Справа № 495/3184/21
№ провадження 2/495/1421/2025
ЗАОЧНЕ р і ш е н н я
14 березня 2025 рокум. Білгород-Дністровський
Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області у складі:
головуючого судді: Мишко В.В.
при секретарі судового засідання: Федоровій Л.А.
представника позивача: прокурора Білгород-Дністровської окружної прокуратури -Колісниченко І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 495/3184/21
за позовом Керівника Білгород-Дністровської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Кароліно-Бугазької сільської ради
за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4
про витребування майна,
29.04.2021 року керівник Білгород-Дністровської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Кароліно-Бугазької сільської ради (далі по тексту - позивач) звернувся до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області із позовною заявою до ОСОБА_1 (далі по тексту - відповідач) за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_2 (далі по тексту-третя особа-1), ОСОБА_3 (далі по тексту-третя особа-2) та ОСОБА_4 (далі по тексту-третя особа-3) про припинення права власності на земельну ділянку шляхом її конфіскації на користь держави, припинення права користування земельною ділянкою.
Так, позивач просить суд:
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.04.2021 року, цивільна справа № 495/3184/21 розподілена на суддю Прийомову О.Ю.
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.05.2021 року, у зв`язку із самовідводом судді Прийомової О.Ю., цивільна справа № 495/3184/21 передана на розгляд судді Шевчук Ю.В.
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.11.2023 року, у зв`язку із перебуванням судді Шевчук Ю.В. у тривалій відпустці, цивільна справа № 495/3184/21 передана на розгляд судді Мишку В.В.
Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 15.12.2023 року прийнято до свого провадження цивільну справу № 495/3184/21 за позовною заявою Керівника Білгород- Дністровської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Кароліно-Бугазької сільської ради до ОСОБА_1 за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про витребування майна. По справі призначено підготовче судове засідання.
Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 14.02.2024 року закрито підготовче провадження по справі № 495/3184/21 за позовною заявою Керівника Білгород- Дністровської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Кароліно-Бугазької сільської ради до ОСОБА_1 за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про витребування майна. Справу призначено до судового розгляду.
Представник позивача - Білгород-Дністровської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Кароліно-Бугазької сільської ради - прокурор Колісниченко І.В., в судовому засіданні позовну заяву підтримала в повному обсязі та просила суд її задовольнити, з підстав, викладених в позовній заяві.
Відповідач - ОСОБА_1 та його представник - адвокат Васильєв П.О., відзив або заперечення на позовну заяву до суду не надавали та в судові засідання не з`являлися без поважних причин, про причини неявки суд не повідомляли, будь-яких клопотань не заявляли, про час та місце судового розгляду повідомлялися належним чином.
Треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 своїх пояснень до суду також не надали, в судові засідання не з`явилися, про день, час і місце розгляду справи неодноразово повідомлялися.
Згідно із ч.3 ст.131 Цивільного процесуального кодексу України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.
Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч.1 ст.223 ЦПК України).
Частиною 4 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Відповідно до ч.1 ст.280 Цивільного процесуального кодексу України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:
1)відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання;
2)відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин;
3)відповідач не подав відзив;
4)позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Про заочний розгляд справи суд постановляє ухвалу. Розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою (ст.281 ЦПК України).
Як встановлено матеріалами справи та було вище зазначено, відповідач - ОСОБА_1 був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судові засідання без поважних причин та без повідомлення причин, не подавав відзив, а представник позивача - прокурор Колесніченко І.В., не заперечує проти ухвалення заочного рішення.
Про заочний розгляд справи суд постановляє ухвалу. Розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою (ст.281 ЦПК України).
Враховуючи те, що представник позивача не заперечує щодо розгляду справи за відсутності відповідача, в справі є достатньо доказів для вирішення її по суті, суд ухвалив - розглядати справу у відсутності відповідача, ухвалити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Розглянувши позовну заяву, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази та вислухавши представників позивача, суд дійшов до наступних висновків.
В ході здійснення процесуального керівництва досудовим розслідуванням у вказаному кримінальному провадженні окружною прокуратурою встановлено підстави для здійснення представництва інтересів держави у суді.
В подальшому, ОСОБА_2 згідно договору дарування, укладеного 13.02.2020, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Білоус І.О., здійснено відчуження земельної ділянки на користь ОСОБА_3 , про що до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно згідно рішення від 14.02.2020 №51143886 внесено запис про право власності за №35493852.
Далі, ОСОБА_3 згідно договору дарування, укладеного 18.02.2020, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Білоус І.О., здійснено відчуження земельної ділянки на користь ОСОБА_4 , про що до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно згідно рішення від 18.02.2020 №51197641 внесено запис про право власності за №35545546.
В подальшому, ОСОБА_4 згідно договору купівлі-продажу, укладеного 25.02.2020, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Петченко Ю.А., здійснено відчуження земельної ділянки на користь ОСОБА_1 , про що до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно згідно рішення від 25.02.2020 №51313160 внесено запис про право власності за №35654053.
Позивач зазначив, що вказана вище обставина є безумовним підтвердженням факту неможливістю розгляду питання щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_2 , оскільки станом на день сесії 29 вересня 2015 року такого кадастрового номеру не існувало, він не був присвоєний, земельна ділянка у розумінні положень ст. 79-1 Земельного кодексу України як об`єкт цивільних прав не була сформована, у зв`язку з чим розглядати питання про надання саме цієї земельної ділянки у власність сесія ради не могла ні фізично (оскільки цей номер з`явився лише через чотири роки після сесії), ні юридично (оскільки ділянка не була об`єктом цивільних прав).
На думку позивача, враховуючи, вищенаведені обставини, інформацію Затоківської селищної ради, а також невідповідність дати прийняття рішення Затоківської селищної ради, яким нібито передано ОСОБА_2 спірну земельну ділянку, з датою державної реєстрації земельної ділянки, можна дійти висновку про те, що спірна земельна ділянка незаконно вибула із земель комунальної власності.
Дані обставини і стали підставами для звернення керівника Білгород-Дністровської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Кароліно-Бугазької сільської ради до суду із відповідним позовом.
Відповідно до ч.1 ст.1 Цивільного кодексу України, цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.
Відповідно до ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно із ч.1 ст.4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно з ст. 145 Конституції України права місцевого самоврядування захищаються в судовому порядку.
За змістом статей 317, 318 ЦК України власнику належить право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 321 цього Кодексу).
Здійснення власником свого права власності передусім полягає у безперешкодному, вільному та на власний розсуд використанні всього комплексу правомочностей власника, визначених законом, - володіння, користування, розпорядження майном.
Відповідно до ч. 1 ст.388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Зазначений засіб захисту права власності застосовується у тому випадку, коли власник фактично позбавлений можливості володіти і користуватися належною йому річчю, тобто коли річ незаконно вибуває із його володіння.
Згідно з наведеною нормою власник має право реалізувати своє право на захист шляхом звернення до суду з вимогою про витребування свого майна від добросовісного набувача із дотриманням вимог, передбачених Цивільним кодексом України.
Відповідно до п.п.25, 26 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», згідно положень ч. 1 ст.388 ЦК України, власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем. При цьому суд має встановити, чи була воля власника на передачу права володіння іншій особі.
Відповідно до ст.388 ЦК України, можливість витребування майна власником від добросовісного набувача, такі випадки обмежені та можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він його передав, поза їх волею.
Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17.12.2014 року у справі № 6-140цс14, власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було в наступному набувачем відчужене третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.
Відповідно до ч.1 ст.10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.
Згідно до ч.5 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.
Так, відповідно до ч.2 ст.41 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.
Відповідно до ч.1 ст.13 Конституції України, земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією
Згідно із ст.2 Земельного кодексу України, земельними відносинами є суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею, суб`єктами в яких виступають громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади, а об`єктами - землі в межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні паї (частки).
Згідно із ч.1 ст.83 ЗК України, землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.
Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.
Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами регламентований статтею 118 ЗК України.
Згідно із ч.ч.6-9 ст. 118 ЗК України, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 ЗК України.
Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 ЗК України, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.
Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін.
Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 ЗК України.
Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 ЗК України, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.
Відповідно до ч.ч.1, 3, 4, 9, 10 ст. 79-1 ЗК України, формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї. Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі.
Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про Державний земельний кадастр», державна реєстрація земельної ділянки - внесення до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про формування земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номера; кадастровий номер земельної ділянки - індивідуальна, що не повторюється на всій території України, послідовність цифр та знаків, яка присвоюється земельній ділянці під час її державної реєстрації і зберігається за нею протягом усього часу існування.
Згідно із ч.ч.1, 5 ст. 16 Закону України «Про Державний земельний кадастр», земельній ділянці, відомості про яку внесені до Державного земельного кадастру, присвоюється кадастровий номер. Кадастрові номери земельних ділянок зазначаються у рішеннях органів державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування про передачу цих ділянок у власність чи користування, зміну їх цільового призначення, визначення їх грошової оцінки, про затвердження документації із землеустрою та оцінки земель щодо конкретних земельних ділянок.
Статтею 20 Закону України «Про Державний земельний кадастр» передбачено, що відомості Державного земельного кадастру є офіційними.
Відповідно до ч.9 ст. 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр», при здійсненні державної реєстрації земельної ділянки їй присвоюється кадастровий номер.
Згідно із п. 107 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 № 1051, державна реєстрація земельної ділянки здійснюється під час її формування за результатами складення документації із землеустрою після її погодження у встановленому порядку та до прийняття рішення про її затвердження органом державної влади або органом місцевого самоврядування (у разі, коли згідно із законом така документація підлягає затвердженню таким органом) шляхом відкриття Поземельної книги на таку земельну ділянку відповідно до пунктів 49-54 цього Порядку.
Таким чином, державна реєстрація земельної ділянки у Державному земельному кадастрі (присвоєння кадастрового номеру) здійснюється після погодження документації із землеустрою та передує затвердженню такої документації відповідним органом державної влади або органом місцевого самоврядування.
Дана обставина є безумовним підтвердженням факту неможливістю розгляду питання щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_2 , оскільки станом на день сесії 29 вересня 2015 року такого кадастрового номеру не існувало, він не був присвоєний, земельна ділянка у розумінні положень ст. 79-1 Земельного кодексу України як об`єкт цивільних прав не була сформована, та, відповідно, розглядати питання про надання саме цієї земельної ділянки у власність сесія ради не могла ні фізично (оскільки цей номер з`явився лише через чотири роки після сесії), ні юридично (оскільки ділянка не була об`єктом цивільних прав).
Також, як вбачається з проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для індивідуального дачного будівництва за адресою: АДРЕСА_2 , на підставі якого проведено державну реєстрацію спірної земельної ділянки, замовником документації із землеустрою є ОСОБА_5 згідно договору, укладеного з ФОП ОСОБА_6 21.12.2017 за № 17/276. Зі змісту вказаного проекту землеустрою також установлено, що підставою для розроблення документації із землеустрою стало рішення Затоківської селищної ради від 23.10.2015 № 3748 «Про надання гр. ОСОБА_5 дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність із земель рекреаційного призначення площею 0,0945 га для індивідуального дачного будівництва за адресою: АДРЕСА_2 ».
Враховуючи вищевикладене, суд дійшов до переконання, що наявні в матеріалах справи докази, а саме: інформація Затоківської селищної ради, а також невідповідність дати прийняття рішення Затоківської селищної ради, яким нібито передано ОСОБА_2 спірну земельну ділянку з датою державної реєстрації земельної ділянки, спірна земельна ділянка незаконно вибула із земель комунальної власності.
Під час відчуження об`єктів комунальної власності воля територіальної громади, як власника майна, оформлюється відповідно до п. 30 ч.1 ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», рішенням органу місцевого самоврядування.
Між тим, будь-яких рішень щодо передачі земельної ділянки у власність ОСОБА_2 . Затоківською селищною радою не приймалось, а тому земельна ділянка вибула із земель комунальної власності селища Затока за відсутності волі територіальної громади селища Затока в особі Кароліно - Бугазької сільської ради.
У комунальній власності перебувають, зокрема, усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності.
Водночас, право власності на спірну земельну ділянку зареєстровано за ОСОБА_2 та в подальшому за ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 за відсутності відповідного рішення Затоківської селищної ради про передачу земельної ділянки у власність.
Більш того, як вбачається з відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно після первинної реєстрації права власності на земельну ділянку за ОСОБА_2 (рішення про державну реєстрацію від 11 лютого 2020 року), вказана земельна ділянка одразу ж через два дні була подарована ОСОБА_3 (13 лютого 2020 року), яким через п`ять днів була подарована ОСОБА_4 (18 лютого 2020 року) та через сім днів продана ОСОБА_1 (25 лютого 2020 року).
У зв`язку з вказаним вище, є підстави вважати, що договори дарування та договір купівлі-продажу, укладені між третіми особами та відповідачем, мають ознаки фіктивності, оскільки не мали на меті створення відповідних правових наслідків, а навпаки - вчинення ряд правочинів свідчить про намагання уникнути цивільно-правової відповідальності, створити додаткові перешкоди у судовому захисті порушених прав територіальної громади та унеможливити здійснити повернення земельної ділянки, що є підставами для витребування від ОСОБА_1 спірної земельної ділянки на користь Кароліно-Бугазької сільської ради.
Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.
Відповідно до ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна людина, права і свободи якої, викладені у цій Конвенції, порушуються, має ефективний засіб захисту у відповідному національному органі.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).
Згідно із ст.2 Цивільного процесуального кодексу України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ст.ст. 12, 13 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст.ст. 7677 ЦПК України).Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із ст.263 Цивільного процесуального кодексу України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Враховуючи вищевикладені обставини та норми чинного законодавства, розглянувши справу в межах заявлених вимог та наданих сторонами доказів, які оцінені судом в їх сукупності, суд, за своїм внутрішнім переконанням, дійшов до висновку про законність та обґрунтованість позовних вимог Керівника Білгород-Дністровської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Кароліно-Бугазької сільської ради до ОСОБА_1 за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про витребування майна, у зв`язку з чим такий позов підлягає задоволенню.
У відповідності до ч. 1 ст.141 ЦПК України, на користь позивача підлягає стягненню з відповідача, сплачений позивачем судовий збір у розмірі 13 808,18 грн.
Керуючись ст.ст.13, 41, 145 Конституцією України, ст.ст.15-1б, 317, 318, 321, 388 Цивільного кодексу України, ст.ст. 1-4, 9, 10, 79-1, 83, 11б, 118, 122, 18б-1 Земельного кодексу України, ст.ст. 2, 1213, 7б-81, 141, 223, 258-259, 2б3-2б5, 2б8, 280-282 Цивільного процесуального кодексу України, суд -
Позовну заяву Керівника Білгород-Дністровської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Кароліно-Бугазької сільської ради до ОСОБА_1 за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про витребування майна - задовольнити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заява про перегляд заочного рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Суддя Віталій МИШКО