ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2025 року

м. Харків

справа № 643/4576/24

провадження № 22-ц/818/377/25

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Пилипчук Н.П.,

суддів - Маміної О.В., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря - Львової С.А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачка - ОСОБА_2 ,

третя особа - Служба у справах дітей Пісочинської селищної ради Харківського району Харківської області, як орган опіки та піклування,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 07 серпня 2024 року в складі судді Поліщук Т.В.

в с т а н о в и в:

У травні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Пісочинської селищної ради Харківського району Харківської області, як орган опіки та піклування, про позбавлення батьківських прав.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Харківського районного суду від 28 липня 2017 року шлюб між сторонами розірвано.

Зазначив, що починаючи з вересня 2016 року сторони не проживають однією сім`єю, майже з самого народження ОСОБА_2 не займалася вихованням сина та у вересні 2016 року відповідачка прийняла рішення про залишення своєї сім`ї, оскільки у неї з`явився новий чоловік. Станом на сьогодні вона має іншу дитину від невідомої йому особи.

Вказав, що останній раз син бачив свою матір у 2019 році, більше мати не проявляла бажання спілкуватися або іншим чином підтримувати контакт із сином, в усній розмові відповідачка зазначала, що не проти позбавлення її батьківських прав.

07 червня 2019 року він уклав шлюб з ОСОБА_4 , яка фактично замінила сину біологічну матір та планує всиновити його.

Зазначив, що на підставі судового наказу від 28 лютого 2020 року, виданого Харківським районним судом зі ОСОБА_2 стягуються аліменти на утримання ОСОБА_3 у твердій грошовій сумі в розмірі 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 27 січня 2020 року. Згідно розрахунку заборгованості від 24 квітня 2024 року № 23995 станом на 30 квітня 2024 року сума заборгованості складає 34 571,81 грн.

Посилався на те, що він офіційно не працевлаштований, однак отримує стабільний заробіток, створює усі необхідні умови для духовного, фізичного, морального розвитку дитини, оскільки бажає, щоб його син став достойною та сильною особистістю у суспільстві. Жодних медичних протипоказань не має, до кримінальної відповідальності не притягувався, отримує стабільний дохід та забезпечений придатним для проживання житлом.

Вважав, що безвідповідальна поведінка відповідачки жодним чином позитивно на це не впливає, а навпаки шкодить дитині. Відповідачка не надавала і не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню сином загальновизнаних норм та не виявляє інтересу до її внутрішнього світу. Таке безвідповідальне батьківство ускладнює, а в деяких випадках унеможливлює отримання дитиною медичної допомоги, а також реалізації інших суб`єктивних глав та законних інтересів.

Просив позбавити батьківських прав ОСОБА_2 , відносно її сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 07 серпня 2024 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 через свого представника подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення скасувати, ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги, вирішити питання щодо судових витрат.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції залишив поза увагою, що ОСОБА_2 з 2019 року не бачилася зі своєю дитиною, не спілкувалася з ним, навіть той факт, що з 2022 року в країни триває війна не змусило ОСОБА_2 поцікавитись життям сина, хоча б засобами телефонного зв`язку, що свідчить про свідоме її ухилення від виконання батьківських обов`язків. ОСОБА_2 подала дві заяви, заяву до органу опіки та піклування та заяву до суду про її небажання приймати участь у розгляді справи, в яких вона вказувала, що не заперечує щодо задоволення його позовних вимог. ОСОБА_2 жодним чином не була позбавлена інформації стосовно місця мешкання сина, з його боку ніколи не створювалися перешкоди у спілкуванні сина з матір`ю та прийманні участі матері у вихованні дитини. Посилався на те, що ОСОБА_2 відомо про його намір позбавити її батьківських прав відносно спільного сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1, та про існування даної справи, але відповідачка, маючи реальну можливість заявити про своє бажання спілкуватися з сином, змінити своє ставлення до дитини, за допомогою органу опіку та піклування встановити графік побачень з сином та реалізувати можливість приймати участь у житті сина, цього не зробила. Ці обставини свідчать про те, що змінити поведінку матері у кращу сторону неможливо. Вважав за необхідне вислухати думку самої дитини.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно задовольнити, рішення суду - скасувати.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позбавлення відповідачки батьківських прав є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 та ОСОБА_6 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.11).

Відповідно до витягу № 1132/12.04.2024 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , разом із ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_1 (а.с.12).

За даними Харківської територіальної громади ОСОБА_2 06 березня 2023 року знята з реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.19).

23 вересня 2020 року Харківським районним судом Харківської області видано судовий наказ № 635/484/20 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 27 січня 2020 року і до досягнення дитиною повноліття.

Даний судовий наказ перебуває на примусовому виконання та постановою державного виконавця Харківського відділу державної виконавчої служби у Харківському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ВП № НОМЕР_1 від 11 квітня 2023 року звернуто стягнення на доходи боржниці ОСОБА_2 (а.с.20-21).

За розрахунком заборгованості Харківського відділу державної виконавчої служби у Харківському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції № НОМЕР_1 від 24 квітня 2024 року, заборгованість зі сплати аліментів станом на 30 квітня 2024 становить 34 571,81 грн (а.с.13).

