ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2025 року

м. Київ

справа № 206/4992/21

провадження № 61-12735сво23

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Фаловської І. М. (суддя-доповідач),

суддів: Грушицького А. І., Гулька Б. І., Крата В. І., Луспеника Д. Д., Синельникова Є. В., Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,

відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 01 грудня 2022 року у складі судді Поштаренко О. В. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 13 липня 2023 року у складі колегії суддів Максюти Ж. І., Барильської А. П., Зайцевої С. А.,

Історія справи

Короткий зміст позовів

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернувся з позовом про поділ спільного майна подружжя, в якому просив:

визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 70,7 кв. м, що є спільним сумісним майном його та ОСОБА_2 .

Первісний позов ОСОБА_1 обґрунтував тим, що він та ОСОБА_2 перебували у шлюбі з 04 квітня 2009 року, який було розірвано рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 29 листопада 2013 року.

Під час спільного проживання сторони придбали квартиру АДРЕСА_1 , яка є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, тому вважав за необхідне поділити її між ними в рівних частках, а саме визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири.

У грудні 2021 року ОСОБА_2 звернулася з зустрічним позовом до ОСОБА_1 , в якому просила:

визнати за нею право власності на 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 .

Зустрічний позов ОСОБА_2 обґрунтувала тим, що з 04 квітня 2009 року перебувала у шлюбі з ОСОБА_1 , який було розірвано на підставі рішення суду.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у них з ОСОБА_1 народився син ОСОБА_3 , який має інвалідність з дитинства та перебуває на її утриманні.

У шлюбі сторони 17 лютого 2010 року придбали спірну квартиру, яку ОСОБА_1 не мав наміру ділити з нею і обіцяв свою частку залишити сину.

Їх син не здатний до самообслуговування і потребує постійного догляду, характер захворювання виражається в особливій прив`язаності дитини до особи, яка її постійно доглядає. ОСОБА_1 не проживає разом із сином та не здійснює його догляд, а також не сплачує аліменти.

Тому ОСОБА_2 вважала, що існують підстави для відступлення від засад рівності часток співвласників нерухомого майна, просила визнати за нею право власності на 2/3 частини спірної квартири.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Самарський районний суд м. Дніпропетровська рішенням від 01 грудня 2022 року первісний позов ОСОБА_1 задовольнив.

Визнав за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 70,7 кв. м.

Вирішив питання про розподіл судових витрат.

У зустрічному позові ОСОБА_2 визнати за нею право власності на 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 70,7 кв. м, відмовив.

Рішення місцевого суду мотивовано тим, що:

проживання дитини з матір`ю саме собою не є підставою для збільшення частки у майні одному з подружжя; ОСОБА_2 не довела наявності інших обставин, за яких можливе відступлення від засади рівності часток подружжя при поділі спірної квартири;

суд посилався на те, що згідно з показаннями свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . ОСОБА_1 сплачує аліменти на дитину та бере участь у житті сина, який деякий час також проживав у батьків ОСОБА_1 , які доглядали за ним;

суд зазначив, що заборгованість ОСОБА_1 зі сплати аліментів не є співрозмірною із часткою майна, на яку претендує ОСОБА_2 . Тому, врахувавши принцип рівності часток подружжя у спільному майні, суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення первісних позовних вимог та про відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 01 грудня 2022 року скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні первісного позову відмовити, а зустрічний позов задовольнити повністю.

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що суд першої інстанції не повною мірою з`ясував обставини, що мають значення для справи, а саме факт наявності в дитини інвалідності з особливим характером захворювання, та те, що вона має тісний зв`язок з матір`ю, яка здійснює постійний догляд за сином, і з місцем свого постійного проживання (спірна квартира). Зміна умов проживання у спірній квартирі негативно вплине на психологічне здоров`я такої дитини, зокрема враховуючи той факт, що батько через 8 років непроживання у квартирі виявив намір повернутися проживати до цієї квартири, тому й ініціював спір у справі, що розглядається. Місцевий суд не взяв до уваги розрахунків заборгованості, відповідно до змісту яких ОСОБА_1 має значну заборгованість зі сплати аліментів, що свідчить про його ухилення від участі в утриманні сина.

Дніпровський апеляційний суд постановою від 13 липня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишив без задоволення, а рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 01 грудня 2022 року залишив без змін.

Постанову апеляційного суду мотивовано тим, що:

задовольняючи первісні позовні вимоги та відмовляючи в задоволенні зустрічних позовних вимог, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що спірна квартира, яка була придбана подружжям у період шлюбу, є їх спільною сумісною власністю, частки сторін є рівними, а підстави для відступлення від засад рівності часток подружжя при поділі майна відповідно до частини третьої статті 70 СК України відсутні;

ОСОБА_2 не довела обставин, які б вказували на наявність підстав, передбачених частинами другою, третьою статті 70 СК України, для вирішення питання про збільшення її частки у спільному майні подружжя.

Аргументи учасників справи

25 серпня 2023 ОСОБА_2 подала касаційну скаргу на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 01 грудня 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 13 липня 2023 року, в якій просить їх скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Як на підставу касаційного оскарження судового рішення заявниця посилається на пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що:

суди застосували статті 70, 71 СК України без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 01 грудня 2021 року у справі № 344/5539/17;

суди не дослідили доказів, а саме довідку лікарсько-консультативної комісії (далі - ЛКК) № 576, згідно з якою ОСОБА_3 , 2009 року народження, має інвалідність з дитинства (підгрупа А) з 30 жовтня 2013 року, дитина потребує постійного прийому медичних препаратів для проведення корекції когнітивних розладів (аутизму), проведення лікування в умовах профільного стаціонарного відділення та амбулаторно, постійної логопедичної та психологічної корекції, а участь батька у догляді за дитиною є недостатньою. Вказане свідчить, що останній не дбає про матеріальне забезпечення дитини.

Суди не взяли до уваги наявні у матеріалах справи докази на підтвердження того, що ОСОБА_1 не в повному обсязі виконує судові накази про стягнення аліментів, у зв`язку з чим утворилася заборгованість, яка під час розгляду справи судом першої інстанції становила за різними довідками 11 033,80 грн та 22 752,00 грн, що є підтвердженням наявності підстав ухилення батька від утримання сина та, відповідно, зменшення його частки у спільному майні зі збільшенням частки ОСОБА_2 під час поділу майна подружжя.

Доводи інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Рух справи

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 жовтня 2023 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

У листопаді 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 вересня 2024 року справу призначено до судового розгляду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 вересня 2024 року справу передано на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 04 листопада 2024 року справу призначено до розгляду.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 вересня 2023 року вказано, що підставою касаційного оскарження судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій зазначено неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що свідчить про наявність підстав для відкриття касаційного провадження.

Передаючи справу на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, колегія суддів керувалась необхідністю відступлення від висновків щодо застосування норм статті 70 СК України, викладених у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 листопада 2023 року у справі № 521/11825/20 (провадження № 61-3341св23), згідно з якою наявність заборгованості зі сплати аліментів не є підставою для відступлення від засад рівності часток у спільному майні подружжя.

У справі № 521/11825/20 розглядався спір про поділ спільного сумісного майна подружжя, визнання права власності. У позові зазначено, що відповідач не виконує рішення суду, не сплачує коштів на утримання дитини з інвалідністю та станом на 01 липня 2020 року має заборгованість зі сплати аліментів у розмірі 62 500,00 грн, а тому ОСОБА_2 вважала, що є підстави для відступлення від засад рівності часток під час поділу майна подружжя та визнання за нею права власності на 3/4 частини спірної квартири. Верховний Суд погодився з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, які, частково задовольняючи позов, керувалися тим, що спірна квартира придбана сторонами у період перебування у шлюбі за спільні кошти подружжя, а тому є їх спільною сумісною власністю, та дійшли висновків, що наявні правові підстави для поділу квартири шляхом визнання за кожною із сторін права власності на 1/2 її частки, що відповідає положенням частини першої статті 70 СК України. Також касаційний суд погодився з тим, що проживання дитини з матір`ю, існування у батька заборгованості зі сплати аліментів, з огляду на встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини та положення статті 70 СК України, самі собою не є підставою для збільшення частки одного з подружжя. Наявність інших обставин, за яких можливе відступлення від засади рівності часток подружжя при поділі спірного майна, ОСОБА_2 не довела. Верховний Суд вважав, що у разі подальшої несплати відповідачем аліментів, позивач не позбавлена можливості у порядку статті 190 СК України укласти договір про припинення права на аліменти у зв`язку з переданням права власності на нерухоме майно (житловий будинок, квартиру, земельну ділянку тощо).

Водночас колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 05 грудня 2018 року у справі № 456/828/17 (провадження № 61-252св17) зазначила про наявність підстав для відступлення від засади рівності часток подружжя у зв`язку з ухиленням відповідача від виконання прямих батьківських обов`язків з утримання дитини, а саме наявністю заборгованості зі сплати аліментів.

Під час вирішення спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами другою, третьою статті 70 СК України, в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але й інші обставини.

Також за обставин пред`явлення позовних вимог про поділ спільного майна подружжя колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду погодилася із висновками судів першої та апеляційної інстанцій про наявність підстав для відступлення від засади рівності часток подружжя у зв`язку із наявною заборгованістю зі сплати аліментів, про що зазначила у постанові від 01 грудня 2021 року у справі № 459/1995/15-ц (провадження № 61-18144св20)).

Подібних висновків дійшла колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постановах від 01 грудня 2021 року у справі № 344/5539/17 (провадження № 61-12286св20) та від 30 листопада 2022 року у справі № 373/185/21 (провадження № 61-21464св21).

На думку колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду, під час вирішення спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, наявність обставини щодо ухилення відповідача від виконання прямих батьківських обов`язків з утримання дитини, а саме наявність заборгованості зі сплати аліментів, інвалідність дитини є підставою для відступлення від засад рівності часток подружжя відповідно до частин другої, третьої статті 70 СК України.

Необхідність відступлення від висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 листопада 2023 року у справі № 521/11825/20 (провадження № 61-3341св23), викликана відмінним підходом щодо тлумачення змісту статті 70 СК України в частині обставин, які дають підстави для відступлення від засад рівності часток подружжя при поділі майна у судовому порядку.

Фактичні обставини справи, що встановили суди

04 квітня 2009 року ОСОБА_1 зареєстрував шлюб із ОСОБА_2 (взяла прізвище ОСОБА_2 ).

ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народився син ОСОБА_3

29 листопада 2013 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано, прізвище після розірвання шлюбу ОСОБА_2 не змінювала, що підтверджується рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 29 листопада 2013 року.

Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 17 лютого 2010 року, реєстровий номер 465, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Іщенко Н. Д.

Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 22 березня 2010 року № 17697789 квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_2 на праві приватної власності.

Згідно із договором купівлі-продажу квартири від 17 лютого 2010 ОСОБА_2 за згодою чоловіка ОСОБА_1 придбала у ОСОБА_8 квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідно до розписки ОСОБА_8 підтвердила отримання від ОСОБА_2 коштів у розмірі 363 600,00 грн, що еквівалентно 45 000,00 доларів США. Розписка складена у присутності ОСОБА_9 , ОСОБА_1 та ОСОБА_10 , які підтвердили своїми підписами, що ОСОБА_8 власноруч підписала розписку.

17 лютого 2010 року ОСОБА_5 продала ОСОБА_11 квартиру АДРЕСА_2 . Ця квартира належала ОСОБА_5 на підставі договору дарування. Продаж квартири вчинено за 12 393,00 грн.

Згідно з розпискою від 17 лютого 2010 року ОСОБА_5 підтвердила отримання від ОСОБА_11 грошової суми в розмірі 30 000,00 доларів США, що еквівалентно грошовій сумі у гривні 242 400,00, за продаж квартири АДРЕСА_2 . Розписка складена у присутності ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_2 , які підтвердили своїми підписами факт складення вказаної розписки ОСОБА_5 власноруч.

Відповідно до довідки ЛКК № 576 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що навчається у 3-му класі комунального закладу освіти «Навчально-реабілітаційний центр «Горлиця», з 30 жовтня 2013 року має пільгову категорію «дитина-інвалід з дитинства (підгрупа А)». Йому встановлено діагноз розлад поведінки дитячого віку, що характеризується рисами аутизму. Дитина потребує постійного прийому медичних препаратів для проведення корекції когнітивних розладів, психотропних препаратів, вітаміно-мінеральних комплексів, проведення курсів відновного лікування в умовах профільного стаціонарного відділення та амбулаторно, постійної логопедичної та психологічної корекції у логопеда-дефектолога, медичного психолога.

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 14 вересня 2021 року у справі № 206/3428/21 з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнено аліменти на дитину в розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 04 серпня 2021 року і до зняття з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , статусу «дитина з інвалідністю».

Судовим наказом Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 18 серпня 2021 року № 206/3427/21 з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнено аліменти на ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, але не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, починаючи з 04 серпня 2021 року і до досягнення дитиною повноліття.

Згідно з копією довідки Дитячого центра «Умнічка» ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відвідує індивідуальні заняття з дефектологом і логопедом з 2013 року для роботи з діагнозом аутизм. За останні 5 років заняття мають системний характер з періодичністю 3-4 рази на тиждень. Їх вартість на місяць у період з 2017-2018 роки становила 4 200,00 грн. З 2019 року ОСОБА_3 відвідує заняття дефектолога, вартість яких становить 3 200,00 грн. ОСОБА_2 вносить оплату за заняття.

Відповідно до розрахунку заборгованості (станом на 01 січня 2022 року) за виконавчим листом від 08 вересня 2021 року № 206/3427/21, виданим Самарським районним судом м. Дніпропетровська, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на дитину у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку у межах платежів за один місяць, із 04 серпня 2021 року заборгованість ОСОБА_1 зі сплати аліментів становить 11 033,80 грн.

Згідно з розрахунком заборгованості (станом на 01 січня 2022 року) за виконавчим листом від 14 вересня 2021 № 206/3428/21 про стягнення аліментів з ОСОБА_1 він має сукупний розмір заборгованості за період з серпня 2021 року до грудня 2021 року в розмірі 49 650,04 грн.

Згідно з актом обстеження домогосподарства за адресою: АДРЕСА_1 , складеним 09 грудня 2021 року мешканцями квартир: 4 - ОСОБА_14 , 54 - ОСОБА_15 , 16 - ОСОБА_16 , підписи яких підтверджено директором Товариства з обмеженою відповідальністю «Екологія-Д» Коваленко В. І., з жовтня 2013 року до цього часу ОСОБА_1 не проживає у квартирі АДРЕСА_1 .

Відповідно до актів від 16 січня 2017 року та від 19 листопада 2021 року, складених мешканцями будинку АДРЕСА_3 , підписи яких підтверджено директором Товариства з обмеженою відповідальністю «Екологія-Д» з жовтня 2013 року до цього часу ОСОБА_1 не проживає у квартирі АДРЕСА_1 , до квартири не приходить, його речей у квартирі немає.

Позиція Верховного Суду

Щодо відступлення

Колегія суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду, передаючи справу на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, зазначила, що:

наявність заборгованості зі сплати аліментів відповідно до частини другої статті 70 СК України є підставою для відступлення від засади рівності часток подружжя у зв`язку з ухиленням одного з батьків від виконання прямих батьківських обов`язків з утримання дитини;

є необхідність відступлення від висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 листопада 2023 року у справі № 521/11825/20 (провадження № 61-3341св23), що наявність заборгованості зі сплати аліментів сама собою не є підставою для відступлення від засад рівності часток у спільному майні подружжя.

Об`єднана палата Касаційного цивільного суду повинна вирішити питання щодо тлумачення змісту частин другої, третьої статті 70 СК України стосовно тих обставин, які дають підстави для відступлення від засади рівності часток подружжя при поділі майна у судовому порядку.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Норми закону полягають у такому: жити чесно, не ображати інших, кожному віддавати по заслугах. Змусити жити за принципами навряд чи можливо. Але коли виникає судовий спір, то учасники цивільного обороту мають розуміти, що їх дії (бездіяльність) чи правочини можуть бути піддані оцінці крізь призму справедливості, розумності, добросовісності (постанова Верховного Суду від 14 травня 2024 року в справі № 357/13500/18 (провадження № 61-3809св24), постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 вересня 2024 року у справі № 466/3398/21 (провадження № 61-2058сво23)).

Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність.

Об`єднана палата зауважує, що розумність характерна та властива як для оцінки / врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватноправових норм, що здійснюється під час вирішення спорів, так і тлумачення процесуальних норм (постанова Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року у справі № 519/2-5034/11).

Добра совість - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року в справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18), від 11 листопада 2019 року у справі № 337/474/14-ц (провадження № 61-15813сво18), від 09 вересня 2024 року у справі № 466/3398/21 (провадження № 61-2058сво23)).

Норми цивільного законодавства мають застосовуватися із врахуванням добросовісності, тому принцип доброї совісті не може бути обмежений певною сферою (постанови Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 463/13099/21 (провадження № 61-11609сво23), від 19 лютого 2024 року в справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23), від 09 вересня 2024 року у справі № 466/3398/21 (провадження № 61-2058сво23)).

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).

Загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у насамперед, акти сімейного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є за своєю суттю нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, під час тлумачення норм, що містяться в актах сімейного законодавства (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25 січня 2021 року у справі № 758/10761/13-ц (провадження № 61?19815сво19)).

Сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу (частина перша статті 15 СК України).

Якщо в результаті психічного розладу, тяжкої хвороби або іншої поважної причини особа не може виконувати сімейного обов`язку, вона не вважається такою, що ухиляється від його виконання (частина третя статті 15 СК України).

Невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, встановлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін (частина четверта статті 15 СК України).

Положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин. Стягнення пені, передбаченої абзацом 1 частини першої статті 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти. У СК України не передбачено випадків, коли вина платника аліментів виключається. У такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2020 року у справі № 661/905/19 (провадження № 61-16670сво19)).

Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (стаття 181 СК України).

Касаційний суд вже наголошував на такому.

Учасники сімейних правовідносин можуть мати особисті та майнові суб`єктивні сімейні обов`язки. Свої обов`язки учасники сімейних відносин здійснюють різними способами: здійснення активних дій; утримання від здійснення активних дій. Якщо невиконання особистих обов`язків учасників сімейних відносин у випадках, передбачених у законі, може припинятися або не зумовлювати відповідних наслідків, то невиконання сімейного обов`язку майнового характеру не допускається. Оскільки на відміну від особистих, майнові обов`язки можуть виконуватися незалежно від самого носія такого обов`язку за допомогою інших суб`єктів.

Невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування відповідних правових наслідків, що можуть визначатися в: нормах СК України; домовленості (договорі) сторін. Наслідки невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку можуть мати: особистий характер, коли негативний вплив відбувається на особисту сферу зобов`язаної особи; майновий характер, якщо такий вплив здійснюється на майнову сферу зобов`язаної особи (постанова Верховного Суду від 19 січня 2022 року у справі № 711/679/21 (провадження № 61-18434св21)).

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).

Законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (постанова Великої Палати Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у справі № 756/8056/19 (провадження № 14-94цс21)).

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна чи майнових прав, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті чи оформлені (постанова Верховного Суду від 05 січня 2024 року у справі № 755/12204/18 (провадження № 61-2401св21)).

Касаційний суд вже звертав увагу, що поділ майна подружжя здійснюється таким чином:

по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (стаття 70 СК України);

по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (стаття 71 СК України).

При цьому не виключається звернення одного із подружжя, за наявності спору, з позовом про визнання права на частку в праві спільної власності без вимог щодо поділу майна в натурі (постанови Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 565/495/18 (провадження № 61-1539св19), від 12 серпня 2021 року у справі № 438/1673/13-ц (провадження № 61-17441св20)).

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

Під час вирішення спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне спільне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї (частина друга статті 70 СК України).

За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування (частина третя статті 70 СК України).

Обміркувавши викладене, Об`єднана палата зауважує таке.

Невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування відповідних правових наслідків, що можуть визначатися в: нормах СК України; домовленості (договорі) сторін. Наслідки невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку можуть мати: особистий характер, коли негативний вплив відбувається на особисту сферу зобов`язаної особи; майновий характер, якщо такий вплив здійснюється на майнову сферу зобов`язаної особи.

Якщо сторони не дійшли згоди щодо поділу спільного майна, розмір часток кожного з подружжя визначається судом під час розгляду спору. За загальним правилом, що закріплене в частині першій статті 70 СК, частки дружини та чоловіка є рівними. Це правило не змінюється і в тому разі, якщо один з подружжя не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

СК України встановлює два винятки із загального правила щодо рівності часток подружжя у праві на майно. Суд може зменшити або збільшити частку одного з подружжя із відповідною зміною частки іншого з подружжя. У разі відступлення від засади рівності часток подружжя суд має вказати, які саме обставини стали підставою для збільшення чи зменшення частки одного з подружжя.

Обставини, які є підставою для збільшення чи зменшення частки одного з подружжя у праві на майно можна поділити на дві групи: негативні, тобто ті, що надають можливість суду зменшити розмір частки одного з подружжя (частина друга статті 70 СК України); позитивні, що дають змогу суду збільшити розмір частки одного з подружжя (частина третя статті 70 СК України).

Негативні обставини (частина друга статті 70 СК України) - законодавець на рівні СК України передбачив орієнтовний перелік таких обставин (зокрема, якщо один із подружжя не дбав про матеріальне спільне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї), за наявності яких суд може зменшити частку одного з подружжя. Такі обставини можуть застосовуватися як окремо, так і в сукупності. Тобто законодавець невичерпно виокремив випадки недобросовісної поведінки одного з подружжя як під час шлюбу, так і після його розірвання щодо виконання своїх сімейних обов`язків та майна і встановив наслідок такої недобросовісної поведінки - зменшення розміру частки одного з подружжя. Про недобросовісність одного із подружжя може свідчити, зокрема, приховання певних речей, передання їх на зберігання родичам, продаж спільного майна без згоди другого з подружжя.

Законом України від 17 травня 2017 року № 2037-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» частину другу статті 70 СК України доповнено словами «ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей)». Тобто на рівні СК України передбачено, що ухиляння від участі в утриманні дитини (дітей) є підставою для втручання в майнову сферу одного із подружжя за ухилення від виконання сімейного обов`язку з утримання дитини (дітей). Законодавець не пов`язує наявність такої негативної обставини з договором про сплату аліментів на дитину (дітей), рішенням суду (судовим наказом) про стягнення аліментівна дитину (дітей), ні з розміром заборгованості з аліментів. Тому ухилення від участі в утриманні дитини (дітей) може мати місце у разі: невиконання одним із батьків договору про сплату аліментів на дитину (дітей); невиконання рішення суду або судового наказу про стягнення аліментів на дитину (дітей); нездійснення одним із батьків жодного утримання за відсутності договору про сплату аліментів на дитину (дітей), рішення суду або судового наказу про стягнення аліментів на дитину (дітей).

Позитивні обставини (частина третя статті 70 СК України) - суд може збільшити частку в праві на майно того з подружжя, із яким проживають діти до вісімнадцяти років або повнолітні непрацездатні діти, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Тобто законодавець пов`язує збільшення частки у праві на майно того з подружжя, з яким залишається дитина (діти), у разі, якщо недостатнім є розмір аліментів, які вона (вони) одержують. Таким чином, закон передбачає такий алгоритм: існує та виконується договір про сплату аліментів на дитину (дітей), рішення суду (судовий наказ) про стягнення аліментівна дитину (дітей); на дитину призначаються аліменти; розмір аліментів, які вона (вони) одержує (одержують), недостатній для забезпечення її фізичного, духовного розвитку та лікування; під час поділу майна подружжя частка в майні того з них, з ким проживає дитина (діти), за рішенням суду збільшується.Для застосування частини третьої статті 70 СК України щодо збільшення частки у спільному майні подружжя того з них, з яким проживає дитина з особливими потребами, необхідно встановити, зокрема, які саме потреби виникають у такої дитини та з чим вони пов`язані, як вони можуть забезпечуватися та чи покриває розмір сплачуваних аліментів понесені витрати та їх забезпечення та/або непонесені витрати.

З урахуванням висновків, сформульованих у цій справі, Об`єднана палата вважає за необхідне відступити від висновків, викладених у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 листопада 2023 року у справі № 521/11825/20 (провадження № 61-3341св23).

Щодо вирішення справи по суті

Як поділ спільного сумісного майна в натурі, так і визначення розміру часток кожного з них може здійснюватися на підставі: договору подружжя; рішення суду за наявності спору між подружжям. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України) (постанова Верховного Суду від 12 квітня 2023 року у справі № 648/3137/15-ц (провадження № 61-17560св21)).

Позов про визнання права на частку в праві спільної часткової власності не є вимогою про поділ майна в натурі. Тому при визнанні права на частку не здійснюється вказівка, які саме об`єкти в натурі відповідають частці у праві спільної часткової власності (постанова Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі № 344/5437/17 (провадження № 61-124св20)).

Тлумачення змісту пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України свідчить, що за своєю суттю такий спосіб захисту, як визнання права може застосовуватися тільки тоді, коли суб`єктивне цивільне право виникло і якщо це право порушується (оспорюється або не визнається) іншою особою (постанов Верховного Суду від 21 вересня 2022 року в справі № 127/23627/20 (провадження № 61-17025св21), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі № 233/4580/20 (провадження № 61-12524сво21)).

Такий спосіб захисту, як визнання права може застосовуватися для захисту (невизнання чи оспорювання) різноманітних приватних прав (зобов`язальних, речових, виключних, спадкових, права на частку в спільній частковій власності тощо) (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).

Поділ майна подружжя, що перебуває у їхній спільній сумісній власності, є підставою для набуття особистої приватної власності кожним із подружжя. Встановивши, що об`єкт поділу належить сторонам на праві спільної сумісної власності та вирішивши надалі питання про такий поділ, власність сторін спору на цей об`єкт стає спільною частковою (постанова Верховного Суду від 06 червня 2024 року в справі № 755/4429/22 (провадження № 61-17782св23)).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

У мотивувальній частині судового рішення зазначаються, зокрема, мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику (пункт 3 частини четвертої статті 265 ЦПК України, пункт 3 частини першої статті 382 ЦПК України).

Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити (частина перша статті 264 ЦПК України).

У справі, яка переглядається:

Під час звернення до суду з первісним позовом ОСОБА_1 просив визнати за ним право власності на 1/2 частину спірної квартири, що є спільним сумісним майном його та ОСОБА_2 .

ОСОБА_2 , під час звернення до суду із зустрічним позовом просила відступити від рівності часток співвласників нерухомого майна та визнати за нею право власності на 2/3 частини спірної квартири, посилаючись, зокрема, на наявність у ОСОБА_1 заборгованості зі сплати аліментів на дитину з інвалідністю, яка проживає з нею та має особливі потреби для забезпечення її життєдіяльності;

касаційну скаргу обґрунтовано тим, що суди не врахували істотних обставин для збільшення частки ОСОБА_2 , доказів, які суди залишили поза увагою, та відмовили у задоволенні зустрічного позову повністю, залишивши поза увагою, що ОСОБА_1 на надав суду належних доказів на спростування її позовних вимог;

суди встановили, що ОСОБА_3 є сином сторін, має інвалідність з дитинства, характер захворювання потребує постійного стороннього догляду та лікування і реабілітації, у зв`язку з чим ОСОБА_2 здійснює постійний догляд; рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 14 вересня 2021 року у справі № 206/3428/21 з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнено аліменти на дитину у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 04 серпня 2021 року і до зняття з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , статусу «дитина з інвалідністю»; судовим наказом Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 18 серпня 2021 року № 206/3427/21 з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнено аліменти на ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, але не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, починаючи з 04 серпня 2021 року і до досягнення дитиною повноліття.

ОСОБА_2 надала докази заборгованості зі сплати аліментів на час звернення з позовом, що також підтвердив і ОСОБА_1 , надавши свій розрахунок заборгованості станом на 26 січня 2022 року. Згідно з матеріалами справи заборгованість зі сплати аліментів ні станом на час звернення з позовом, ні на час розгляду справи повністю не погашена. Отже, ОСОБА_2 надала належні та достатні докази ухилення ОСОБА_1 від участі в утриманні сина. Водночас саме на ОСОБА_1 як платника аліментів покладено обов`язок у цій справі доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів. У матеріалах справи немає будь-яких доказів та ОСОБА_1 не навів жодних доводів на спростування своєї вини з невиконання аліментних зобов`язань, не довів, що він вживав усіх залежних від нього заходів щодо належної, своєчасної та повної сплати аліментів на сина, не надав доказів неможливості сплати аліментів у більшому розмірі, ніж мінімальний гарантований для дитини відповідного віку.

Касаційний суд звертає увагу, що перший платіж для часткового погашення заборгованості зі сплати аліментів ОСОБА_1 зробив тільки після звернення з позовом у листопаді 2021 року у розмірі 1 110,00 грн за виконавчим документом № 206/3427/21 (а. с. 77, 89), наступні платежі на часткове погашення заборгованості у грудні 2021 року - 3 765,00 грн за виконавчим документом № 206/3427/21 та у січні 2022 року - 3 765,00 грн за виконавчим документом № 206/3428/21 (а. с. 88, 89), що не відповідає принципу доброї совісті та справедливості у такій чутливій сфері як утримання дитини обома батьками.

Отже, згідно з матеріалами справи на час звернення з позовом малолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживав з матір`ю, судовим рішенням у справі № 206/3428/21 та судовим наказом у справі № 206/3427/21 на його утримання та у зв`язку з інвалідністю стягуються аліменти з ОСОБА_1 , існує заборгованість зі сплати аліментів (несплата з часу їх призначення і до звернення з позовом) та ОСОБА_1 не подав доказів на спростування вини в ухиленні від їх сплати, що вказує на наявність обставин для зменшення його частки у спільному майні подружжя. Тому з урахуванням наведеного суди помилково вважали, що відсутні обставини ухилення ОСОБА_1 від участі в утриманні сина.

Суди не врахували, що на рівні СК України передбачено, що ухиляння від участі в утриманні дитини (дітей) є підставою для втручання в майнову сферу одного із подружжя за ухилення від виконання сімейного обов`язку з утримання дитини (дітей). Законодавець не пов`язує наявність такої негативної обставини ні з договором про сплату аліментів на дитину (дітей), рішенням суду (судовим наказом) про стягнення аліментівна дитину (дітей), ні з розміром заборгованості з аліментів. Тому ухилення від участі в утриманні дитини (дітей) може мати місце у разі: невиконання одним із батьків договору про сплату аліментів на дитину (дітей); невиконання рішення суду або судового наказу про стягнення аліментів на дитину (дітей); нездійснення одним із батьків жодного утримання за відсутності договору про сплату аліментів на дитину (дітей), рішення суду або судового наказу про стягнення аліментів на дитину (дітей).

Суди не врахували, що, встановивши, що об`єкт поділу належить сторонам на праві спільної сумісної власності, та вирішивши надалі питання про такий поділ, власність сторін спору на цей об`єкт стає спільною частковою; позов про визнання права на частку в праві спільної часткової власності не є вимогою про поділ майна в натурі. Тому при визнанні права на частку не здійснюється вказівка, які саме об`єкти в натурі відповідають частці в праві спільної часткової власності.

Об`єднана палата Касаційного цивільного суду вважає, що наявні підстави, передбачені частиною другою статті 70 СК України, для зменшення частки ОСОБА_1 у спільному майні подружжя до 1/3в праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1 , і, відповідно, збільшення частки ОСОБА_2 до 2/3 у праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1 . Як наслідок, доводи касаційної скарги підтвердилися, тому оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовів.

Висновки про правильне застосування норм права

У постанові палати, об`єднаної палати, Великої Палати Верховного Суду має міститися висновок про те, як саме повинна застосовуватися норма права, із застосуванням якої не погодилася колегія суддів, палата, об`єднана палата, що передала справу на розгляд палати, об`єднаної палати, Великої Палати (частина друга статті 416 ЦПК України).

На підставі викладеного відповідно до частини другої статті 416 ЦПК України Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду робить такі висновки.

Невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування відповідних правових наслідків, що можуть визначатися в: нормах СК України; домовленості (договорі) сторін. Наслідки невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку можуть мати: особистий характер, коли негативний вплив відбувається на особисту сферу зобов`язаної особи; майновий характер, якщо такий вплив здійснюється на майнову сферу зобов`язаної особи.

Якщо сторони не дійшли згоди щодо поділу спільного майна, розмір часток кожного з подружжя визначається судом під час розгляду спору. За загальним правилом, що закріплене в частині першій статті 70 СК України, частки дружини та чоловіка є рівними. Це правило не змінюється і в тому разі, якщо один з подружжя не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

СК України встановлює два винятки із загального правила щодо рівності часток подружжя у праві на майно. Суд може зменшити або збільшити частку одного з подружжя із відповідною зміною частки іншого з подружжя. У разі відступлення від засади рівності часток подружжя суд має вказати, які саме обставини стали підставою для збільшення чи зменшення частки одного з подружжя.

Обставини, які є підставою для збільшення чи зменшення частки одного з подружжя у праві на майно можна поділити на дві групи: негативні, тобто ті, що надають можливість суду зменшити розмір частки одного з подружжя (частина друга статті 70 СК України); позитивні, що дають змогу суду збільшити розмір частки одного з подружжя (частина третя статті 70 СК України).

Негативні обставини (частина друга статті 70 СК України) - законодавець на рівні СК України передбачив орієнтовний перелік таких обставин (зокрема, якщо один із подружжя не дбав про матеріальне спільне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї), за наявності яких суд може зменшити частку одного з подружжя. Такі обставини можуть застосовуватися як окремо, так і в сукупності. Тобто законодавець невичерпно виокремив випадки недобросовісної поведінки одного з подружжя як під час шлюбу, так і після його розірвання щодо виконання своїх сімейних обов`язків та майна і встановив наслідок такої недобросовісної поведінки - зменшення розміру частки одного з подружжя. Про недобросовісність одного із подружжя може свідчити, зокрема, приховання певних речей, передання їх на зберігання родичам, продаж спільного майна без згоди другого з подружжя.

Законом України від 17 травня 2017 року № 2037-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» частину другу статті 70 СК України доповнено словами «ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей)». Тобто на рівні СК України передбачено, що ухиляння від участі в утриманні дитини (дітей) є підставою для втручання в майнову сферу одного із подружжя за ухилення від виконання сімейного обов`язку з утримання дитини (дітей). Законодавець не пов`язує наявність такої негативної обставини ні з договором про сплату аліментів на дитину (дітей), рішенням суду (судовим наказом) про стягнення аліментів на дитину (дітей), ні з розміром заборгованості зі сплати аліментів. Тому ухилення від участі в утриманні дитини (дітей) може мати місце у разі: невиконання одним із батьків договору про сплату аліментів на дитину (дітей); невиконання рішення суду або судового наказу про стягнення аліментів на дитину (дітей); нездійснення одним із батьків жодного утримання за відсутності договору про сплату аліментів на дитину (дітей), рішення суду або судового наказу про стягнення аліментів на дитину (дітей).

Позитивні обставини (частина третя статті 70 СК України) - суд може збільшити частку в праві на майно того з подружжя, із яким проживають діти до вісімнадцяти років або повнолітні непрацездатні діти, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Тобто законодавець пов`язує збільшення частки в праві на майно того з подружжя, з яким залишається дитина (діти), у разі, якщо недостатнім є розмір аліментів, які вона (вони) одержують. Таким чином, закон передбачає такий алгоритм: існує та виконується договір про сплату аліментів на дитину (дітей), рішення суду (судовий наказ) про стягнення аліментів на дитину (дітей); на дитину призначаються аліменти; розмір аліментів, які вона (вони) одержує (одержують), недостатній для забезпечення її фізичного, духовного розвитку та лікування; під час поділу майна подружжя частка в майні того з них, з ким проживає дитина (діти), за рішенням суду збільшується.Для застосування частини третьої статті 70 СК України щодо збільшення частки у спільному майні подружжя того з них, з яким проживає дитина з особливими потребами, необхідно встановити, зокрема, які саме потреби виникають у такої дитини та з чим вони пов`язані, як вони можуть забезпечуватися та чи покриває розмір сплачуваних аліментів понесені витрати та їх забезпечення та/або непонесені, але необхідні витрати.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

У справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, доводи касаційної скарги дають підстави для висновку про те, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, оскаржувані рішення - скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовів.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 01 грудня 2022 року, постанову Дніпровського апеляційного суду від 13 липня 2023 року скасувати і ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право на частку в розмірі 1/3 в праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1 .

В іншій частині позову ОСОБА_1 відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_2 право на частку в розмірі 2/3 в праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1 .

З моменту ухвалення постанови судом касаційної інстанції рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 01 грудня 2022 року та постанова Дніпровського апеляційного суду від 13 липня 2023 року втрачають законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий І. М. Фаловська

Судді А. І. Грушицький

Б. І. Гулько

В. І. Крат

Д. Д. Луспеник

Є. В. Синельников

М. Є. Червинська