ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/5354/24 Номер провадження 22-ц/814/825/25Головуючий у 1-й інстанції Материнко М. О. Доповідач ап. інст. Пилипчук Л. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2025 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Пилипчук Л.І.,

судді Дряниця Ю.В., Чумак О.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у місті Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 29 жовтня 2024 року, постановлене суддею Материнко М.О. (повний текст складено 04 листопада 2024 року),

у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захист населення виконавчого комітету Шевченківської районної у м.Полтаві ради про стягнення моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

21.05.2024 ОСОБА_1 звернувся в суд із указаним позовом про стягнення з УСЗН виконавчого комітету Шевченківської районної у м.Полтаві ради моральної шкоди у розмірі 10000,00 грн.

В обґрунтування підстав позову зазначає, що заочним рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 25.05.2022 (справа №554/8228/21) стягнуто із нього, ОСОБА_1 , на користь УСЗН виконавчого комітету Шевченківської районної у м.Полтаві ради надмірно виплачену субсидію у розмірі 3037,58 грн. та витрати зі сплати судового збору в розмірі 2102,00 грн.

Судовий розгляд указаної справи проводився без його участі, а про постановлене за наслідками його розгляду рішення він дізнався після звернення до Шевченківського ВДВС. Так, у межах примусового виконання судового рішення державним виконавцем Марченко Н.О. накладено арешт на належне йому майно, зокрема, банківські рахунки. Крім того, від нотаріуса, у якого позивач оформляв спадщину, він дізнався про внесення його до Державного реєстру боржників, що стало підставою відмови у вчиненні нотаріальної дії.

Після цього позивач звернувся в Октябрський районний суд м.Полтави із заявою про перегляд заочного рішення, розгляд якої тричі відкладався за ініціативи управління, а у подальшому таку заяву судом залишено без задоволення. При цьому він, ОСОБА_1 , будучи інвалідом ІІ групи з онкозахворювання, кожного разу приїздив до суду, який розташований за 20 км від місця його проживання, що викликало додаткові фінансові витрати.

У подальшому, він оскаржив судове рішення в апеляційному порядку та постановою Полтавського апеляційного суду від 17.04.2024 відповідне рішення було скасовано; ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову УСЗН виконавчого комітету Шевченківської районної у м.Полтаві ради до ОСОБА_1 про стягнення коштів відмовлено за недоведеністю.

Із підстав викладеного, наполягаючи на протиправності дій управління, яким допущено порушення вимог законодавства при оформленні та виплати житлової субсидії, а також халатності відповідача, просить захистити порушене право згідно заявлених позовних вимог.

Рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 29.10.2024 у задоволенні позову ОСОБА_1 до УСЗН виконавчого комітету Шевченківської районної у м.Полтаві ради про стягнення моральної шкоди - відмовлено.

Рішення районного суду вмотивовано тим, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт спричинення йому моральної шкоди.

Позивач оскаржив рішення районного суду в апеляційному порядку. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, а також неповне з`ясування обставин справи, просить рішення районного суду скасувати та постановити нове, яким позов задовольнити.

Наголошує, що судова тяганина тривала більше двох років, упродовж яких він, ОСОБА_1 ніс додаткові матеріальні витрати, пов`язані з прибуттям до суду.

Також протиправними діями управління йому, позивачу, спричинено моральну шкоду, що полягає у порушенні його конституційних прав. Зокрема: на користування банківськими картками, через, що він був обмежений у придбанні ліків; а також на реалізацію спадкових прав, оскільки через внесення його до Державного реєстру боржників йому було відмовлено у вчиненні відповідної нотаріальної дії. Наведене, сукупно призвело до погіршення стану здоров`я та додаткових витрат на лікування.

Вважає, що суд першої інстанції, маючи сумніви у достатності доказів на підтвердження заявлених вимог, мав вжити заходів щодо їх витребування, а не відмовляти у задоволенні позову з підстав його недоведеності.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 30.01.2025 відкрито апеляційне провадження; у справі закінчено підготовчі дії та призначено її до судового розгляду без проведення судового засідання в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи, про що постановлена ухвала апеляційного суду від 11.02.2025.

06.02.2025 до Полтавського апеляційного суду надійшов відзив відповідача на апеляційну скаргу, яку просить залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

Зазначає, що у матеріалах справи відсутні будь-які докази на які посилався позивач, як на підставу відшкодування моральної шкоди, як і докази наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього. Зокрема, не підтверджено факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні.

17.02.2025 позивач надав апеляційному суду відповідь на відзив, наполягаючи на обґрунтованості заявлених ним позовних вимог та наявності підстав для задоволення позову; а 21.02.2025 - клопотання про винесення справедливого судового рішення.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, приходить до наступного висновку.

Матеріалами справи установлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є інвалідом ІІ групи довічно, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 ./а.с.5/

У період із 07.02.2017 по 03.04.2017, а також із 05.09.2017 по 13.09.2017 ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні, що підтверджується виписками із медичної кари амбулаторного (стаціонарного) хворого №1247, №8670, №137/1843; 20.03.2024 - складено ехокардіографію; 22.03.2024, 23.03.2024, 30.07.2024 - огляд сімейного лікаря./а.с.7-11,25/

У провадженні державного виконавця Шевченківського ВДВС у м.Полтаві Барабана С.В. перебували:

- ВП №70685117 з примусового виконання виконавчого листа №554/8228/21, виданого 21.11.2022 Октябрським районним судом м.Полтави про стягнення з ОСОБА_1 на користь УСЗН виконавчого комітету Шевченківської районної у м.Полтаві ради боргу в розмірі 3037,58 грн., провадження за яким закінчено постановою від 22.04.2024 на підставі п.5 ч.1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження»;

- ВП №70730720 з примусового виконання виконавчого листа №554/8228/21, виданого 21.11.2022 Октябрським районним судом м.Полтави про стягнення з ОСОБА_1 на користь Державної судової адміністрації України судового збору в розмірі 2102,00 грн., провадження за яким закінчено постановою від 22.04.2024 на підставі п.5 ч.1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження»./а.с.16,17/

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, районний суд виходив із підстав його недоведеності, оскільки у матеріалах справи відсутні будь-які докази, на які послався позивач, як на підставу відшкодування моральної шкоди.

Апеляційний суд із такими висновками суду першої інстанції погоджується, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

На підставі наведеної норми права відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади.

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Частинами першою-третьою статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, оскільки вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19, провадження № 14-24цс21).

Згідно із частиною першою статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до частини першої статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

При цьому, зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди.

У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування (постанова Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 487/6970/20, провадження № 61-1132св22).

Відповідно до позиції Верховного Суду, сформованій у справі №197/1330/14-ц від 20.01.2021, причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами. При цьому причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин і норми матеріального права, які підлягають застосуванню, та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в цій справі.

Доводів на спростування правильності висновків районного суду щодо відсутності обґрунтувань та доказів на підтвердження спричинення моральної шкоди апеляційна скарга не містить, а лише загальні відомості про стан здоров`я позивача внаслідок тяжкого захворювання, які передують подіям, із якими позивач пов`язує порушене право та не перебувають у причинно-наслідковому зв`язку із діями відповідача.

Разом із цим цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частини перша-четверта статті 12 ЦПК України).

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливості розгляду справи судом.

Наведені норми права позивачем не дотримано, доказів, які б підтверджували наявність складових для відшкодування моральної шкоди, зокрема, наявність моральної шкоди та причинний зв`язок, судам першої та апеляційної інстанцій не надано, тоді як наведена позивачем судова практика сформована з відмінних фактичних обставин, а тому врахуванню не підлягає.

Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції, маючи сумніви у достатності доказів на підтвердження заявлених вимог, мав вжити заходів щодо їх витребування, колегія суддів відхиляє як такі, що суперечать вимогам ч.7 ст.81 ЦПК України, за змістом якої суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, і вийнятків для цього позивачем не наведено.

Крім того, за правилами частини першої статті 12 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відтак, за відсутності позовних вимог про стягнення матеріальної шкоди, доводи апеляційної скарги щодо понесення позивачем додаткових матеріальних витрат пов`язаних із прибуттям до суду, оцінці не підлягають, як такі, що виходять за межі повноважень суду апеляційної інстанції, визначених статтею 367 ЦПК України.

Також апеляційний суд враховує, що у цій справі рішення про визнання протиправними дій чи бездіяльності відповідача компетентними органами не приймалося. Отже, протиправна бездіяльність органу державної влади позивачем не доведена, а порушене право відновлено, що підтверджується відомостями Єдиного державного реєстру судових рішень (https://reyestr.court.gov.ua/Review/118444670), де оприлюднена постанова Полтавського апеляційного суду від 17.04.2024, якою скасовано заочне рішенням суду від 25.05.2022 (справа №554/8228/21); ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову УСЗН виконавчого комітету Шевченківської районної у м.Полтаві ради відмовлено.

Інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлених обставин справи. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст.367, 368, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 29 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 20.03.2025.

Головуючий суддя Л.І. Пилипчук

Судді Ю.В. Дряниця

О.В. Чумак