Номер провадження: 22-ц/813/199/25
Справа № 947/6659/21
Головуючий у першій інстанції Васильків О. В.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.02.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого судді Сєвєрової Є.С.,

суддів: Комлевої О.С., Сегеди С.М.,

за участю секретаря Малюта Ю.С.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Казенне підприємство "Морська пошуково-рятувальна служба",

треті особи: Професійна спілка працівників казенного підприємства "Морська пошуково-рятувальна служба", Державна служба морського та внутрішнього водного транспорту та судноплавства України,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 11 листопада 2021 року у складі судді Васильків О.В.,

встановив:

2. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2021 року, ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Казенного підприємства "Морська пошуково-рятувальна служба" (далі КП «МПРС»), треті особи: Професійна спілка працівників казенного підприємства "Морська пошуково-рятувальна служба", Державна служба морського та внутрішнього водного транспорту та судноплавства України, у якому після збільшення позовних вимог просила стягнути з КП "МПРС" на її користь невиплачену заробітну плату в сумі 2003005,29 грн., а також середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, розрахований до дня ухвалення судового рішення.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що вона з 05.05.2016 року по 25.01.2021 року працювала в КП «МПРС» на посаді начальника юридичної служби. 25.01.2021 року позивача було звільнено за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Підставою вказано наказ від 17.02.2020 року №116-н «Про внесення змін до штатного розпису КП «МПРС». Позивач зазначає, що з наданого розрахунку сум, які були виплачені при звільненні, вбачається, що належні до виплати позивачу суми виплачені відповідачем не в повному обсязі, а саме: частково не виплачено премію (щомісячну та квартальну) за період з травня 2016 року по січень 2021 року включно та винагороду за підсумками роботи підприємства за 2016-2020 роки. Невиплата заробітної плати у вигляді премій та винагороди за підсумками роботи підприємства на рік є порушенням з боку роботодавця умов законодавства про працю та Колективного договору.

Позиція відповідача та третіх осіб в суді першої інстанції

У відзиві на позовну заяву представник відповідача КП «МПРС» посилається на те, що з аналізу положень Колдоговору та норм законодавства, що регулює оплату праці, можна дійти висновку, що премії та винагорода за підсумками роботи підприємства за рік є додатковою заробітною платою та іншими заохочувальними виплатами та не становить обов`язкову частину у структурі заробітної плати, оскільки нараховуються та виплачуються винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Підставою для нарахування премій та винагород за підсумками роботи за рік є наказ по підприємству. При цьому видання наказів є виключно компетенцією директора КП «МПРС». З аналізу вимог Статуту КП «МПРС», Колдоговору, норм КЗпП, ст. 2 Закону України «Про оплату праці» можна зробити висновок, що нарахування та виплата премій та винагород є правом, а не обов`язком роботодавця. Представник відповідача зазначає, що протягом 2016-2020 років підприємство виконало фінансовий план за показником «Витрати на оплату праці», що свідчить про те, що виплата премій у період з 2016-2020 роки виплачувалась підприємством у чіткій відповідності до фінансової можливості, яка передбачена фінансовими планами у зазначений період, які були затверджені органом управління підприємства та звіти про виконання фінпланів за вказаний період прийняті органом управління. Також представник відповідача звертає увагу суду на те, що премії (місячна та квартальна) протягом 2016-2020 років нараховувались та виплачувались всім працівникам в однаковому розмірі на підставі відповідних наказів. При цьому переважну більшість наказів про преміювання по підприємству за оспорюваний період ОСОБА_1 , як начальник юридичної служби візувала без будь-яких зауважень, тобто була згодна з діючим на підприємстві порядком нарахування і виплати місячної, квартальної премії, винагороди за підсумками роботи підприємства за рік, а також з сумами, які були їй фактично нараховані та виплачені за оспорюваний період.

В письмових поясненнях представник Професійної спілки працівників КП «МПРС» зазначає, що структура заробітної плати та порядок її виплати визначені локальними нормативними документами підприємства та Колективним договором та відповідають законодавству, проте ці вимоги не виконувалися з боку директора в повному обсязі. Також представник вказав, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню в повному обсязі.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції, мотивування його висновків

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 11 листопада 2021 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що нарахування і виплата премії не є обов`язком роботодавця, а є його правом, яке відповідно до ст. 97 КЗпП України встановлюється підприємством самостійно, на підставі локальних нормативних актів підприємства. Головною умовою для нарахування та виплати премій відповідно до законодавства та Колективного договору є фінансова можливість підприємства. Однак позивачем не доведено той факт, що КП «МПРС» за своїми фінансовими можливостями мало можливість для нарахування премій в більшому розмірі, ніж були виплачені співробітникам за оспорюваний період.

Короткий зміст вимог та доводів апеляційної скарги

Не погодившись з вищевказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд рішення Київського районного суду м. Одеси від 11 листопада 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що дослідивши умови колективного договору, суд не надав оцінки його положенням та не з`ясував чи дотримано їх роботодавцем при прийнятті рішення про виплату/не виплату премії, а також при прийнятті рішення про встановлення її розміру. Зазначає, що виплата премії за своїм змістом є додатковою заробітною платою, яка входить у структуру заробітної плати. За змістом Закону України «Про оплату праці» термін «додаткова» не означає «необов`язкова». Отже, у випадку, коли на підприємстві укладений колективний договір, рішення власника про виплату премії, як додаткової заробітної плати, та визначення її розміру (збільшення, зменшення, позбавлення окремого працівника або всіх працівників) може бути здійснено лише у межах та на підставах, визначених у Колективному договорі, який є обов`язковим для сторін, які його уклали. Суд не дослідив та не надав оцінки тим обставинам, з якими пов`язана виплата премій на підприємстві, яким чином нараховувалась та виплачувалась премія на підприємстві, чи мало місце порушення у її виплаті чи ні, обмежившись лише загальною фразою про те, що стаття 97 КЗпП України надає керівнику право вирішувати це питання самостійно. Конкретні розміри посадових окладів працівників також передбачені умовами Колективного договору. Отже, фактично суд дійшов висновку про право роботодавця самостійно, без врахування умов Колективного договору, вирішування питання нарахування та виплати премії.

Доводи скарги також мотивовані тим, що рішення суду не містить жодного аналізу (обґрунтування) тих доказів, які були зібрані сторонами у справі стосовно наявності або відсутності фінансової можливості виплачувати премію у розмірах передбачених Колективним договором, а відтак, висновок суду, що позивачка не довела належними доказами наявність фінансової можливості виплачувати премії у 100% розмірі є незрозумілим. При цьому, рішення суду також не містить висновків про те, що відповідачем доведено факт відсутності фінансової можливості виплачувати премію у 100% розмірі. Отже, суд, без будь якого обґрунтування прийняв позицію відповідача та вирішив, що головною умовою для нарахуванням премії є фінансова можливість підприємства.

Позиція відповідача та третіх осіб в суді апеляційної інстанції

У відзиві на апеляційну скаргу, КП «МПРС», посилаючись на її необґрунтованість, просить суд апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Київського районного суду м. Одеси від 11 листопада 2021 року без змін, оскільки з аналізу вимог Статут КП «МПРС», Колективного договору, норм КЗпП, ст.2 Закону України «Про оплату праці», можна зробити висновок, що нарахування та виплата премій та винагород є правом, а не обов`язком роботодавця. Положення про преміювання визначає лише перелік умов, які можуть бути підставою для нарахування зазначених виплат, а не обов`язок такого нарахування та виплат. ОСОБА_1 не оскаржує жодного наказу про преміювання, оскільки цілком розуміє, що їй було нараховано та виплачено всі місячні та квартальні премії, які виплачувались на підприємстві згідно наказів про преміювання, в розмірах відповідно до фінансових можливостей підприємства. Більш того, позивачу достеменно відомо, що місячні та квартальні премії нараховувались та виплачувались всім працівникам в однаковому розмірі, що підтверджується відповідними наказами про преміювання. Зменшення або позбавлення місячної та/або квартальної премії ОСОБА_1 жодного разу не відбувалось. ОСОБА_1 за весь час роботи на підприємстві, регулярно щомісячно отримуючи розрахункові листки про суми нарахованих та виплачених їй сум заробітної плати та інших належних їй виплат (премій, надбавок, грошових нагород за підсумками роботи за рік та ін.), а також візуючи без зауважень накази про преміювання за оспорюваний період, в яких зазначено розмір премії (%) по підприємству (включаючи ОСОБА_1 ), була згодна із діючим на підприємстві порядком нарахуванням і виплати місячної, квартальної премії, винагороди за підсумками роботи підприємства за рік, а також із сумами місячної, квартальної премії, винагороди за підсумками роботи підприємства за рік, які були їй фактично нараховані та виплачені за оспорюваний період, що підтверджується відповідними наказами та платіжними документи.

На адресу апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу від третіх осіб не надходив, однак відповідно до положень ч.3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Явка сторін в суді апеляційної інстанції

В судове засідання, призначене на 27.02.2025 з`явився представник КЗ «МПРС» - Лисецька О.О.

Інші учасники справи до суду не з`явилися, хоча були повідомлені належним чином, у відповідності до вимог ст. 128-130 ЦПК України, що підтверджується письмовими матеріалами справи, заяв про відкладення розгляду справи не надали.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

3.МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при постановленні судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Встановлені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин

Наказом КП «МПРС» від 25.01.2021 року №20-к «Про звільнення» за підписом директора В.О. Сударева ОСОБА_1 , начальника юридичної служби, звільнено із займаної посади 25.01.2021 року, у зв`язку із скороченням штату працівників, відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України. Підставою вказані: Наказ КП «МПРС» від 17.02.2020 року №116-н «Про внесення змін до штатного розпису КП «МПРС» та Попередження Конончук О.В. від 23.11.2020 року.

25.01.2021 року позивач ОСОБА_1 зверталась до директора КП «МПРС» з заявою щодо добровільної виплати невиплаченої частини заробітної плати, в якій посилалась на те, що 25.01.2021 року під час здійснення остаточного розрахунку не було виплачено належні позивачу суми заробітної плати, а саме: частково премії (місячні, квартальні) за період з травня 2016 року по день звільнення та винагорода за підсумками роботи підприємства за рік за 2016, 2017, 2018, 2019, 2020 року /т.1 а.с.37/.

Відповідно до Колективного договору, укладеного між адміністрацією казенного підприємства «Морська пошуково-рятувальна служба» і трудовим колективом на 2016-2019 року від 22.07.2016 року (том ІІ: а.с. 1-55), а саме п.п. 4.1.1. вбачається, що сторони домовилися оплату праці працівників підприємства здійснювати з дотриманням норм і гарантій, передбачених чинним законодавством України, Генеральною та Галузевою угодами та цим Колдоговором.

Відповідно до п.п. 4.1.1. вищевказаного Колективного договору, сторони домовилися оплату праці працівників підприємства здійснювати з дотриманням норм і гарантій, передбачених чинним законодавством України, Генеральною та Галузевою угодами та цим Колдоговором.

Згідно з п.п. 4.1.7. Колдоговору з метою посилення матеріальної зацікавленості працівників в підвищенні ефективності діяльності підприємства і якості роботи, закріплення на підприємстві кваліфікованих кадрів і зміцнення трудової дисципліни встановлюються заохочувальні та компенсаційні виплати відповідно до Додатків №5, 6, 7, 9.

Додатком №5 до Колдоговору - Положенням про преміювання працівників КП «МПРС» і філії «Чорноморська філія» КП «МПРС» визначено види преміювання: місячне, квартальне, додаткове.

Згідно з п.п. 2.3. Положення виплата місячної та квартальної премії здійснюється за умови наявності фінансової можливості КП «МПРС», за результатами виконання місячних та квартальних показників преміювання.

П.п. 4.5. Положення визначено, що розмір премії може бути скоригований відповідно до фінансових можливостей КП «МПРС».

Додатком №6 до Колдоговору є Положення про порядок нарахування і виплати одноразової винагороди за підсумки роботи підприємства за рік.

Згідно п. 1 Положення винагорода за підсумками роботи підприємства за рік є особливим видом матеріального заохочення. Розмір винагороди визначається Роботодавцем з урахуванням фінансових можливостей підприємства.

Матеріали справи містять копії наказів про преміювання за оспорюваний позивачем період /т.2 а.с.57-238, т.3 а.с.1-84/, а також витяги з платіжної відомості щодо виплати заробітної плати ОСОБА_1 /т.3 а.с.85-99/.

Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився/не погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтями 5, 12, 13, 81, 83 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Так, згідно зі ст. 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Частиною 1 ст. 97 КЗпП України визначено, що оплата праці працівників здійснюється за погодинною, відрядною або іншими системами оплати праці. Оплата може провадитися за результатами індивідуальних і колективних робіт.

Відповідно до ч. 2 ст. 97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Якщо колективний договір на підприємстві, в установі, організації не укладено, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом.

Частиною 3 ст. 97 КЗпП України конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються власником або уповноваженим ним органом з урахуванням вимог, передбачених частиною другою цієї статті.

Згідно з ч. 4 ст. 97 КЗпП України власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Частиною 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону України «Про оплату праці» форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною, галузевими (міжгалузевими) і територіальними угодами. У разі, коли колективний договір на підприємстві не укладено, роботодавець зобов`язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво органом.

