Житомирський апеляційний суд
Справа №295/7954/21 Головуючий у 1-й інст. Єригіна І. М.
Категорія 68 Доповідач Борисюк Р. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2025 року

Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Борисюка Р.М.,

суддів Павицької Т.М., Шевчук А.М.,

з участю секретаря

судового засідання Смоляра А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Житомирі цивільну справу № 295/7954/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права спільної сумісної власності на будинок та земельну ділянку та за зустрічним позовом ОСОБА_2 , правонаступником якої є ОСОБА_3 , в інтересах останнього діє ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання особистою приватною власністю будинку та земельної ділянки,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Могильницької Ірини Михайлівни на рішення Богунського районного суду міста Житомира від 25 червня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Єригіної І.М. у місті Житомирі,

в с т а н о в и в :

У червні 2021 року ОСОБА_1 звернувся з даним позовом, в якому просив визнати за ним право власності на 1/2 частину будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 та на 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,0887 га, з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, за тією ж адресою, а також вирішити питання судових витрат.

Позов мотивував тим, що з 05 червня 1996 року він з ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі.

19 вересня 2013 року у період перебування у шлюбі за спільні сімейні кошти ОСОБА_2 було придбано житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 , площею 64,0 кв.м. та земельну ділянку кадастровий номер :09:002:0003, площею 0,0887 га, що розташована за вищевказаною адресою.

Договори купівлі-продажу будинку та земельної ділянки укладались ОСОБА_2 в інтересах сім`ї, на що він давав письмову згоду.

Вказував, що на час подання позову він із відповідачкою фактично припинив сімейні відносини і вона подала до суду позов про розірвання шлюбу. На момент подання позову вони не могли поділити згадане майно.

Вважає, що зазначене майно має статус спільного майна подружжя в рівних долях по 1/2 частині за кожним, тому просив позов задовольнити.

19 серпня 2021 року ОСОБА_2 звернулась із зустрічним позовом (том 1 а.с.79-85), який мотивувала тим, що вона з ОСОБА_1 дійсно перебували у зареєстрованому шлюбі з 05 червня 1996 року. Ще до шлюбу вона стала власником двокімнатної квартири АДРЕСА_2 .

19 вересня 2013 року за договором купівлі-продажу вона відчужила громадянам ОСОБА_5 та ОСОБА_6 дану квартиру, яка належала їй на праві приватної власності за 149 900,00 грн. Цього ж дня за кошти виручені від продажу квартири, вона придбала земельну ділянку, кадастровий номер :09:002:0003, площею 0,0887 га, у АДРЕСА_1 , та житловий будинок за цією адресою, площею 64,0 кв.м.

З урахуванням наведеного, просила суд ухвалити рішення, яким відмовити у задоволенні первісного позову та задовольнити зустрічний позов і визнати її особистою приватною власністю вказані житловий будинок та земельну ділянку.

13 грудня 2022 року ухвалою Богунського районного суду міста Житомира провадження у справі зупинено у зв`язку зі смертю ОСОБА_2 .

Після відновлення провадження залучено до участі у даній цивільній справі, як правонаступника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в інтересах якого діє законний представник (мати) ОСОБА_4 .

Рішенням Богунського районного суду міста Житомира від 25 червня 2024 року у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 відмовлено, а зустрічний позов задоволено у повному обсязі.

У поданій апеляційній скарзі, представник ОСОБА_1 адвокат Могильницька І.М. просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким первісний позов задовольнити, а у задоволенні зустрічного позову - відмовити.

Зазначає, що рішення місцевого суду є незаконним та таким, що ухвалене за невідповідністю висновків, викладених у ньому, обставинам справи, неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи та неправильного застосування норм матеріального права.

Вказує, що суд не взяв до уваги її посилання, як представника позивача за первісним позовом, на заяву (згоду) ОСОБА_1 від 19 вересня 2013 року щодо укладення та підписання договорів купівлю-продажу у спільну сумісну власність подружжя житлового будинку та земельної ділянки. Суд першої інстанції безпідставно дійшов висновку, що така заява (згода) має формальний характер, не підтверджує і не спростовує факт придбання вказаного будинку ОСОБА_2 за рахунок коштів, виручених із продажу квартири, та не надає жодної інформації про участь ОСОБА_1 у придбанні вказаної нерухомості

Вважає, що така заява не може носити формального характеру, адже посилання на дану згоду міститься в положеннях відповідних договорів купівлі-продажу майна.

Зазначає, що наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору купівлі-продажу майна, зафіксованої у такому договорі, свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за їх спільні кошти.

Такі висновки викладені у постановах Верховного Суду, Великої Палати Верховного Суду та Об`єднаної Палати Верховного Суду зокрема у справах: №272/504/17; №607/12686/20; №129/1033/13; №904/2104/19; № 175/1005/22; №465/2324/19; 712/3590/22; №635/2755/17.

Місцевим судом правові висновки Верховного Суду безпідставно не взяті до уваги, внаслідок чого було ухвалене незаконне рішення, яке підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача за первісним позовом адвокат Березенська Ю.О. просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

У судовому засіданні приймали участь представники сторін.

Представник ОСОБА_1 адвокат Могильницька І.М. підтримала апеляційну скаргу, просила її задовольнити і надала пояснення, які відповідають доводам поданої скарги.

Представник ОСОБА_3 адвокат Березенська Ю.О. апеляційну скаргу не визнала, просила відмовити у її задоволенні, а рішення суду першої інстанції, яке є на її думку законним і обґрунтованим, - залишити без змін.

Належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи інші учасники в судове засідання не з`явились, а тому суд апеляційної інстанції розглянув справу у їх відсутність у відповідності до положень частини 2 статті 372 ЦПК України.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до положень статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно із частиною 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом частини 5 статті 12 ЦПК України, на суд покладається обов`язок щодо сприяння всебічному і повному з`ясуванню обставин справи шляхом роз`яснення особам, які беруть участь у справі, їх прав та обов`язків, попередження про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяння здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених законом.

Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа безпідставно не може бути позбавлена права на розгляд своєї справи у суді, оскільки це буде порушенням права, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на справедливий судовий розгляд.

Цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими ЦПК України, у порядку: наказного провадження, позовного провадження (загального а бо спрощеного), окремого провадження (частина 2 статті 19 ЦПК України).

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції мотивував його тим, що спірне нерухоме майно не є спільною сумісною власністю подружжя, тому відсутні підстави для задоволення первісного позову ОСОБА_1 та дійшов висновку про задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 , правонаступником якої є ОСОБА_3 , в інтересах якого діє ОСОБА_4 , у повному обсязі.

Колегія суддів погоджується з такими висновками з огляду на таке.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 04 червня 1996 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , було укладено шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії НОМЕР_1 (том 1 а.с.4). Від спільного подружнього життя дітей у них немає.

Рішенням Богунського районного суду міста Житомира від 23 липня 2021 року у справі №295/6339/21 шлюб між ними було розірвано, що стверджується копією рішення суду (том 1 а.с.65).

Також встановлено, що 19 вересня 2013 року ОСОБА_2 відчужила квартиру АДРЕСА_2 . Ціна Договору купівлі-продажу квартири склала 149 900 грн, що підтверджується копією цього Договору від 19 вересня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Демецькою С.Л. (том 1 а.с.57-58).

У цей же день, 19 вересня 2013 року ОСОБА_2 придбала у ОСОБА_7 земельну ділянку кадастровий номер :09:002:0003, площею 0,0887 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , сплативши ціну - 49 000 грн та житловий будинок за цією ж адресою, загальною площею 64,0 кв.м., житловою площею 32,1 кв.м. відповідно за 100 000 грн.

Дані обставини підтверджуються копіями договорів купівлі-продажу від 19 вересня 2013 року та Витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (том 1 а.с.9-10, 11, 12-13, 14).

Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України, визнання права власності є способом захисту цивільних прав та інтересів.

Згідно пункту 3 частини 1 статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Частинами 1, 2 статті 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За приписами частин 1, 2 статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

У відповідності до статей 317, 319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 23 постанови від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Водночас майно, придбане одним із подружжя до шлюбу чи за час шлюбу але за кошти, що належали йому особисто, є особистою приватною власністю цього подружжя та не підлягає поділу.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, у зв`язку з чим учасники справи мають довести належними та допустимими доказами обставини, на які вони посилаються, а суд зобов`язаний надати належну оцінку цим доказам.

Згідно частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних відносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у справі №522/15159/21 від 21 червня 2023 року зазначено, що конструкція норми статті 60 Сімейного кодексу України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведенню.

Отже, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічний висновок зроблений в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі №711/2302/18 від 22 січня 2020 року та зазначено, що суд першої інстанції при розгляді справи повинен був врахувати джерело походження коштів, за рахунок яких було придбано квартиру, що є предметом спору, навіть за умови придбання її під час перебування в шлюбі.

Колегія суддів зазначає, що згіднопункту 1.5. договору купівлі-продажу квартири від 19 вересня 2013 року визначено, що продавець ( ОСОБА_2 ) довела до відома покупців, а покупці взяли до уваги той факт, що відчужуване майно не є спільною сумісною власністю та є особистою власністю, оскільки на час його набуття продавець ( ОСОБА_2 ) у зареєстрованому шлюбі та у фактичних шлюбних відносинах не перебувала, і осіб, які могли б поставити питання про визнання за ними права власності на відчужуване майно, у тому числі й відповідно до статей 65, 74 та 97 СК України немає.

Згідно пункту 2.1. цього Договору продаж квартири АДРЕСА_2 ,вчинено за домовленістю сторін - за 149 900 грн (том 1 а.с.57). Вказаний правочин не визнаний у судовому порядку недійсним, не оспорюється, а тому є чинним.

Як вбачається із пункту 2.1. договору купівлі-продажу будинку від 19 вересня 2013 року, продаж будинку АДРЕСА_1 вчинено за домовленістю сторін - за 100 000 грн, а згідно пункту 2.1 договору купівлі-продажу земельної ділянки за цією ж адресою від 19 вересня 2013 року, продаж її вчинено за домовленістю сторін - за 49 000 грн (том 1 а.с.12 зворот, 9 зворот відповідно).

Отже, зібрані докази вказують на те, що житловий будинок і земельна ділянка набуті ОСОБА_2 за особисті кошти, які були отримані нею від продажу квартири.

Відтак, спірне нерухоме майно у відповідності до положень пункту 3 частини 1 статті 57 СК України є її особистою приватною власністю не зважаючи на той факт, що право власності на нього зареєстровано за час шлюбу з ОСОБА_1 .

Тому таке майно не підлягає поділу, як об`єкт спільної сумісної власності подружжя в порядку статті 69 Сімейного кодексу України.

Що стосується доводів апеляційної скарги щодо оцінки судом доказів, зокрема наявності письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору купівлі-продажу майна, колегія суддів зазначає наступне.

За правилами статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина 1 статті 77 ЦПК України).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина 2 статті 78 ЦПК України).

Враховуючи досліджені матеріали справи, відсутність доказів наявності доходів у ОСОБА_1 у період придбання ОСОБА_2 спірного нерухомого майна, колегія суддів вважає, що заява (згода) одного із подружжя на укладення іншим із подружжя договору купівлі-продажу майна має формальний характер, не підтверджує та не спростовує факт придбання будинку і земельної ділянки за рахунок коштів, отриманих від продажу її власної квартири та не надає жодної інформації про участь ОСОБА_1 у придбанні вказаної спірної нерухомості.

А відповідно до правового висновку Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, який викладено у постанові від 03 червня 2024 року у справі № 712/3590/22 (провадження № 61-14297сво23), «наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору на придбання майна, зафіксованої у такому договорі, не свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки письмова згода необхідна при розпорядженні таким майном, а не на його придбання».

Отже, доводи апеляційної скарги відносно того, що суд першої інстанції не врахував правові висновки Верховного Суду у подібних правовідносинах є безпідставними, оскільки зазначені в апеляційній скарзі судові рішення касаційної інстанції не є ревелантними щодо обставин даної справи та оскаржуваного рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Інші доводи апеляційної скарги містять суб`єктивне тлумачення апелянтом як обставин справи, так і норм діючого законодавства, направлене на переоцінку доказів, яким суд першої інстанції дав належну правову оцінку.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що місцевим судом при ухваленні рішення були належним чином оцінені подані сторонами докази, повно встановлені фактичні обставини справи, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення суду, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Згідно статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право залишити судове рішення без змін, а скаргу - без задоволення.

Відтак, у відповідності до положень статті 375 ЦПК України, колегія дійшла висновку про наявність підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення місцевого суду без змін.

За приписами частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи немає.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Могильницької Ірини Михайлівни залишити без задоволення, а рішення Богунського районного суду міста Житомира від 25 червня 2024 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складений: 21 березня 2025 року.