справа № 754/598/22 головуючий у суді І інстанції Гринчак О.І.
провадження № 22-ц/824/4522/2025 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді - Березовенко Р.В.,

суддів: Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

з участю секретаря Щавлінського С.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Подільського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) поданою представником - Гірченко Оксаною Іванівною на ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 04 листопада 2024 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність Подільського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2024 року ОСОБА_1 через систему «Електронний суд» звернувся до Деснянського районного суду міста Києва зі скаргою на бездіяльність Подільського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), в якій просив суд:

- визнати бездіяльність начальника Подільського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Коваля Юрія, у межах виконавчого провадження НОМЕР_2 щодо нездійснення контролю за законністю, повнотою і своєчасністю дій, підпорядкованого йому головного державного виконавця Подільського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Полінського Б.А., неправомірною;

- зобов`язати уповноважену особу Подільського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) скасувати арешт з усього належного ОСОБА_1 майна, накладений постановою головного державного виконавця Подільського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Полінського Б.А. від 27 липня 2023 року ВП НОМЕР_2 про арешт майна боржника.

Вимоги скарги мотивовані тим, що рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 26 квітня 2022 року у цивільній справі №754/598/22, яке змінено постановою Київського апеляційного суду від 29 серпня 2022 в частині розміру аліментів, позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 задоволено та вирішено стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання доньок ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частини від всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 11 січня 2022 року і до досягнення старшою дитиною повноліття.

ОСОБА_1 зауважує, що на постійній основі самостійно утримував своїх неповнолітніх доньок з дня їх народження та на постійній основі надавав кошти ОСОБА_2 для задоволення її власних потреб. Після розірвання шлюбу щомісячно, надавав ОСОБА_2 не менше 25 000,00 грн, оскільки остання не працювала, крім того ніс витрат з придбання всього необхідного для своїх доньок (придбання одягу та необхідних речей для навчання, оплачував курси з вивчення англійської мови, розваги тощо).

28 вересня 2022 року ОСОБА_2 подано до Подільського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) заяву про відкриття виконавчого провадження, з якої вбачається, що на момент подання заяви, аліменти, розмір яких встановлено рішенням Деснянського районного суду м. Києва, від боржника ОСОБА_1 , не надходили, що категорично заперечується скаржником.

04 жовтня 2022 року головний державний виконавець Подільського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Полінський Б.А. на підставі виконавчого листа №754/598/22, виданого 08 вересня 2022 року Деснянським районним судом м. Києва, відкрив виконавче провадження НОМЕР_3.

27 липня 2023 року державний виконавець Полінський Б.А. виніс постанови: про арешт коштів божника, згідно з якою накладено арешт на грошові кошти у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору/основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів, яка становить 266 439,47 грн; про арешт майна боржника, згідно з якою накладено арешт на все майно, що належить божнику у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору/основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів 266 439,47 грн.

Скаржник вказує, що під час винесення вищевказаних постанов державний виконавець Полінський Б.А. розрахував борг ОСОБА_1 з суми коштів, які підлягали стягненню з ДП «АМПУ» на його користь на підставі рішення Подільського районного суду м. Києва від 29 червня 2023 року у справі №758/11111/22 (щодо незаконного призупинення дії трудового договору), яке не набрало законної сили та не було виконано.

Зауважив, що накладення арешту державним виконавцем на грошові кошти, що містились на рахунках та належали йому, а саме на кредитних рахунках та рахунку, на якому знаходилась/зараховувалась належна ОСОБА_1 заробітна плата, позбавило його можливості самостійно сплачувати на користь ОСОБА_2 аліменти, у межах виконавчого провадження НОМЕР_2.

08 грудня 2023 року державним виконавцем Полінським Б.А. винесено чергову постанову про арешт коштів боржника, у межах виконавчого провадження НОМЕР_2, згідно з якою повторно накладено арешт на грошові кошти у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору/основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів, яка становить 148 386,41 грн.

На підставі постанови про арешт коштів боржника від 08 грудня 2023 року банківськими установами були повторно заблоковані всі рахунки ОСОБА_1 , як ті, на які зараховувалась належна йому заробітна плата, так і ті, на яких перебували кредитні кошти.

ІНФОРМАЦІЯ_3 старша донька - ОСОБА_3 досягла повноліття, у зв`язку з чим правові підстави для нарахування та стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів, у межах виконавчого провадження НОМЕР_2, припились.

Скаржник вказує, що незважаючи на те, що правові підстави для нарахування та стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів, у межах виконавчого провадження НОМЕР_2 припинились державний виконавець Полінський Б.А. в порушення норм Закону України «Про виконавче провадження» продовжив нараховувати та стягувати з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти шляхом списання з рахунку НОМЕР_1 , відкритому в АТ «Акцент-Банк», належної ОСОБА_1 заробітної плати.

За період з 01 січня 2024 року по 18 жовтня 2024 року державний виконавець Полінський Б.А., не маючи на те правових підстав, у межах виконавчого провадження НОМЕР_2, нарахував та в подальшому стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти в сумі 476 828,29 грн, а остання заборгованість, яку неправомірно нарахував 25 вересня 2024 року державний виконавець Полінський Б.А., у межах виконавчого провадження НОМЕР_2, склала 49 667,67 грн.

Заявник 27 вересня 2024 року направив Міністерству юстиції України та начальнику Подільського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Юрію Ковалю заяву від 27 вересня 2024 року про зняття арешту з коштів на рахунку НОМЕР_1 , відкритого в АТ «Акцент-Банк», який використовується для зарахування належної ОСОБА_1 заробітної плати.

Станом на 17 жовтня 2024 року арешт з коштів на рахунку НОМЕР_1 , відкритого в АТ «Акцент-Банк», який використовується для зарахування належної ОСОБА_1 заробітної плати, банком знято не було.

З постанови державного виконавця Полінського Б.А. від 01 жовтня 2024 року ВП НОМЕР_2 про зняття арешту з коштів вбачається, що підставою для зняття арешту з коштів на усіх рахунках, які належать ОСОБА_1 є те, що станом на 01 жовтня 2024 року заборгованість зі сплати аліментів - відсутня.

Станом на 18 жовтня 2024 року арешт з усього майна, належного ОСОБА_1 , який накладено на підставі постанови державного виконавця Полінського Б.А. від 27 вересня 2023 року ВП НОМЕР_2 про арешт майна боржника не знято, що в свою чергу безпідставно обмежує конституційні права, гарантії та свободи ОСОБА_1 щодо розпорядження належним йому майном.

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 04 листопада 2024 року скаргу задоволено. Визнано бездіяльність начальника Подільського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Коваля Юрія, у межах виконавчого провадження НОМЕР_2 щодо нездійснення контролю за законністю, повнотою і своєчасністю дій, підпорядкованого йому головного державного виконавця Подільського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Полінського Б.А., неправомірною. Зобов`язано уповноважену особу Подільського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) скасувати арешт з усього належного ОСОБА_1 майна, накладений постановою головного державного виконавця Подільського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Полінського Б.А. від 27 липня 2023 року ВП НОМЕР_2 про арешт майна боржника.

Не погодившись із вказаною ухвалою суду, представниця Подільського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) - Гірченко Оксана Іванівна 21 листопада 2024 року через систему Електронний суд подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм процесуального права, неправильне встановлення обставин справи, які мають значення, просила скасувати ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 04 листопада 2024 року та відмовити у задоволенні скарги.

Апелянт зазначає, що станом на 18 листопада 2024 року виконавчий лист Деснянського районного суду міста Києва №754/598/22 від 08 вересня 2022 року не виконано у повному обсязі, оскільки продовжується стягнення аліментів до досягнення повноліття ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , тобто до ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Постанова державного виконавця у виконавчому провадженні НОМЕР_2 від 27 липня 2023 року про арешт майна боржника є засобом забезпечення виконання рішення суду, тобто для належного стягнення аліментів з боржника до досягнення дітьми повноліття, оскільки у випадку зняття такого обтяження, а в подальшому можливого відчуження майна, що належить на праві власності ОСОБА_1 , виконання рішення не буде забезпечено нічим, окрім трудових правовідносин боржника з ДП «Адміністрація морських портів України», які можуть бути розірвані, за власним бажання, щонайбільше за два тижні.

Враховуючи наведене, зняття арешту з майна боржника у зв`язку з погашенням заборгованості зі сплати аліментів є грубим порушенням діючих вимог частини першої статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» та пункту 7 частини четвертої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження».

У оскаржуваній ухвалі суд посилається на положення статті 321 ЦК України, відповідно до частини другої якої особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Одночасно з тим, суд ігнорує, що саме Законом України «Про виконавче провадження» заборонено припиняти обтяження на належне на праві власності ОСОБА_1 майно.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 10 грудня 2024 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Подільського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) поданою представником - Гірченко Оксаною Іванівною на ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 04 листопада 2024 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність Подільського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), надано учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

20 грудня 2025 року ОСОБА_1 подав відзив, у якому заперечив проти задоволення вимог апеляційної скарги, вважаючи ухвалу суду першої інстанції законною та обґрунтованою.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 14 січня 2025 року призначено справу до розгляду з повідомленням учасників справи.

Представник апелянта у судове засідання не з`явився, через систему електронний суд подав клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з оголошенням повітряної тривоги, що унеможливило представнику Відділу користуватися громадським транспортом та послугами таксі.

Відповідно до ч. 1 ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Верховним Судом неодноразово зазначалось, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників учасників справи, а неможливість вирішення спору (питання) у відповідному судовому засіданні без участі особи, яка не з`явилась (статті 240 ЦПК України).

Також ЄСПЛ виходить з того, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава - учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. Правосуддя має бути швидким. Тривала невиправдана затримка процесу практично рівнозначна відмові в правосудді (рішення у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року).

У рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» ЄСПЛ вказав, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

ЄСПЛ неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (рішення від 2 грудня 2010 року у справі «Шульга проти України», заява № 16652/04).

Колегія суддів враховує, що розумні строки судового розгляду є невід`ємним елементом права на справедливий суд, а невиправдано тривалий розгляд справи, без достатніх на те підстав, призводить до перебування сторін у стан правової невизначеності.

Встановлено, що 18 березня 2025 року повітряна тривога у м. Києві тривала з 09-00 год. до 09-21 год. (за даними Статистики повітряних тривог у мережі інтернет), тобто завершилася більш ніж за годину до судового засідання (10-30 год).

Боржник ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився, подав клопотання про розгляд справи без його участі з урахуванням раніше поданого відзиву на апеляційну скаргу.

У судове засідання інші учасники справи не з`явилися, належним чином повідомлені про місце, час і дату розгляду справи в апеляційній інстанції, заяв та клопотань не надходило, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з наведеного, колегія суддів у межах своїх повноважень дійшла висновку про визнання неповажними причин неявки представника апелянта в судове засідання, а неявку такою, що не перешкоджає розгляду справи по суті, та з огляду на належне повідомлення про судове засідання всіх учасників справи, з урахуванням категорії справи, строку її розгляду, ухвалила проводити розгляд справи по суті за їх відсутності, на підставі наявних у справі доказів.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 08 вересня 2022 року Деснянським районним судом м. Києва видано виконавчий лист №754/598/22 про стягнення аліментів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання доньок ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частини від усіх видів його заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 11 січня 2022 року і до досягнення старшою дитиною повноліття.

Вказаний виконавчий лист перебуває на виконанні Подільського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), виконавче провадження НОМЕР_2, боржник - ОСОБА_1 , стягувач - ОСОБА_2

27 липня 2023 року державним виконавцем Полінським Б.А. в рамках виконавчого провадження НОМЕР_2 винесено постанову про арешт майна боржника, в якій вказується, що для збереження майна боржника у рахунок непогашеної заборгованості, виникла необхідність накласти арешт на все майно боржника. Арешт накладено у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору/основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів 266 439,47 грн.

Відповідно до постанови про зняття арешту з коштів ВП НОМЕР_2 від 01 жовтня 2024 року заборгованість зі сплати аліментів відсутня, у зв`язку з чим державним виконавцем Полінським Б.А. знято арешт з усіх рахунків, що належать боржнику.

09 жовтня 2024 року ОСОБА_1 звертався до Міністерства юстиції України та начальника Подільського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) із заявою про зняття арешту з майна, а саме просив зняти арешт з усього майна, яке належить ОСОБА_1 , накладений постановою головного державного виконавця Подільського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Полінським Б.А. від 27 липня 2023 року ВП НОМЕР_2 та скасувати інші заходи примусового виконання рішення.

Постановою державного виконавця Луценко А.С. про скасування заходів примусового виконання ВП НОМЕР_2 від 18 жовтня 2024 року встановлено, що скасовано заходи примусового виконання, застосовані при примусовому виконанні виконавчого листа Деснянського районного суду міста Києва №754/598/22 від 08 вересня 2022 року; виключено відомості про ОСОБА_1 з Єдиного реєстру боржників. Вказаною постановою встановлено, що станом на 18 жовтня 2024 року заборгованість ОСОБА_1 погашена в повному обсязі.

Згідно з відповіддю №884676 від 04 листопада 2024 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_1 рахується обтяження - арешт нерухомого майна, номер запису - 51155150, дата реєстрації - 27 липня 2023 року, накладене Подільським відділом державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).

Задовольняючи скаргу ОСОБА_1 місцевий суд вважав, що оскільки на даний час, рішення суду в частині стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дочки - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 підлягає виконанню до досягнення дитиною 18 років, при цьому заборгованості у боржника немає, можливість виникнення заборгованості у майбутньому не може бути підставою для подальшого арешту майна, аж до закінчення стягнення аліментів та порушує право скаржника мирно володіти своїм майном. Звернення скаржника до Міністерства юстиції України та начальника Подільського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) із заявою про зняття арешту з майна не захистило його права, дій спрямованих на зняття арешту з майна скаржника начальником Подільського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) не здійснено.

На думку апеляційного суду, висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

За пунктом 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду. Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, установлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Згідно з ч. 1 ст. 5 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» державний виконавець під час здійснення професійної діяльності керується принципом верховенства права та діє виключно відповідно до закону.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною 2 ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавче провадження здійснюється, зокрема, з дотриманням принципів верховенства права; обов`язковості виконання рішень; законності; справедливості, неупередженості та об`єктивності.

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, inter alia (серед іншого), захищає виконання остаточних судових рішень, які у державах, що визнали верховенство права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін.

Як вказано у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Глоба проти України» № 15729/07 від 05.07.2012, пункт 1 статті 6 Конвенції, inter alia (серед іншого), захищає виконання остаточних судових рішень, які у державах, що визнали верховенство права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін. Відповідно виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати. Держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці. Також Суд зазначає, що саме на державу покладається обов`язок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у пункті 1 статті 6 Конвенції. Насамкінець, Суд повторює, що сама природа виконавчого провадження вимагає оперативності.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 10 Закону України «Про виконавче провадження» одним із заходів примусового виконання рішень є звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами.

Частиною другою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці, стягнення може бути звернено на майно боржника. Звернення стягнення на заробітну плату не перешкоджає зверненню стягнення на майно боржника, якщо існує непогашена заборгованість, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці.

Відповідно до статей 48, 56 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову. Арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.

Згідно з частиною п`ятою статті 13 Закону України «Про виконавче провадження» постанова про зняття арешту виноситься виконавцем не пізніше наступного робочого дня після надходження до нього документів, що підтверджують наявність підстав, передбачених частиною четвертою статті 59 цього Закону, та надсилається в той самий день органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника.

Частинами четвертою, п`ятою статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є:

1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону.

У постановах Верховного Суду від 31 січня 2018 року у справі №336/61690/17, від 22 квітня 2021 року у справі №742/819/20, від 28 квітня 2021 року у справі №577/4889/19, від 20 грудня 2021 року у справі №646/7134/19, від 26 травня 2021 року у справі №490/6309/16 зроблено правовий висновок про те, що за змістом пункту 7 частини четвертої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» таке забезпечення виконання рішення, яким передбачено стягнення періодичних платежів, зокрема аліментів, має бути реальним, а не декларативним.

Отже, за наявності заборгованості по аліментах, а також при неможливості забезпечити виконання судового рішення у інший спосіб підстави для зняття арешту з майна боржника відсутні.

Разом з тим, за обставинами цієї справи, що не заперечується апелянтом у тексті апеляційної скарги, постановою державного виконавця Полінського Б.А. від 01 жовтня 2024 року у ВП НОМЕР_2 знято арешт з коштів боржника ОСОБА_1 у зв`язку з відсутністю заборгованості зі сплати аліментів. 02 жовтня 2024 державним виконавцем, керуючись статтями 10, 68, 69, 70 Закону України «Про виконавче провадження», винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника ОСОБА_1 , яку направлено на виконання до ДП «АМПУ» для подальшого стягнення аліментів починаючи з 01 вересня 2024 року. Тобто, у даному випадку виконання рішення Деснянського районного суду м. Києва у справі №754/598/22 про стягнення аліментів з ОСОБА_1 забезпечується зверненням стягнення на його заробітну плату, а за відсутності у нього заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці, відсутні правові підстави для подальшого обмеження майнових прав боржника.

За таких обставин, суд першої інстанції, встановивши факт неправомірної бездіяльності органу державної виконавчої служби, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення вимог скарги.

Інші доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість ухвали суду першої інстанції, порушення судом норм процесуального та матеріального права при її постановленні, на переконання апеляційного суду, також не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи, а зводяться виключно до власного тлумачення законодавства апелянтом.

Ухвалюючи судове рішення, крім іншого, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Згідно ст. 375 ЦПК України, апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу, а судове рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що ухвала суду першої інстанції не підлягає скасуванню, як така, що постановлена з додержанням вимог закону.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Подільського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) подану представником - Гірченко Оксаною Іванівною - залишити без задоволення.

Ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 04 листопада 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 19 березня 2025 року.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова