ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 537/310/22 Номер провадження 22-ц/814/690/25Головуючий у 1-й інстанції Мурашова Н.В. Доповідач ап. інст. Панченко О. О.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2025 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Панченка О.О.,

суддів Кузнєцової О.Ю., Одринської Т.В.

при секретарі Філоненко О.В.

за участю представника позивача ОСОБА_1 адвоката Браташа Ю.П., представника відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 адвоката Стрижака С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 11 вересня 2024 рокуухвалене у складі головуючої судді Мурашової Н.В., повний текст судового рішення виготовлено 23.09.2024 року,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_4 про визнання права власності,-

В С Т А Н О В И В :

Зміст позовних вимог

У січні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_4 про визнання права власності.

Позовні вимоги мотивовано тим, що квартира АДРЕСА_1 належала на праві спільної часткової власності ОСОБА_4 частини та ОСОБА_1 частина.

Рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука від 09.10.2018 року у справі №524/2579/18 задоволено позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про припинення права власності ОСОБА_1 на належну йому частину спірної квартири, визнання права власності на вказану частину спірної квартири за ОСОБА_4 .

Припинено право власності ОСОБА_1 на належу йому частину квартири АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_4 право власності на вказану спірну частини квартири, належну ОСОБА_1 .

Постановою Полтавського апеляційного суду від 12.03.2019 року у справі №524/2579/18 апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Постановою Верховного Суду від 27.04.2021 року у справі №524/2579/18 скасовано рішення Крюківського районного суду м. Кременчука від 09.10.2018 року, додаткове рішення Крюківського районного суду м. Кременчука від 17.12.2018 року, постанову Полтавського апеляційного суду від 12.03.2019 року, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. На час звернення до суду з цим позовом, триває розгляд справи №524/2579/18 у суді першої інстанції.

Ігноруючи ухвалу Верховного Суду від 07.06.2019 року у справі №524/2579/18 про зупинення виконання рішення Крюківського районного суду м. Кременчука від 09.10.2018 року, яким припинено право власності ОСОБА_1 на частину спірної квартири, 20.03.2021 року ОСОБА_4 уклала договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Ганночка О.В., за яким передала у дар, безоплатно ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в рівних частках квартиру АДРЕСА_1 .

За умовами договору дарування від 20.03.2021 року право власності ОСОБА_4 на вказану квартиру належало на підставі документів: частина на підставі рішення Крюківського районного суду м. Кременчука від 14.10.2014 року у справі №537/4224/14-ц; частка на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 09.02.2018 року; частка на підставі рішення Крюківського районного суду м. Кременчука від 09.10.2018 року у справі №524/2579/18, яке залишено без змін постановою Полтавського апеляційного суду від 12.03.2019 року, але було скасовано постановою Верховного Суду від 27.04.2021 року.

Таким чином було порушено право власності ОСОБА_1 на належну йому частину квартири АДРЕСА_1 .

На даний час квартира АДРЕСА_1 за договором дарування від 20.03.2021 року зареєстрована на праві спільної часткової власності за ОСОБА_2 частина, та ОСОБА_3 частина, тому саме ними порушується право власності ОСОБА_1 на належну йому частину вказаної квартири в порядку спадкування за законом після батька ОСОБА_5 .

З огляду на викладене ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до нових співвласників спірної квартири ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , в якому просив визнати за ним право власності на належну йому частку спірної квартири АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 11 вересня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету позову, ОСОБА_4 про визнання права власності задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на частини квартири АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на судовий збір в розмірі 744,30 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати на судовий збір в розмірі 744,30 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що за змістом ст.717, ст.718 ЦК України ОСОБА_4 не мала права дарувати своїм донькам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 майно ОСОБА_1 , а саме належну останньому частину квартири АДРЕСА_1 , оскільки на момент вчинення правочину це майно їй не належало, виконання судового рішення про припинення права власності ОСОБА_1 на вказане майно було зупинено Верховним Судом, про що дарувальнику ОСОБА_4 було достовірно відомо.

Суд першої інстанції також зазначив, що позивач обрав правомірний та ефективний спосіб захисту своїх прав та інтересів шляхом визнання права власності, обґрунтував підстави, тому визнання судом права власності з підстав нікчемності частини правочину, яким воно порушено, не є зміною судом предмета та підстав позову, оскільки обраний позивачем спосіб захисту прав та інтересів залишається незмінним.

Короткий зміст вимог та доводів апеляційної скарги

Не погодившись із таким вирішенням спору, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 подали апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та процесуального права, неправильне встановлення обставин справи, просять рішення місцевого суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності на нерухоме майно відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що такого способу захисту порушених речових прав як визнання права власності без одночасного визнання, зміни чи припинення судовим рішенням речових прав титульних власників нерухомого майна закон не передбачає, суд першої інстанції, вирішуючи наявний спір про право, повинен був врахувати як наведені вище вимоги закону так і численні правові висновки Верховного Суду, сформовані при розгляді аналогічних спорів, і прийти до висновку, що застосування позивачем такого способу захисту, який в практичному аспекті не зможе забезпечити і гарантувати йому відновлення порушеного права не є ефективним та належним способом захисту, а тому заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги мали бути залишені судом без задоволення.

Також вказують, що без зазначення у резолютивній частині рішення за рахунок чиєї з відповідачів частини права власності будуть задоволені позовні вимоги неможливо визнати за ОСОБА_1 право власності на частину квартири АДРЕСА_1 . Адже наявність судового рішення, яким право власності відповідачів (повністю або в певній частині) не скасовано, призводить до існування ситуації, в якій право власності на квартиру належить ОСОБА_2 на частину, ОСОБА_3 на частину та ОСОБА_1 на частину одночасно.

Зазначають, що суд першої інстанції помиляючись у правовій природі нікчемних та оспорюваних правочинів, прийшов до неправильного висновку про відсутність необхідності застосування реституції, як невід`ємного правового наслідку недійсності/нікчемності правочину, що призвело до існування як нового власника квартири (визнаного рішенням суду) так і до залишення за попередніми власниками того самого обсягу майнових прав, що існували до ухвалення судом рішення.

Вказують, що ОСОБА_4 неодноразово повідомляла ОСОБА_1 про намір сплатити йому кошти в рахунок компенсації частини квартири, проте такі пропозиції позивач залишив без відповіді.

Суд першої інстанції не маючи на меті досягнути мирного врегулювання спору або сприяти сторонам у цьому не взяв до уваги те, що третя особа ОСОБА_4 і на даний час бажає мирно врегулювати це питання шляхом доплати ОСОБА_1 відповідної суми грошових коштів.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції, не вдаючись до правових наслідків визнання недійсності правочину, залишаючи без уваги принцип добросовісності набувачів, ухвалив помилкове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання за ним права власності на частину спірної квартири.

31.12.2024 року представник ОСОБА_1 адвокат Браташ Ю.П. до суду апеляційної інстанції надав відзив на апеляційну скаргу в якому просить апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 11 вересня 2024 без змін.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Відповідно до частини 1 статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши представника позивача ОСОБА_1 адвоката Браташа Ю.П., представника відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 адвоката Стрижака С.В., дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, приходить до наступного висновку.

Встановлені обставини справи

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ухвалою Верховного Суду від 07.06.2019 року відкрито касаційне провадження за скаргою ОСОБА_1 , у справі №524/2579/18 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про припинення права власності на частку у спільному майні та визнання права власності, на рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 09.10.2018 року, додаткове рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 17.12.2018 року, та постанову Полтавського апеляційного суду від 12.03.2019 року. За клопотанням ОСОБА_1 зупинено виконання рішення Крюківського районного суду м.Кременчука від 09.10.2018 року, залишеного без змін постановою Полтавського апеляційного суду від 12.03.2019 року, та додаткового рішення Крюківського районного суду м. Кременчука від 17.12.2018 року. (а.с.41).

Постановою Верховного Суду від 27.04.2021 року у справі №524/2579/18 рішення Крюківського районного суду м. Кременчука від 09.10.2018 року, додаткове рішення Крюківського районного суду м. Кременчука від 17.12.2018 року, постанову Полтавського апеляційного суду від 12.03.2019 року скасовано, а справу направлено на новий судовий розгляд до суду першої інстанції. Із прийняттям постанови суду касаційної інстанції зазначені судові рішення втрачають законну силу й подальшому виконанню не підлягають.

Позов ОСОБА_4 мотивований тим, що квартира АДРЕСА_1 на праві спільної часткової власності належить ОСОБА_4 частини та ОСОБА_1 частини. Сторони не є рідними або членами однієї сім`ї, між ними склалися конфліктні стосунки, що унеможливлює їх спільне проживання в спірній однокімнатній квартирі. Технічна можливість виділу кожному зі співвласників їх частки в спільній сумісній власності в окремі об`єкти нерухомого майна відсутня.

Відповідач ОСОБА_1 в спірній квартирі ніколи не проживав, однак не погоджується продати свою незначну частку у спільній власності на квартиру співвласнику ОСОБА_4 . За таких обставин ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом, в якому просила: 1) припинити право спільної часткової власності ОСОБА_1 на частину квартири АДРЕСА_1 ; 2) визнати за ОСОБА_4 право власності на частину вказаної квартири; 3) стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію в сумі 60000,75 грн, що внесена ОСОБА_4 на депозитний рахунок ТУ ДСАУ в Полтавській області з призначенням платежу «відшкодування вартості частини квартири АДРЕСА_1 для ОСОБА_1 ».

Рішенням Крюківського районного суду міста Кременчука від 09.10.2018року, залишеним без змін постановою Полтавського апеляційного суду від12.03.2019 року, позов задоволено:1)припинено право власності ОСОБА_1 на частину квартири АДРЕСА_1 ; 2)визнано за ОСОБА_4 право власності на частину вказаноїквартири; 3) ухвалено виплатити ОСОБА_1 в рахунок компенсації за частину квартири АДРЕСА_1 грошові кошти в сумі 60000,75 грн, внесені ОСОБА_4 на депозитний рахунок Крюківського районного суду м. Кременчука на підставі квитанцій № 1 та № 2 від 11 квітня 2018 року; 4) стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 сплачені позивачем витрати на проведення будівельно-технічного дослідження в сумі 800 грн; 5) стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави судові витрати в розмірі 704,80 грн.

Суди виходили з того, що частка в спільному майні, яка належить відповідачеві, є незначною (8,05 м. кв.) та такою, що не може бути виділена із спільного майна, що підтверджується висновком будівельно-технічного дослідження квартири № 16-18 від 30 березня 2018 року.

Суди встановили, що відповідач ОСОБА_1 в спірній квартирі не проживає та ніколи не проживав, має неприязні стосунки з позивачем, а тому з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта нерухомого майна вважали, що припинення частки в спільному майні не завдасть істотної шкоди інтересам ОСОБА_1 .

Додатковим рішенням Крюківського районного суду міста Кременчука від 17.12.2018 року, залишеним без змін постановою Полтавського апеляційного суду від 12.03.2019 року, достягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 1409,60 грн.

Суди першої та апеляційної інстанції виходили з того, що ОСОБА_4 пред`явила дві вимоги немайнового та одну вимогу майнового характеру, які підлягають окремій оплаті судовим збором.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 та ОСОБА_1 є співвласниками квартири АДРЕСА_1 . Позивачці ОСОБА_4 належить 3/4 частини квартири ( частина на підставі рішення Крюківського районного суду м.Кременчука від 14 жовтня 2014 року як спільне сумісне майно подружжя та частина в порядку спадкування після ОСОБА_5 ). У власності відповідача ОСОБА_1 перебуває частина квартири на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_5 .

ОСОБА_1 зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1 , але фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно з висновком №16-18 будівельно-технічного дослідження квартири АДРЕСА_1 , від 30 березня 2018 року, технічна можливість виділити в натурі кожному зі співвласників у самостійні об`єкти нерухомості належну їм частку майна згідно розміру їхніх часток у праві спільної часткової власності відсутня. Облаштування у зазначеній квартирі згідно розміру часток співвласників у праві спільної часткової власності двох окремих виходів, окремих санвузлів, підключень до мереж електро-газо-водопостачання, без втрати, знищення чи зміни цільового призначення майна не видається можливим.

Відповідно до звіту про оцінку майна від 20 лютого 2018 року ринкова вартість квартири складає 240003,00 грн.

Верховний Суд вказав, що у справі, яка переглядається, встановивши, що частка ОСОБА_1 в квартирі є незначною та не може бути виділена в натурі, суди не мотивували свій висновок про те, що припинення права власності відповідача на належне йому майно не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника. Суди першої та апеляційної інстанцій, пославшись на факт реєстрації та проживання ОСОБА_1 за іншою адресою, не перевірили, чи наявне у власності відповідача інше житло, та не встановили обставин, які мають значення для правильного вирішення спору, щодо підтвердження або спростування заподіяння інтересам відповідача істотної шкоди внаслідок припинення його права в спільній частковій власності.

За таких обставин Верховний Суд з посиланням на вимоги ст.365 ЦК України, та правові висновки по її застосуванню у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі № 908/1754/17, у постанові Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року в справі №750/11178/17, у постанові Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі №760/8958/15-ц,- ухвалив постанову від 27.04.2021 року у справі №524/2579/18, якою скасував рішення Крюківського районного суду м. Кременчука від 09.10.2018 року, додаткове рішення Крюківського районного суду м. Кременчука від 17.12.2018 року, постанову Полтавського апеляційного суду від 12.03.2019 року, а справу направив на новий судовий розгляд до суду першої інстанції. (а.с.41-44).

Рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука від 18.09.2023 року у справі №524/2579/18, відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , за участі третіх осіб ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про припинення права на частку у спільному майні та визнання права власності на 1/4 частку квартири АДРЕСА_1 . Рішення переглядається в апеляційній інстанції. (а.с.154-156).

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 13.05.2018 року приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Марченко Н.А., спадкоємцями ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , є його дружина ОСОБА_4 та син ОСОБА_1 , кожному з яких належить по частині спадщини, яка складається з частки в праві власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Свідоцтво на частку в праві власності на вказану квартиру видано ОСОБА_1 , спадкова справа №22/2015, зареєстровано в реєстрі за №1425. Право власності на спадщину на частку в праві власності на вказану квартиру видано ОСОБА_4 09.02.2018 року. (а.с.45).

Згідно з договором дарування квартири, посвідченого 20.03.2021 року приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Ганночка О.В., ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в рівних частках квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 32,2 м2, житловою площею 20,6 м2. Зазначений об`єкт нерухомості належить ОСОБА_6 на підставі наступних документів: частка на підставі рішення Крюківського районного суду м. Крременчука від 14.10.2014 року у справі №537/4224/14-ц; частка на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом /ННА546674/, виданого 09.02.2018 року приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Марченко Н.А., за р.№360; частка на підставі рішення Крюківського районного суду м.Кременчука від 09.10.2018 року у справі №524/2579/18, та постанови Полтавського апеляційного суду від 12.03.2019 року у справі №524/2579/18. (а.с.49-50).

Згідно витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №249103265 від 20.03.2021 року частини квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 32,2 м2, житловою площею 20,6 м2, що складається з 1 кімнати, площею 20,6 м2, кухні площею 6,0 м2, вбиральні площею 2,8 м2, коридору площею 2,8 м2, належить ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , на підставі договору дарування квартири від 20.03.2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Ганночка О.В. (а.с.46).

Згідно витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №249103304 від 20.03.2021 року частина квартири АДРЕСА_1 загальною площею 32,2 м2, житловою площею 20,6 м2, що складається з 1 кімнати, площею 20,6 м2, кухні площею 6,0 м2, вбиральні площею 2,8 м2, коридору площею 2,8 м2, належить ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , на підставі договору дарування квартири від 20.03.2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Ганночка О.В. (а.с.48).

Згідно з висновком про вартість майна оцінювача ОСОБА_7 , станом на 05.07.2021 року вартість квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 32,2 м2, - становить 269000 грн. (а.с.47).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_4 не мала права дарувати своїм донькам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 майно ОСОБА_1 , а саме належну останньому частину квартири АДРЕСА_1 , оскільки на момент вчинення правочину це майно їй не належало, виконання судового рішення про припинення права власності ОСОБА_1 на вказане майно було зупинено Верховним Судом, про що дарувальнику ОСОБА_4 було достовірно відомо.

Колегія суддів вважає такий висновок місцевого суду таким, що відповідає вимогам закону з огляду на наступне.

Застосування норм права, що регулюють спірні правовідносини

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з частиною 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до частини 1 статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Нормами статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Відповідно до частини першої статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частина перша статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За змістом статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до частини першої статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (частина перша статті 718 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (частина перша статті 722 ЦК України).

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Згідно з частиною п`ятою статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення, породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

Колегія суддів з огляду на матеріали справи та норми матеріального права цілком погоджується з висновками суду першої інстанції стосовно того, що на момент вчинення договору дарування ОСОБА_4 квартира АДРЕСА_1 не належала, а виконання рішенням Крюківського районного суду міста Кременчука від 09.10.2018 року було зупинено Верховним Судом про що дарувальнику було відомо.

Стосовно недійсності правочину колегія суддів зазначає, що згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/ набуття/ зміни/ встановлення/припинення прав взагалі) (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 21 грудня 2021 року в справі № 148/2112/19 (провадження № 61-18061св20).

Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (див. постанову Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року в справі № 761/12692/17 (провадження № 61-37390свп18).

Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.06.2019 року у справі №916/3156/17, провадження № 12-304гс18 виклала правову позицію щодо нікчемності правочину. Погодилася з висновками Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеними у постанові від 21.11.2018 року у справі № 577/5321/17, щодо того, що правочином є правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб`єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків. Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту. Цивільні правочини, які порушують публічний порядок, є нікчемними.

Велика Палата Верховного Суду також погодилася з висновками, викладеними у постанові Верховного Суду України від 2 березня 2016 року у справі № 6-308цс16, у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 3 жовтня 2018 року у справі № 369/2770/16-ц і від 07.11.2018 року у справі № 357/3394/16-ц щодо того, що якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання недійсним такого правочину судом не вимагається; визнання недійсним нікчемного правочину законом не передбачається, оскільки нікчемним правочин є в силу закону. Отже, такий спосіб захисту, як визнання недійсним нікчемного правочину, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.

Водночас Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що такий спосіб захисту, як встановлення нікчемності правочину, також не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження №12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18).

Тому Велика Палата Верховного Суду не погоджується з висновками, викладеними в постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 577/5321/17, від 03 жовтня 2018 року у справі № 369/2770/16-ц , від 07 листопада 2018 року у справі № 357/3394/16-ц та у постанові Верховного Суду України від 02 березня 2016 року у справі № 6-308цс16, у частині застосування таких способів захисту прав та інтересів, як визнання нікчемного правочину недійсним і встановлення нікчемності правочину. У зв`язку з цим Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити від правових висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду та Верховного Суду України у цій частині.

Такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів, як визнання правочину недійсним, застосовується до оспорюваних правочинів.

За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Така позиція відповідає правовому висновку, викладеному в постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі №463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19)під час розгляду спорів у подібних правовідносинах, відступати від яких Велика Палата Верховного Суду не вбачає правових підстав.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції стосовно того, що відповідно до ч.2 ст.215, ст.217 ЦК України, є нікчемною частина договору дарування від 20.03.2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Ганночкою О.В., в якій Дарувальник ОСОБА_4 передала в рівних частках безоплатно у власність Обдарованих ОСОБА_2 та ОСОБА_3 частини квартири АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченим 30.05.2018 року приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Марченко Н.А., зареєстроване в реєстрі за №1425, оскільки на момент посвідчення такого договору дарування Верховним Судом було зупинено виконання рішення суду першої інстанції, залишеного без змін апеляційним судом, про припинення права власності ОСОБА_1 на вказане майно та визнання такого права за ОСОБА_4 , про що було достовірно відомо дарувальнику ОСОБА_4 . В подальшому вказані судові рішення першої та апеляційної інстанції були скасовані Верховним Судом.

Колегія суддів зазначає, що з матеріалів справи та з позовної заяви вбачається, що спір стосується наявності чи відсутності права власності у ОСОБА_1 на частину спірної квартири, що фактично оспорюється зареєстрованими у державному реєстрі новими власниками цього ж майна ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . За таких умов належним способом захисту інтересів позивача є визнання права власності (пункт 1 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України,), а ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є належними відповідачами.

Такий висновок суду першої інстанції про належність обраного позивачем способу захисту відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 04.06.2019 року у справі №916/3156/17, провадження № 12-304гс18. (п.85).

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта з висновками суду першої інстанції та з їх оцінкою, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог є законними і обгрунтованими, відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а судове рішення - без змін.

Щодо судових витрат

За приписами частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки в задоволенні апеляційної скарги необхідно відмовити, судові витрати апелянтів, пов`язані з розглядом справи в суді апеляційної інстанції, компенсації не підлягають.

Керуючись ст.ст. 367, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 382 ЦПК України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 11 вересня 2024 рокузалишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 20 березня 2025 року.

Головуючий О.О. Панченко

Судді О.Ю. Кузнєцова

Т.В. Одринська