07 червня 2019 року ОСОБА_1 уклав шлюб з ОСОБА_9 (а.с.28).

Згідно з характеристикою ОСОБА_3 , наданою 05 квітня 2024 року КЗ «Пісочинський ліцей» Пісочинської селищної ради Харківського району Харківської області, дитина була зарахована в ліцей 01 вересня 2019 року. Протягом цього року батько завжди контролює підключення до конференції і виконання завдань, при відсутності дитини чи відключення світла завжди попереджує. ОСОБА_2 в ліцей не з`являлась і по телефону не зв`язувалась (а.с.14).

Відповідно до витягу з інформаційно-аналітичної системи «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості» станом на 15 квітня 2024 року ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності не притягується, незнятої чи непогашеної судимості не має та в розшуку не перебуває (а.с.15).

Згідно з довідкою про проходження попереднього, періодичного та позачергового психіатричних оглядів, у тому числі на предмет вживання психоактивних речовин № 4145 від 23 квітня 2024 року ОСОБА_1 жодних медичних протипоказань для опіки та піклування не має (а.с.16).

Актом обстеження домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , складеного депутатом Пісочинської селищної ради Чернобай А.О. 18 квітня 2024 року встановлено, що у будинку проживає ОСОБА_1 , який виховує неповнолітнього сина, народженого від першого шлюбу з ОСОБА_2 . Поспілкувавшись із сусідами, виявлено, що ОСОБА_2 не приймає участі у вихованні їхнього спільного сина (а.с.27).

Відповідно до висновку органу опіки та піклування Пісочинської селищної ради Харківського району Харківської області від 14 червня 2024 року, органу опіки та піклування Пісочинської селищної ради дійшов висновку про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно її сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.58-60).

Зі змісту вказаного висновку вбачається, що 07 червня 2024 року до ССД Пісочинської селищної ради звернулася ОСОБА_2 із заявою про розгляд справи за її відсутності, додатково вказала, що не заперечує проти задоволення позовних вимог.

Також до суду першої інстанції ОСОБА_2 подала заяву про визнання позову та розгляд справи без її участі (а.с.42).

Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.

Захист інтересів дитини знаходиться в одній площині поряд з такими фундаментальними правовими цінностями, як життя, здоров`я, свобода, безпека, справедливість. Захист інтересів дитини, її виховання обома батьками є запорукою становлення сильної держави, правового суспільства, оскільки зростаючи дитина перетворюється на правового партнера дорослих членів суспільства.

Дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування (стаття 7 Конвенції про права дитини).

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (стаття 141 СК України).

Обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини визначені статтею 150 СК України.

Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (частина перша статті 155 СК України).

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист (частини дев`ята-десята статті 7 СК України).

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.

Тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає змогу зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення й розвитку; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до дитини та її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти тощо.

Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків, викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 03 серпня 2022 року у справі № 306/7/20, від 07 грудня 2022 року у справі № 562/2695/20, від 11 січня 2023 року у справі № 461/7447/17, від 06 вересня 2023 року у справі № 545/560/21.

Повторна та тривала нездатність виконувати батьківські обов`язки, нехтування ними, призводить до того, що дитина залишається без батьківського піклування, контролю чи допомоги, необхідних для її фізичного чи психічного благополуччя, а умови та причини нездатності виконувати батьківські обов`язки чи їх нехтування неможливо усунути. На підтвердження цього заявником мають бути надані належні, достовірні та достатні докази.

Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Необхідно зробити все можливе, щоб зберегти особисті стосунки та, якщо це доречно, відновити сімейні стосунки.

У рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, зазначено, що відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини.

У рішенні від 10 вересня 2019 року у справі «Странд Лоббен та інші проти Норвегії» (заява № 37283/13) Європейський суд з прав людини підкреслював, що взаємна радість, яку діти та батьки отримують у суспільстві один від одного, є основним елементом сімейного життя, і заходи держав-відповідачів, що перешкоджають цьому, рівносильні втручанню у право, гарантоване статтею 8 Конвенції. У випадках, коли відповідні інтереси дитини суперечать інтересам батьків, стаття 8 Конвенції вимагає, щоб органи влади держав-відповідачів встановлювали справедливий баланс цих інтересів і при встановленні балансу особливе значення надавалося найкращим інтересам дитини, які в залежності від свого характеру та важливості можуть переважати інтереси батьків. Як правило, найкращі інтереси дитини вимагають, з одного боку, щоб зв`язки дитини з її сім`єю підтримувалися, за винятком випадків, коли сім`я виявилася особливо непридатною для життя та розвитку дитини, оскільки порушення сімейних зв`язків означає від`єднання дитини від її коріння. З цього слідує, що сімейні зв`язки можуть бути розірвані лише за вкрай виняткових обставин і що має бути зроблено все для збереження особистих відносин та відновлення сім`ї.

У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейський суд з прав людини наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58).

За загальним правилом, доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останньої батьківських прав, покладено на позивача.

Водночас, якщо з моменту проживання дитини з одним із батьків пройшов значний період часу, інтереси дитини в такому разі можуть превалювати над інтересом того з батьків, який бажає відновити сімейні відносини зі своєю дитиною.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та поведінки учасників цих правовідносин (постанови від 18 лютого 2021 року у справі № 645/920/19, від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20, від 12 лютого 2024 року у справі № 202/1931/22).

Відповідно до частин п`ятої, шостої статті 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Згідно з частинами першою та другою статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном.

Таким чином, з досягненням віку 10 років у дитини з`являється право не тільки бути вислуханою і почутою, але й право брати активну участь у вирішенні своєї долі, зокрема, у питанні позбавлення своїх батьків чи одного із них батьківських прав.

Аналогічні положення закріплені у статті 12 Конвенції про права дитини, згідно з якою держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.

Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу.

Про необхідність заслуховування думки дітей, які досягли певного віку, та її врахування при вирішенні спорів про відібрання дітей зазначено, зокрема, у рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року "Савіни проти України" (заява № 39948/06). У параграфі 59 цього рішення вказано, що суд також зауважує, що на жодному етапі провадження у справі судді не заслуховували дітей.

З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою під час будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що стосується дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються.

Вирішуючи справу суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, не забезпечив можливість ОСОБА_3 висловити свою думку про позбавлення батьківських прав його матір ОСОБА_2 .

В суді апеляційної інстанції було вислухано ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зазначив, що після розлучення батьків він проживав разом із матір`ю та її новим чоловіком. Мати піклувалася, дбала, доглядала за ним. В 2019 році мати зібрала його речі посадила його самого в таксі та відправила його до батька не назвавши причини. Батько був обізнаний про те, що він їде до нього, зустрів його. Зазначив, що після цього він свою матір не бачив та не розмовляв із нею, вона йому не телефонувала. Вказав, що він матері не дзвонив, оскільки ображений на неї за те, що вона його покинула. Зазначив, що проживає в окремій кімнаті в будинку разом з батьком та його новою дружиною, яка добре ставиться до нього, не ображає, готує їжу, прибирає, купує одяг, він називає її «мамою». Вказав, що він не бажає спілкуватися з матір`ю.

Матеріали справи свідчать про те, що неповнолітній син сторін ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 проживає разом з батьком ОСОБА_1 та його дружиною ОСОБА_4 .

Мати дитини ОСОБА_2 з 2019 року проживає окремо та не підтримує контактів з дитиною, не приймає участі у її вихованні, не проявляє інтересу до дитину.

ОСОБА_3 однозначно та переконливо зазначив, що бажає позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав щодо нього, оскільки вона покинула його у семирічному віці та протягом шести років він її не бачив і не чув.

Орган опіки та піклування під час розгляду справи у суді першої інстанції у своєму висновку від 14 червня 2024 року дійшов висновку про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно її сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки ОСОБА_2 свідомо ухиляється від виконання батьківських обов`язків, порушує права й інтереси дитини.

Зі змісту вказаного висновку вбачається, що ОСОБА_2 звернулася до ССД Пісочинської селищної ради із заявою про розгляд справи за її відсутності, додатково вказала, що не заперечує проти задоволення позовних вимог.

До суду першої інстанції ОСОБА_2 також подала заяву, в якій визнала позовні вимоги та зазначила, що батько дитини здатен забезпечити належний рівень життя їхньому сину.

Таким чином, матеріали справи свідчать про те, що біологічна мати добровільно пішла з життя своєї дитини, не спілкується з дитиною, не виявляє інтересу до дитини та її внутрішнього світу, не сприяє створенню умов для отримання нею освіти. І це триває з 2019 року. Тривала розлука мала наслідком розрив психоемоційних зв`язків між матір`ю та сином.

Врахувавши конкретні обставини справи, якнайкращі інтереси дитини, а також те, що відповідачка не підтримує стосунків з сином протягом тривалого часу, не цікавився його життям, самоусунулася від виконання своїх батьківських обов`язків, взявши до уваги думку дитини щодо цього, колегія суддів дійшла висновку про застосування до відповідачки крайнього заходу впливу у вигляді позбавлення її батьківських прав, оскільки ОСОБА_2 свідомо ухиляється від виконання батьківських обов`язків.

Слід звернути увагу, що відповідно до частини першої статті 168 СК України мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду із заявою про надання їм права на побачення з дитиною, а згідно з частинами першою-другою статті 169 СК України мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав; поновлення батьківських прав неможливе, якщо дитина була усиновлена і усиновлення не скасоване або не визнане недійсним судом.

За таких обставин рішення суду підлягає скасуванню, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року).

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки вимоги позовної заяви та апеляційної скарги задоволено, тому судовий збір за подачу позовної заяви в розмірі 1211,20 грн та судовий збір за подачу апеляційної скарги в розмірі 1818,00 грн, а всього 3029,20 грн підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст.367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ст.376, ст.ст.381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 07 серпня 2024 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 - задовольнити.

Позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно її сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 3029,20 грн за подачу позовної заяви та апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді О.В. Маміна

О.Ю. Тичкова