання позивача та моральною шкодою, а також приниження її честі і гідності санітарно-гігієнічними умовами утримання.

Не погодилась із вказаним судовим рішенням позивач ОСОБА_1 , її представником подано апеляційну скаргу, в якій зазначається про незаконність та необґрунтованість рішення суду, у зв`язку з неповним дослідженням обставин справи, та їх неправильною оцінкою.

Представник вказує на те, що позивач обґрунтовуючи наявність душевних і фізичних страждань зазначала, що умови тримання в установі покарань суперечили нормам національного законодавства та ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та були такими, що принижують її гідність, оскільки з нею поводились в супереч вказаній статті. Свої вимоги про відшкодування моральної шкоди позивач обґрунтовувала також ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст. 56 Конституції України, ст. ст. 23, 1173 ЦК України, а також просила врахувати правову позицію викладену у постанові Верховного Суду у справі №686/23731/15 від 20 вересня 2018 року та у справі №204/5876/18 від 11 березня 2020 року.

Представник вказує, що позивач надала всі можливі докази у справі та належним чином довела спричинення їй моральної шкоди. Зазначає, що заявлена сума відшкодування цілком знаходиться в межах того мінімального рівня страждань, яке з необхідністю зазначають особи у разі протиправного діяння, в даному випадку - нелюдського поводження, що принижує честі і гідність громадянина.

Представник звертає увагу, що практикою Європейського суду з прав людини визнана презумпція моральної шкоди та зазначає перелік рішень Європейського суду з прав людини. Також представник наводить позицію національних судів в аналогічних справах.

На підставі викладеного, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Третя особа Державна установа «Дніпровська установа виконання покарань (№ 4)» в поясненнях на апеляційну скаргу заперечували проти доводів апеляційної скарги, вказуючи на додержання всіх норм і стандартів при утриманні позивача, на підтвердження також надала світлини місць перебування позивача. На підставі викладеного, просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Учасники справи в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили, тому їх неявка, згідно з ч.2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи апеляційним судом.

В порядку с.с.4,5 ст. 269 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів виходить з такого.

Судом встановлено, що Державна установа «Дніпровська установа виконання покарань (№ 4)» є юридичною особою та за організаційно-правовою формою є державною організацією (установою, закладом), ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 14316882.

З листа Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№4)» від 04 листопада 2022 року № 4/5-15463 вбачається, що ОСОБА_1 у період з 09 вересня 2019 року по 18 жовтня 2022 року трималася під вартою у Державній установі «Дніпровська установа виконання покарань (№4)», в камерах: - камера № 1056, площею 13,8 квадратних метрів, розрахована на 3 особи; - камера № 1063, площею 12,8 квадратних метрів, розрахована на 3 особи; - камера № 1051, площею 13,6 квадратних метрів, розрахована на 3 особи (а.с.15).

Відповідно до відповіді Південно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції від 16 листопада 2022 року № 9-1520-22/с-1158 засуджена ОСОБА_1 прибула до Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№4)» 09 вересня 2019 року та 18 жовтня 2022 року вибула до державної установи «Надержинщинська виправна колонія (№65)» Полтавської області для подальшого відбування покарання.

За час перебування у Державній установі «Дніпровська установа виконання покарань (№4)» ОСОБА_1 утримувалась в камерах: №1056, площею 13,8 квадратних метрів, обладнана 3 спальними місцями; №1063, площею 12,8 квадратних метрів, обладнана 3 спальними місцями; №1051, площею 13,6 квадратних метрів, обладнана 3 спальними місцями. Скарг щодо переповненості камер до керівництва установи не надходило. Зазначені камери, відповідно до нормативних документів, обладнані санітарним вузлом зі зливним механізмом та умивальником. Санвузол відгороджений від житлової площі цегляним парапетом висотою 160 см., що забезпечує повну приватність при справлянні природних потреб. Камери обладнані меблями та інвентарем відповідно до чинного законодавства.

Провітрювання в камерах здійснюється за рахунок обладнаних вентиляційних отворів, що мають спеціальне розташування напроти вікна (над дверима камери), а також систематичного відкриття вікон. Вікна ув'язнені відчиняють самостійно по мірі необхідності. Примусове провітрювання в камерах проводиться кожен день протягом години під час прогулянки засуджених.

Лабораторними обстеженнями рівня азоту діоксиду в камерах державній установі «Дніпровська установа виконання покарань (№ 4)», які проводились Дніпропетровською регіональною державною лабораторією державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів в серпні 2021 року, встановлено що, вміст азоту діоксиду відповідає нормативним значенням згідно Санітарного регламенту, затвердженого наказом МОЗ України № 234 від 24 березня 2016 року.

В листі також вказано, що з метою профілактики і недопущення інфекційних захворювань державною установою ДУВП № 4 щорічно укладається договір з ТОВ «Дезінфекція ДОМ» щодо проведення дератизації та дезінсекції в приміщеннях установи. Систематично проводиться дератизація та дезінсекція камер у відповідності до ст. 30 Закону України «Про забезпечення санітарно-епідеміологічного благополуччя населення». Дані процедури проводяться кожного місяця, про що складається акт здачі-прийняття робіт. Паразити в камері відсутні. Згідно з Правилами внутрішнього розпорядку адміністрацією установи видаються індивідуальні засоби гігієни: зубна щитка, зубна паста, мило, засоби особистої гігієни (для жінок) тільки за заявою ув`язненого чи засудженого та у разі відсутності коштів на його особовому рахунку. Під час перебування в установі заяви від позивача до адміністрації установи на отримання предметів першої необхідності та індивідуальних засобів гігієни не надходило. Надати інформацію щодо видачі ОСОБА_1 постільної білизни не має можливості за відсутністю камерної картки.

Стосовно харчування у листі вказано, що забезпечення установи продуктами харчування здійснюється за рахунок централізованих поставок з бази забезпечення державної установи «Генеральна дирекція Адміністрації ДКВС України». Продукти харчування, які надходять до установи, приймаються комісією за кількістю, якістю та виключно за наявності відповідних документів (сертифікат відповідності, свідоцтво про якість, ветеринарні свідоцтва та інше), шо підтверджують їх якість та безпеку. Харчування засуджених та осіб, узятих під варту, організовано на підставі Постанови Кабінету Міністрів України від 16 червня 1992 № 336. ОСОБА_1 , перебуваючи в установі, харчувалась за загальною нормою. До раціону харчування входить: м'ясо, риба, картопля, макаронні вироби, крупи в асортименті, жири та овочі, чай, цукор та інші продукти харчування. Забезпеченість продуктами харчування осіб, які утримуються в установі, складає 100 % від потреби.

Стосовно миття в лазні відповідач повідомляє, що на підставі діючого законодавства, миття в лазні здійснюється 1 раз на тиждень протягом 40 хвилин (враховуючи час на роздягання та одягання). Засуджені та ув`язнені самостійно розподіляють час, який може бути використаний на одягання (роздягання) або миття під душем. Після миття кожного відділення (групи) засуджених (осіб, взятих під варту) встановлюється перерва не менш 20 хвилин, під час якої проводиться ретельне прибирання приміщень лазні та їх дезінфекція розчинами, які містять хлор, або іншими дезінфекційними засобами. Санітарно-гігієнічні умови в лазні задовільні.

Для підтримання особистої гігієни засуджені (особи, взяті під варту) жіночої статі приймають душ на корпусних відділеннях, але не менше двох разів на тиждень. У зв`язку з тим, що в скарзі конкретно не вказано, в якій душовій кімнаті на стінах наліт невідомого походження, надати відповідь не надається можливим.

Відповідно до журналу «Реєстрації звернень громадян» державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№ 4)», за час перебування в установі, скарги від засудженої ОСОБА_1 щодо неналежних умов тримання до адміністрації установи не надходило (а.с.17-19).

ОСОБА_1 через представника адвоката Сосєдко М.О. в листі від 13 жовтня 2022 року зверталась зі скаргою щодо неналежних умов тримання під вартою в державній установі «Дніпровська установа виконання покарань (№ 4)» до Офісу Генерального прокурора, в якій просила провести перевірку та покращити умови утримання (а.с.22-26).

Відповідач Державна казначейська служба України у відзиві на позовну заяву, вказувала на те, що ДУ «Дніпровська установа виконання покарань (№ 4)» не є органом державної влади, а тому положення ст. 56, ст.ст. 1173,1174 ЦК України не підлягають до застосування. Крім того вказували на недоведеність заявлених позовних вимог, зокрема обставин заподіяння позивачу моральної шкоди, заподіяння її відповідачем, причинно-наслідкового зв`язку та вини (а.с.41-55).

Державною установою «Дніпровська установа виконання покарань (№ 4)» надані світлини місць утримання ОСОБА_1 , а також копія експертного висновку №001898п/22, складеного Дніпропетровською регіональною державною лабораторією державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів 14 вересня 2022 року, згідно з яким предметом дослідження була питна вода, якість якої відповідає вимогам (а.с.98-104).

Положеннями ст.56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Аналогічне положення також міститься у ст.ст. 1173, 1174 ЦК України, які визначають, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, а також їх посадовими чи службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів чи посадових осіб.

Положеннями ст. 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені правилами ст. 1167 ЦК України, відповідно до яких моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно зі ст. 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Відповідно до ст. 48 ЦПК України позивачем і відповідачем у цивільному процесі можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

За змістом положень ст.58 ЦПК України держава бере участь у справі через відповідний орган державної влади відповідно до його компетенції, від імені якого діє його керівник, інша уповноважена особа відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво органу державної влади), або через представника.

Положеннями ж ч.ч. 1,2 ст. 96 ЦК України встановлено, що юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями. Юридична особа відповідає за своїми зобов`язаннями усім належним їй майном.

Статтею 6 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» визначено, що Державна кримінально-виконавча служба України відповідно до закону здійснює правозастосовні та правоохоронні функції і складається з центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань, його територіальних органів управління, кримінально-виконавчої інспекції, установ виконання покарань, слідчих ізоляторів, воєнізованих формувань, навчальних закладів, закладів охорони здоров`я, підприємств установ виконання покарань, інших підприємств, установ і організацій, створених для забезпечення виконання завдань Державної кримінально-виконавчої служби України.

Частиною 1 ст. 7 Кримінально-виконавчого кодексу України визначено, що держава поважає і охороняє права, свободи і законні інтереси засуджених, забезпечує необхідні умови для їх виправлення і ресоціалізації, соціальну і правову захищеність та їх особисту безпеку.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Кримінально-виконавчого кодексу України засуджені мають право, зокрема, на гуманне ставлення до них та на повагу їх людської гідності; засуджені не повинні підлягати жорстокому, нелюдському або такому, що принижує їх гідність, поводженню; на належне матеріально-побутове забезпечення у порядку, встановленому цим Законом та нормативно-правовими актами Міністерства юстиції України.

Частиною 1 ст.115 Кримінально-виконавчого кодексу України передбачено, що особам, які відбувають покарання у виправних і виховних колоніях, створюються необхідні житлово-побутові умови, що відповідають правилам санітарії та гігієни. Засуджені, як правило, тримаються в приміщеннях блочного типу. Норма жилої площі на одного засудженого не може бути менш як чотири квадратні метри, а у лікувальних закладах при виправних колоніях, у виправних колоніях, призначених для тримання і лікування хворих на туберкульоз, у стаціонарі - п`яти квадратних метрів.

У цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема, і представляти державу в суді. Аналогічний за змістом висновок сформульований у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц.

За положеннями ст. ст. 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її завдання - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства (Великої Палати Верховного Суду у постанові від 01 вересня 2020 року у справі №612/3521/16-ц).

За загальним правилом, підставою виникнення зобов`язання з компенсації моральної шкоди є спричинення моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди, завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень, виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала моральної шкоди, та її результатом - моральною шкодою (постанови Верховного Суду від 20 вересня 2021 року у справі №686/8422/20 та від 03 лютого 2022 року у справі № 686/13784/21).

Верховний Суд у постанові від 11 березня 2020 року у справі №204/5876/17 вказав на те, що оскільки відповідачем у позові також визначено Державну казначейську службу України, а по суті таким відповідачем є держава Україна, яка гарантує дотримання прав громадян та інших осіб (іноземців, осіб без громадянства), у тому числі і під час відбування покарання. В разі встановлення порушення таких прав саме за рахунок держави відшкодовується завдана шкода. Таке положення відповідає правовим висновкам, сформульованим Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16.

Державна установа «Дніпровська установа виконання покарань (№ 4)», є складовою Державної кримінально-виконавчої служби України, на яку покладено завдання щодо здійснення державної політики у сфері виконання кримінальних покарань (ст. 1 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України»), отже, є установою, яка шляхом виконання відповідних повноважень здійснює правозастосовні та правоохоронні функції держави Україна. У своїй діяльності державна установа виконання покарань керується, зокрема, кримінально-виконавчим законодавством України, завданням якого, крім іншого, є визначення правового статусу засуджених, гарантій захисту їхніх прав і законних інтересів.

У цій справі позивач вказував, що у період з 16 грудня 2013 року до 25 березня 2015 року він утримувався в Державній установі «Дніпровська установа виконання покарань (№ 4)». Камери, в яких він перебував, не провітрювалися, вікна в камерах не відкривалися, а штучна вентиляція ніколи не працювала. При цьому співкамерник позивача постійно палив цигарки, в результаті чого в камерах постійно стояли клуби тютюнового диму, і позивач змушений був бути пасивним курцем. В камерах були антисанітарні умови: стіни покривала цвіль, були миші, щури, клопи, воші, павуки, таргани; не було необхідних санітарних зручностей. Постільна білизна видавалась в дуже поганому стані і не змінювалась протягом перебування в слідчому ізоляторі. Харчування було погане, їжа була одноманітна. Позивачу, як і іншим ув`язненим його камери, надавалось право митися один раз на тиждень, при цьому, на прийняття душу відводилося 15 хвилин. Санітарно-гігієнічні умови в душі були жахливі - на стінах був наліт невідомого походження. Такі обставини встановили суди першої та апеляційної інстанцій на підставі досліджених доказів.

Верховний Суд погодився з висновком судів попередніх інстанцій про те, що тримання позивача в умовах Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№4)» було таким, що принижує його гідність, що з ОСОБА_1 поводились всупереч нормам статті 3 Конвенції. У цій справі позивач утримувався в Державній установі «Дніпровська установа виконання покарань (№ 4)» у період з 16 грудня 2013 року до 25 березня 2015 року.

Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для присудження позивачу компенсації завданої йому моральної шкоди відповідно до частин першої, другої статті 23 ЦК України, оскільки особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Суд виходить з того, що дії, наведені вище, призвели до приниження гідності позивача протягом тривалого часу.

У зв`язку з наведеним Верховний Суд зазначає, що в межах розгляду цієї справи права позивача, які були порушені бездіяльністю відповідача - Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№ 4)», може бути відновлено шляхом компенсації моральної шкоди у розмірі 5000,00 грн, розмір якої визначено судом за критеріями, що мають істотне значення та належать до характеру порушень, обставин справи з урахуванням критерію справедливості відшкодування.

Аналогічні обставини мали місце і у справі № 204/7119/18, що вбачається з постанови Верховного Суду від 17 червня 2020 року.

Верховний Суд зазначив, що в межах розгляду цієї справи права позивача, які були порушені бездіяльністю відповідача - Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№ 4)», може бути відновлено шляхом компенсації моральної шкоди у розмірі 5000,00 грн, розмір якої визначено судом за критеріями, що мають істотне значення та належать до характеру порушень, обставин справи з урахуванням критерію справедливості відшкодування. Також Верховний Суд вказав на те, що з метою забезпечення сталості та єдності судової практики, однакового застосування норм права Верховний Суд під час ухвалення судового рішення у цій справі врахував висновки суду касаційної інстанції, зроблені у постановах Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі № 204/5876/17-ц, від 22 квітня 2020 року у справі №204/4295/18, від 11 червня 2020 року у справі № 204/5899/18.

Статтею 9 Конституції України визначено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Зокрема, нормами ч.ч. 4,8 ст. 10 ЦПК України (в редакції, чинній на дату подання касаційної скарги)передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У разі невідповідності правового акту міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, суд застосовує міжнародний договір України.

Так, відповідно до ст. 3 Європейської Конвенції з прав людини нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню.

24 січня 1997 року Україна також ратифікувала Європейську конвенцію про запобігання катуванням чи нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню чи покаранню, яка набрала чинності в Україні 01 вересня 1997 року.

Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і протоколів до неї та практику Суду як джерело права.

У рішеннях Європейського суду з прав людини, зокрема у рішеннях у справах «Невмержицький проти України», № 54825/00 від 05 квітня 2005 року , «Мельник проти України» № 72286/01 від 28 березня 2006 року, «Яковенко проти України» № 15825/06 від 25 жовтня 2007 року, «Двойних проти України» № 72277/01 від 12 жовтня 2006 року; «Іглін проти України» № 39908/05 від 12 квітня 2012 року, «Давидов та інші проти України», № 17674/02 і № 39081/02 від 01 липня 2010 року, «Горбатенко проти України» № 13110/21 від 06 жовтня 2022 року Європейський суд з прав людини констатував, що оскільки заявники утримувалися в СІЗО в камерах, де на них припадало площі менше, ніж рекомендовано Україні Європейським комітетом з питань запобігання катуванням чи нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню чи покаранню (4 кв.м.). У зв`язку з браком особистого простору було визнано умови тримання заявників під вартою нелюдськими і такими, що принижують гідність та встановлено, що порушення статті 3 Конвенції.

У справі «Сукачов проти України» № 14057/17 від 30 січня 2020 року Європейський суд з прав людини встановив, що заявник тримався під вартою у Дніпровському слідчому ізоляторі № 3 з липня 2012 року по березень 2017 року, де особистий простій у камерах на одну особу становив від 2,6 кв.м. до 4,3 кв.м., постанови порушення ст. 3 Конвенції у зв`язку з умовами тримання заявника під вартою у Дніпровському СІЗО (за виключенням періодів, коли доступний йому простір був більше ніж 4 кв.м.) У цій справі Суд вказав на те, що встановлене порушення само по собі є достатньою у справедливою сативфакцією.

У справі «Кучер та інші проти України» № 27486/21 від 05 жовтня 2023 року Європейський суд з прав людини вказав, що у керівних справах «Мельник проти України» № 72286/01 від 28 березня 2006 року та «Сукачов проти України» № 14057/17 від 30 січня 2020 року Суд уже встановлював порушення щодо питань аналогічних тим, що розглядаються і вбачав жодних фактів або аргументів, здатних переконати його дійти іншого висновку щодо прийнятності по суті цих скарг. З огляду на свою практику з цього питання Суд вважав, що у цій справі умови тримання заявників під вартою були неналежними. З додатку до цього рішення вбачається, що один із заявників утримувався у Дніпровській установі виконання покарань №4 у період 2018-2021 роки у камері, площа якї становила від 2,5 кв.м. Суд постановив, що ці заяви свідчать про порушення порушення ст.ст. 3,13 Конвенції у зв`язку з умовами тримання заявника під вартою та присудвив грошову компенсацію кожному з заявників.

У справі «Олійник та інші проти України» № 18431/21 від 16 листопада 2023 року Європейський суд з прав людини вказав, що у керівних справах «Мельник проти України» № 72286/01 від 28 березня 2006 року та «Сукачов проти України» № 14057/17 від 30 січня 2020 року Суд уже встановлював порушення щодо питань аналогічних тим, що розглядаються і вбачав жодних фактів або аргументів, здатних переконати його дійти іншого висновку щодо прийнятності по суті цих скарг. З огляду на свою практику з цього питання Суд вважав, що у цій справі умови тримання заявників під вартою були неналежними. З додатку до цього рішення вбачається, що шість заявників утримувались у Дніпровській установі виконання покарань №4 у період 2018-2023 року у камерах площа яких становила від 2,5 кв.м. до 6.4 кв.м. Суд постановив, що ці заяви свідчать про порушення порушення ст.ст. 3,13 Конвенції у зв`язку з умовами тримання заявника під вартою та присудив грошову компенсацію кожному з заявників.

З наведених вище обставин справи вбачається, що позивачу період з 09 вересня 2019 року по 18 жовтня 2022 року трималася під вартою у Державній установі «Дніпровська установа виконання покарань (№4)», в камерах: - камера № 1056, площею 13,8 квадратних метрів, розрахована на 3 особи; - камера №1063, площею 12,8 квадратних метрів, розрахована на 3 особи; - камера № 1051, площею 13,6 квадратних метрів, розрахована на 3 особи. Тобто особистий простій у камерах на одну особу становив від 4,2 до 4,6 кв.м., що відповідає рекомендаціям наданим Україні Європейським комітетом з питань запобігання катуванням чи нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню чи покаранню та положенням Кримінально-виконавчого кодексу України. При цьому матеріали справи не містять даних про те, що в камерах знаходилось більше осіб, ніж розташованих в них ліжок, а також, що позивач зверталась зі скаргами на це під час утримання.

Таким чином, суд зробив правильний висновок, що позивач утримувалася відповідно до норм площі в камері для однієї, взятої під варту, особи. У зв`язку з цим посилання позивача на практику Європейського суду з прав людини слід визнати необґрунтованими.

В обґрунтування позовних вимог, а саме нелюдських умов утримання, позивач зазначає певні незадовільні умови утримання. Вказувала, що камери не провітрювалися, вікна в камерах не відкривалися, була відсутня належна вентиляція, у камерах були курці, мало місце недостатнє опалення взимку, світло часто вимикали, що негативно впливала на здоров`я. Стороною позивача не надано докази на підтвердження таких умов перебування, а також про погіршення її стану здоров`я.

Разом з тим і стороною відповідача, і третьою особою також не надано належних та допустимих доказів на спростування вказаних тверджень. В матеріалах справи наявний лише один акт про належний стан питної води.

Суд першої інстанції вказав на відсутність скарг позивача у період її перебування у Державній установі «Дніпровська установа виконання покарань (№4)». Однак судом не надано оцінки даним про звернення позивача до Офісу Генерального прокурора, що мало місце 13 жовтня 2022 року та відсутність даних про реагування на це звернення.

Особливістю деліктної відповідальності за завдану шкоду є презумпція вини. Тобто відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити сам завдавач шкоди, якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

Враховуючи вищенаведене апеляційний суд приходить до висновку про наявність підстав для присудження позивачу компенсації завданої їй моральної шкоди відповідно до ч.ч. 1,2 ст.23 ЦК України, оскільки особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Суд виходить з того, що дії, наведені вище, призвели до приниження гідності позивача протягом тривалого часу.

У зв`язку з наведеним Верховний Суд зазначає, що в межах розгляду цієї справи права позивача, які були порушені бездіяльністю відповідача - Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№ 4)», може бути відновлено шляхом компенсації моральної шкоди у розмірі 5000,00 грн, розмір якої визначено судом за критеріями, що мають істотне значення та належать до характеру порушень, обставин справи з урахуванням критерію справедливості відшкодування.

Отже, позовні вимоги ОСОБА_1 , з урахуванням розумності і справедливості, підлягають частковому задоволенню шляхом стягнення з держави Україна в особі Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 моральної шкоди в сумі 5000,00 грн, заподіяної внаслідок тримання в умовах Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№ 4)», що принижують гідність та є поводженням всупереч статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

На підставі викладеного вище, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга позивача підлягає до задоволення частково.

Судом першої інстанції не в повному обсязі досліджені обставини справи, не врахована практика суду касаційної інстанції в подібних правовідносинах, яка як вбачається є усталеною, у зв`язку з чим висновки суду не є такими що в повному обсязі відповідають обставинам справи та вимогам чинного законодавства. Тому апеляційний суд приходить до висновку про необхідність скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення про задоволення заявлених позовних вимог частково.

Враховуючи, що апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню, то в силу ст. 141 ЦПК України компенсації підлягають понесені позивачем судові витрати за рахунок відповідача.

При зверненні до суду позивач була звільнена від сплати судового збору, так само і при зверненні з апеляційною скаргою. Проте позивачем при зверненні до суду з позовом та апеляційною скаргою заявлено про понесені судові витрати на правову допомогу: в суді першої інстанції 7000,00 грн, в суді апеляційної інстанції також 7000,00 грн.

Надання такої допомоги підтверджується договором №13/22 від 12 вересня 2022 року, ордером адвоката Сосєдко М.О., актом виконаних робіт від 09 лютого 2024 року та квитанцією від 09 лютого 2024 року про оплату послуг на суму 7000,00 грн (а.с.12-16). На стадії апеляційного розгляду справи до заяви про компенсацію витрат на правничу допомогу понесених у зв`язку з переглядом справи позивачем також надано лише ордер адвоката Сосєдко М.О. (а.с.123). Оскільки позивачем не надано належних доказів на підтвердження понесених судових витрат на стадії апеляційної перегляду заявлена позивачем сума цих витрат не підлягає врахуванню.

Враховуючи, що апеляційним судом встановлені підстави для задоволення заявлених позовних вимог частково, розмір яких становить 1,67%, то стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сума понесених витрат в розмірі 116,90 грн, що є пропорцій ним до задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргуОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 21 березня 2024 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, третя особа: Державна установа «Дніпровська виконання покарання №4» про відшкодування моральної шкоди- задовольнити частково.

Стягнути з держави Україна на користь ОСОБА_1 в порядку відшкодування моральної шкоди суму у розмірі 5000, 00 грн та 116,90 грн судових витрат, а всього 5116 (п`ять тисяч сто шістнадцять гривень) 90 копійок.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач: В.В. Соколова

Судді: С.М. Верланов

Н.В. Поліщук