Згідно з ч. 2 ст. 15 Закону України «Про оплату праці» конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються з урахуванням вимог, передбачених частиною першою цієї статті.

Мотиви відхилення аргументів, викладених в апеляційній скарзі

У доводах апеляційної скарги, ОСОБА_1 посилається на те, що суд не надав оцінки умовам та положенням Колективного договору та не з`ясував чи дотримано їх роботодавцем при прийнятті рішення про виплату/не виплату премії, а також при прийнятті рішення про встановлення її розміру. Зазначає, що виплата премії за своїм змістом є додатковою заробітною платою, яка входить у структуру заробітної плати. У випадку, коли на підприємстві укладений колективний договір, рішення власника про виплату премії, як додаткової заробітної плати, та визначення її розміру (збільшення, зменшення, позбавлення окремого працівника або всіх працівників) може бути здійснено лише у межах та на підставах, визначених у Колективному договорі, який є обов`язковим для сторін, які його уклали.

Проте колегією суддів критично оцінюються вищевказані доводи скаржника, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 97 КЗпП України, форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Якщо колективний договір на підприємстві, в установі, організації не укладено, власник або уповноважений ним орган зобов?язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у раз його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом.

Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються власником або уповноваженим ним органом з урахуванням вимог передбачених частиною другою цієї статті.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про оплату праці»:

-основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників т посадових окладів для службовців;

-додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій;

-інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у форм винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннямвиплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Згідно правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц: «...Доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій належать до видів додаткової заробітної плати. Доплати як складові додаткової заробітної плати, визначаються законодавством і тому становлять обов`язкову частину у структурі заробітної плати (на відміну від премій). В колективному договорі можуть бути передбачені додаткові види доплат, підстави та порядок їх здійснення. Умови колективного договору необхідно розділяти на ті, що дублюють норми позитивного права та ті, що виникають у процесі колективних переговорів між роботодавцем та трудовим колективом і є додатковими гарантіями для працівника».

З урахуванням викладеного, премія є винагородою за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, відноситься до додаткової заробітної плати та не становить обов`язкову частину у структурі заробітної плати.

Відповідно пп. 1.2, 1.3 Додатку №5, Положення вводиться в дію з метою матеріального стимулювання працівників підприємства за сумлінне і якісне виконання поставлених перед ними завдань, забезпечення належного рівня виконавчої та трудової дисципліни та особистого внеску у загальні результати діяльності КП «МПРС».

Отже, з положень Колдоговору та норм законодавства, що регулює оплату праці, вбачається, що премії та винагорода за підсумками роботи підприємства за рік є додатковою заробітною платою та іншими заохочувальними виплатами, та не становить обов`язкову частину у структурі заробітної плати, оскільки нараховуються та виплачуються винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці.

Підставою для нарахування премійта винагород за підсумками роботи за рік є наказ по підприємству. При цьому, видання наказів є виключною компетенцією директора КП«МПРС» ( п. 6.5 Статуту).

Таким чином, прийняття рішення про нарахування премій згідно умов Статуту КП «МПРС» та Колдоговору є повноваженням Директора підприємства.

З аналізу вимог Статут КП «МПРС», Колдоговору, норм К3пП, ст. 2 Закону України «Про оплату праці», можна зробити висновок, що нарахування та виплата премій та винагород є правом, а не обов`язком роботодавця.

Положення про преміювання визначає лише перелік умов, які можуть бути підставою для нарахування зазначених виплат, а не обов`язок такого нарахування та виплат.

Таким чином, з оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції посилається на Колдоговор та його положення та жодним чином не зазначає про нарахування премій без врахування умов Колдоговору.

Більш того, в наказах про преміювання, які наявні в матеріалах справи зазначено, що преміювання здійснюється згідно з Положенням про преміювання працівників (Додаток №5) Колективного договору КП «МПРС» на 2016-2019 рр., чим спростовуються доводи апеляційної скарги.

Безпідставними є і твердження скаржниці про те, що фінансова можливість не є головною умовою виплати премій.

Так, відповідно до п.2.3 Додатку № 5 Колдоговору, виплата місячної та квартальної премії здійснюється за умови наявності фінансової можливості КП «МПРС», за результатами виконання місячних та квартальних показників преміювання.

Відповідно до пп. 4.1 п. 4 Додатку № 5 до Колдоговору, преміювання працівників за основним результатом діяльності проводиться за підсумками роботи КП «МПРС» за місяць або наростаючим підсумком за квартал, щомісяця, щоквартально у розмірі, відповідно до Фінансової можливості.

Згідно з п. 4.5 Додатку № 5, розмір премії може бути скоригований відповідно до фінансових можливостей КП «МПРС». Відповідно до вимог ст. ст. 77, 75 ГК України, наказу № 205, основним плановим документом КП «МПРС, відповідно до якого підприємство отримує доходи здійснює видатки, визначає обсяг та спрямування коштів для виконання своїх функцій протягом року відповідно до установчих документів» є фінансовий план.

У преамбулі наказу Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 02.03.2015 року № 205, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 19 березня 2015 р. за № 300/26745 зазначено, що відповідно до статей 75 і 77, частини п`ятої статті 89 Господарського кодексу України та з метою розроблення нової методології фінансового планування суб`єктами господарювання державного сектору економіки наказано затвердити Порядок складання, затвердження та контролю виконання фінансового плану суб`єкта господарювання державного сектору економіки, що додається (п. 1 наказу).

Відповідно до п. 1 Порядку складання, затвердження та контролю виконання фінансового плану суб`єкта господарювання державного сектору економіки, затвердженого наказом Міністерства економічного розвитку і в України від 02.03.2015 року № 205, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 19 березня 2015 р. за № 300/26745 (далі - наказ 205), цей Порядок визначає процедуру складання, затвердження (погодження) та контролю виконання фінансового плану державного комерційного та казенного підприємства, господарського товариства, у статутному капіталі якого більше 50 відсотків акцій (часток) прямо чи опосередковано належить державі (далі - підприємство).

На виконання вимог наказу Мінекономрозвитку та торгівлі України № 205 вiд 02.03.2015 року «Про затвердження Порядку складання, затвердження та контролю виконання фінансового плану суб`єкта господарювання державного сектору економіки» (далі - Наказ 205), КП «МПРС» складає та затверджує фінансовий план на рік, відповідно до якого підприємство отримує доходи і здійснює видатки, визначає обсяг та спрямування коштів для виконання свої функцій протягом року відповідно до установчих документів.

Фінансова можливість підприємства щодо виплати місячної премії, квартальної премії, одноразової винагороди за підсумки роботи підприємства за рік визначається, в першу чергу, фінансовим планом підприємства та зазначається у відповідному рядку фінплану.

В даному випадку нарахування та сплата місячної та квартальної премії, винагороди за підсумками роботи за рік є здійсненням видатків підприємства, граничні розміри яких встановлені фінансовим планом на рік (у відповідному рядку) та незалежно від наявності коштів на рахунках (які, в тому числі, передбачені для здійснення витрат на інші потреби, необхідні для функціонування підприємства). Підприємство не має права витрачати кошти на власний розсуд, а зобов`язане здійснювати будь-які витрати виключно у відповідності до фінансового плану. Таким чином, головним показником щодо нарахування та виплати премій є фінансова можливість підприємства, яка зазначена у Фінансовому плані підприємства.

Отже, ураховуючи викладене, суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням фінансових можливостей та фінансово-економічних показників господарської діяльності КП «МПРС», дійшов правильного та обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Суд правильно вказав на те, що підставою для виплати премій є визначена фінансова можливість КП «МПРС».

Встановивши, що виплата премій відповідно до Положення про преміювання працівників (Додаток № 5) та Положення про порядок нарахування одноразової винагороди за підсумки роботи підприємства за рік (Додаток № 6) не є безумовною, а здійснюється з урахуванням фінансових можливостей підприємства, відповідні накази про преміювання працівників відповідачем видавалися протягом 2016-2020 років з урахуванням фінансової можливості підприємства, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_1 не довела порушення КП «МПРС» її прав на оплату праці.

Побідні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 15 лютого 2023 року у справі № 761/32911/20.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а зводяться до необхідності переоцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми процесуального права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є недоведеними, а тому її треба залишити без задоволення.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374, ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержання норм матеріального і процесуального права.

За вищевикладених обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є справедливим, законним та обґрунтованим. Судом повно та всебічно досліджені наявні в матеріалах справи докази, їм надана правильна оцінка, порушень норм матеріального та процесуального права не допущено. Підстави для скасування, зміни рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 відсутні.

Порядок та строк касаційного оскарження

Згідно з п. 1 ч.1 ст. 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Підстави касаційного оскарження передбачені ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Частиною 1 ст. 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції (ст. 391 ЦПК України).

4. РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 11 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 21.03.2025

Головуючий

Судді: