ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2025 року

м. Київ

справа № 317/3775/24

провадження № 61-541св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Литвиненко І. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - держава Україна в особі Запорізької обласної прокуратури,

розглянув на стадії попереднього розгляду в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Запорізького районного суду Запорізької області від 01 листопада 2024 року у складі судді Ткаченко М. О. та постанову Запорізького апеляційного суду від 18 грудня 2024 року у складі колегії суддів Трофимової Д. А., Кухаря С. В., Онищенка Е. А. у справі за позовом ОСОБА_1 до держави Україна в особі Запорізької обласної прокуратури про відшкодування шкоди, завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до держави Україна в особі Запорізької обласної прокуратури, у якому просила стягнути з Державного бюджету України на свою користь шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України, спеціально визначеного для відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок незаконних дій органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, витрати на правничу допомогу у кримінальному провадженні № 0001224 (справа № 317/3753/19) у розмірі 69 000,00 грн.

Свої вимоги ОСОБА_1 мотивувала тим, що 05 жовтня 2019 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань були внесені відомості про вчинення нею кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 125 Кримінального кодексу України (далі - КК України).

24 жовтня 2019 року слідчий слідчого відділення Запорізького районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Запорізькій області в межах кримінального провадження № 0001224 вручив позивачу письмове повідомлення про підозру у вчиненні зазначеного кримінального правопорушення.

Запорізький районний суд Запорізької області вироком від 14 лютого 2022 року, залишеним без змін ухвалою Запорізького апеляційного суду від 25 січня 2023 року та постановою Верховного Суду від 14 червня 2023 року, визнав позивача невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 125 КК України, та виправдав за відсутністю у її діях складу кримінального правопорушення.

Перебуваючи незаконно під кримінальним переслідуванням з 24 жовтня 2019 року до 14 червня 2023 року, вона зазнала значних душевних страждань, втратила нормальні життєві зв`язки, перебувала у постійній стресовій ситуації, змушена була докладати значних зусиль для підтвердження своєї невинуватості у вчиненні злочину, зокрема зверталася за наданням юридичної (правової) допомоги.

Позивач також зазначала, що раніше вона зверталася до суду з позовом до держави Україна в особі Запорізької обласної прокуратури про відшкодування шкоди, завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, заявивши, серед іншого, вимогу про стягнення витрат, понесених нею у зв`язку з наданням юридичної допомоги у кримінальному провадженні № 0001224, у розмірі 69 000,00 грн.

Запорізький районний суд Запорізької області рішенням від 17 січня 2024 року у справі № 317/5183/23 стягнув з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 витрати, сплачені у зв`язку з наданням правничої допомоги у кримінальному провадженні № 0001224, у розмірі 69 000,00 грн.

Однак Запорізький апеляційний суд постановою від 15 травня 2024 року у справі № 317/5183/23 скасував рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 17 січня 2024 року в означеній частині та ухвалив нове рішення, яким відмовив ОСОБА_1 у задоволенні позовної вимоги про відшкодування витрат за надання правничої допомоги у кримінальному провадженні з огляду на відсутність у матеріалах справи платіжних документів про оплату таких послуг.

Позивач стверджувала, що станом на 15 травня 2024 року вона дійсно не оплатила послуги адвоката за надання правничої допомоги у кримінальному провадженні № 0001224, однак зробила це 15 липня 2024 року, про що свідчить відповідна квитанція.

Вважає, що факт оплати нею послуг адвоката за надання правничої допомогиє новою підставою для заявлення відповідних позовних вимог.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Запорізький районний суд Запорізької області ухвалою від 01 листопада 2024 року клопотання Запорізької обласної прокуратури задовольнив.

Провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до держави Україна в особі Запорізької обласної прокуратури про відшкодування шкоди, завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, закрив.

Роз`яснив позивачеві, що у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції керувався тим, що існує таке, що набрало законної сили рішення суду, ухвалене з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Обґрунтування розміру витрат, понесених позивачем за надання правничої допомоги у кримінальному провадженні № 0001224, є новим доказом, подання якого після ухвалення остаточного судового рішення у спірних правовідносинах не свідчить про те, що предмет позову у справі № 317/5183/23 та у цій справі не є тотожними.

Запорізький апеляційний суд постановою від 18 грудня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення, а ухвалу Запорізького районного суду Запорізької області від 01 листопада 2024 року - без змін.

Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для закриття провадження у справі згідно з пунктом 3 частини першої статті 255 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

При цьому апеляційний суд зазначив, що неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, ухваленого між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення, а подання нових доказів чи інше перефразування підстави позову не свідчить про пред`явлення іншого позову, у будь-якому випадку це буде тотожний позов.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

У січні 2025 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій з урахуванням подальших уточнень просить скасувати ухвалу Запорізького районного суду Запорізької області від 01 листопада 2024 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 18 грудня 2024 року, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Касаційну скаргу ОСОБА_1 подала на підставі абзацу 2 частини другої статті 389 ЦПК України і мотивувала тим, що наразі у неї є докази оплати послуг адвоката за надання правничої допомоги у кримінальному провадженні № 0001224, які не були предметом дослідження у цивільній справі № 317/5183/23. Тобто такі докази є новими підставами для пред`явленого позову.

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції залишив поза увагою те, що у позовній заяві наведено нові обставини щодо обґрунтування вимог про відшкодування правничої допомоги у кримінальному провадженні, які не були предметом дослідження у цивільній справі № 317/5183/23. Нетотожність хоча б одного з елементів позову не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованої особи за вирішенням спору.

Аргументи інших учасників справи

У лютому 2025 року Запорізька обласна прокуратура подала відзив на касаційну скаргу, в якому просила залишити цю скаргу без задоволення, посилаючись на те, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, ухваленими відповідно до вимог чинного законодавства України, з урахуванням всіх фактичних обставин справи.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 03 лютого 2025 року відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував її матеріали із Запорізького районного суду Запорізької області.

21 лютого 2025 року справу № 317/3775/24 передано до Верховного Суду.

Фактичні обставини, з`ясовані судами

У провадженні Запорізького районного суду Запорізької області перебувала цивільна справа № 317/5183/23 за позовом ОСОБА_1 до держави Україна в особі Запорізької обласної прокуратури про відшкодування шкоди, завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності.

У справі № 317/5183/23 позивач просила суд стягнути зДержавного бюджету України на свою користь 288 100,00 грн на відшкодування моральної шкоди та 69 000,00 грн у рахунок компенсації витрат, понесених нею у зв`язку з наданням юридичної допомоги у кримінальному провадженні № 0001224.

Запорізький районний суд Запорізької області рішенням від 17 січня 2024 року у справі № 317/5183/23 позов задовольнив частково. Стягнув з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 261 523,33 грн на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності за період з 24 жовтня 2019 року до 25 січня 2023 року, та 69 000,00 грн у рахунок компенсації витрат, понесених у зв`язку з наданням юридичної допомоги у кримінальному провадженні № 0001224. У задоволенні решти позовних вимог відмовив.

Запорізький апеляційний суд постановою від 15 травня 2024 року у справі № 317/5183/23 апеляційну скаргу Запорізької обласної прокуратури задовольнив частково. Рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 17 січня 2024 року у частині задоволення позовної вимоги ОСОБА_1 про стягнення витрат за наданням юридичної допомоги у кримінальному провадженні № 0001224 у розмірі 69 000,00 грн скасував і ухвалив нове рішення, яким відмовив у задоволенні позову в означеній частині. У решті рішення суду першої інстанції залишив без змін (а. с. 13-21).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення витрат за наданням юридичної допомоги у кримінальному провадженні, суд апеляційної інстанцій у справі № 317/5183/23 керувався тим, що на підтвердження зазначених витрат позивач надала лише акт приймання-передання наданих юридичних послуг, що є недостатнім для документального доведення понесених витрат на правову допомогу.

Згідно з квитанцією до прибуткового касового ордера Божко М. І. 15 липня 2024 року сплатила адвокату Ямі Д. М. 69 000,00 грн за наданням юридичної допомоги у кримінальному провадженні № 0001224 на підставі договору про надання послуг від 12 лютого 2020 року № 326-з-2020 (а. с. 25).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У пункті 15 частини першої статті 353 ЦПК України передбачено, що окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо закриття провадження у справі.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку.

Згідно з абзацом 2 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

За змістом положень статті 55 Конституції України кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку.

У частині першій статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) керується тим, що, реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух (рішення ЄСПЛ від 16 грудня 1992 року у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції»).

У рішенні від 29 жовтня 2015 року у справі «Устименко проти України», заява № 32053/13, ЄСПЛ зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами.

Разом із тим завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

У статті 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії.

Діяльність суду під час здійснення судочинства у цивільних справах відбувається у чіткій послідовності, визначеній нормами ЦПК України.

Відповідно до пункту 3 частини першої, частин другої та третьої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами. Про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з державного бюджету. Ухвала суду про закриття провадження у справі може бути оскаржена.

Отже, підставою для ухвалення судового рішення про закриття провадження у справі є наявність іншого рішення суду, яке набрало законної сили та яке ухвалено між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду цивільної справи без винесення судового рішення у зв`язку із виявленням після відкриття провадження обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.

Необхідність застосування пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України зумовлена, по-перше, неприпустимістю розгляду судами тотожних спорів, у яких одночасно тотожні сторони, предмет і підстави позову, та, по-друге, властивістю судового рішення, що набрало законної сили. За змістом наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстава та предмет спору. Нетотожність хоча б одного з елементів не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору. В розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. У матеріальному розумінні предмет позову - це річ, щодо якої виник спір.

Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 761/7978/15-ц (провадження № 14-58цс18).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19) зазначила, що під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Тобто зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається. Разом із тим не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні у ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права.

Визначаючи підстави позову як елемент його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права.

Однією з цілей застосування пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України законодавець визначив уникнення можливості формування різних висновків та тлумачень щодо наявних між сторонами обставин та правовідносин, як і уникнення застосування можливості подання нового позову з тим же предметом, з тих же підстав та між тими ж сторонами як засобу, спрямованого на спробу переглянути висновки судів за результатами розгляду попереднього позову, що не відповідатиме принципу юридичної визначеності. Здійснення судом всебічного аналізу предмета і підстав заявленого позову сприяє з`ясуванню наявності та характеру спірних правовідносин між сторонами, застосуванню необхідного способу захисту права, визначенню кола доказів, необхідних для підтвердження наявності конкретного цивільного права і обов`язку.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 990/433/18 (провадження № 11-61заі18) зазначила, що «при зміні однієї альтернативної позовної вимоги іншою, або при виділенні з позову, який вже заявлено, частини позовних вимог в окремий позов, тотожність предмета позову зберігається. Отже, інший словесний виклад правових обґрунтувань позову та його вимог не змінює правової природи таких вимог, їх предмет та підстави в цілому».

Предмет позову у справі, яка переглядається, є тотожним предмету позову у № 317/5183/23, у якій апеляційний суд ухвалив рішення, яке набрало законної сили, про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 до держави Україна в особі Запорізької обласної прокуратури про стягнення 69 000,00 грн у рахунок компенсації витрат, понесених нею у зв`язку з наданням юридичної допомоги у кримінальному провадженні № 0001224.

У справі, яка переглядається, та у справі № 317/5183/23 також є тотожними підстави позовів, оскільки в обох справах позивач обґрунтовувала свої вимоги про відшкодування витрат за надання юридичної допомоги у кримінальному провадженні тим, що, перебуваючи незаконно під кримінальним переслідуванням, вона змушена була докладати значних зусиль для підтвердження своєї невинуватості у вчиненні злочину, зокрема зверталася за наданням юридичної (правової) допомоги.

Обґрунтовуючи позовні вимоги у цій справі, ОСОБА_1 лише додатково вказувала на наявність нових доказів (відповідної квитанції), які підтверджують обставини фактичної оплати нею послуг адвоката за надання правничої допомоги у кримінальному провадженні.

Однак, подання нових доказів чи інше перефразування підстав позову не буде свідчити про пред`явлення іншого позову, у будь-якому випадку це буде тотожний позов (постанова Верховного Суду від 07 червня 2023 року у справі № 204/7727/19 (провадження № 61-1251св23)).

Отже, встановивши, що підстави і предмет позову у справі № 317/5183/23 є ідентичними підставам та предмету позову у цій справі, суд першої інстанції, з рішенням якого погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про наявність підстав для закриття провадження згідно з пунктом 3 частини першої статті 255 ЦПК України.

Чинне процесуальне законодавство України не допускає подання позивачем нового позову про той самий предмет і з тих самих підстав, з яких вже є прийняте рішення, що фактично полягатиме у переоцінці обставин, встановлених рішенням суду, яке набрало законної сили.

Подання позивачем нових доказів, які не були предметом дослідження у справі № 317/5183/23, не свідчить про пред`явлення нею іншого позову, а фактично свідчить про намагання домогтися переоцінки обставин, які встановлені судовим рішенням, що набрало законної сили.

Враховуючи викладене, доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів попередніх інстанцій щодо наявності підстав для закриття провадження у цій справі, а, отже, й не дають підстав вважати неправильним застосування судами норм процесуального права під час ухвалення оскаржуваних судових рішень.

При цьому Верховний Суд враховує, що, як неодноразово зазначав ЄСПЛ,право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» («Ruiz Torija v. Spain»), заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» («Hirvisaari v. Finland»), заява № 49684/99).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд керується тим, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують висновків судів, а за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів і встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 401 ЦПК України.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом цієї справи в суді касаційної інстанції, покладаються на заявника.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Запорізького районного суду Запорізької області від 01 листопада 2024 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 18 грудня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:Є. В. Петров

А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко