Провадження № 2/752/653/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.03.2025 року м. Київ

Суддя Голосіївського районного суду м. Києва Ольшевська І.О., за участю секретаря судового засідання Овдій-Барандич В.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Києва в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Голосіївського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, та просить визнати за позивачем в порядку розподілу спільного майна подружжя право власності на частини квартири АДРЕСА_1 ; визнати за відповідачем в порядку розподілу спільного майна подружжя право власності на частини квартири АДРЕСА_1 .

В обгрунтування позову зазначає, що під час перебування у шлюбі з відповідачкою було спільно нажито майно, а саме: трикімнатна квартира, загальною площею 96,9 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 . Квартира була придбана дружиною позивача 04.08.2020р. за грошові кошти, які позивач надав їй для купівлі даної квартири. Рішенням Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 07.12.2022р. шлюб між сторонами було розірвано, при цьому питання щодо розподілу спільного майна подружжя не ставилось. На даний час між позивачем та відповідачем не врегульовано питання щодо поділу сумісного майна, набутого ними під час спільного проживання у шлюбі. Відповідач свідомо уникає питання щодо розподілу майна та вимагає від позивача залишити місце його проживання та реєстрації. За вказаних обставин заявлений відповідний позов з метою захисту прав у судовому порядку.

Ухвалою судді Голосіївського районного суду міста Києва ОСОБА_3 від 12.10.2023р. відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, постановлено розглядати справу в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання.

Розпорядженням керівника апарату суду від 14.12.2023р. №1226 «Щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судових справ» справу №752/13761/23, у зв`язку з тим, що рішенням Вищої ради правосуддя від 21.11.2023р. №1074/0/15-23 ОСОБА_3 звільнено з посади судді Голосіївського

районного суду міста Києва, передано на повторний автоматизований розподіл судових справ.

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.12.2023р. справу №752/13761/23 розподілено на суддю ОСОБА_4 .

Розпорядженням керівника апарату суду від 26.01.2024р. №159 «Щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судових справ», у зв`язку з тим, що рішенням Вищої ради правосуддя №70/0/15-24 від 11.01.2024р. ОСОБА_4 звільнено з посади судді Голосіївського районного суду міста Києва, справу за позовом ОСОБА_1 передано на повторний автоматизований розподіл.

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.01.2024р. справа за позовом ОСОБА_1 передана на розгляду судді Ольшевській І.О.

Ухвалою суду від 02.02.2024р. суддя Ольшевська І.О. прийняла до свого провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, постановила розглядати її в порядку загального позовного провадження, призначила підготовче засідання.

Відповідач направив до суду письмовий відзив на позовну заяву, за яким просить відмовити в задоволенні позовних вимог. У відзиві зазначає, що спірна квартира була придбана сторонами в період спільного проживання, однак кошти, за які була придбана спірна квартира, належала її сім`ї: батькам та дідусю. До переїзду в Київ сторони спільно проживали в м. Кам`янець-Подільський у будинку, що належав дідусю позивачки. Позивач та відповідач брали безпосередню участь у веденні бізнесу, який належав батьку відповідачу. До переїзду в м. Києві було вирішено вкласти кошти саме в новозбудоване житло. А так як кошти належали сім`ї відповідачки, з боку відповідача не було жодних претензій, зауважень чи застережень щодо того, на кого саме буде оформлятися Договір купівлі-продажу майнових прав на новостворену квартиру. Тому у відповідності до умов Договору купівлі-продажу майнових прав №112-180 від 14.11.2018р., укладеного між ОСОБА_2 та ТОВ «ДБК-Партнер», відповідач придбала майнові права на квартиру АДРЕСА_3 (будівельна адреса). Після закінчення будівництва та введення будинку в експлуатацію на підставі Акту прийому-передачі майнових прав на квартиру від 20.09.2019р. відповідачка оформила право власності на квартиру, площею 96,9 кв.м. Крім того, як вказує відповідач, між позивачем та відповідачем був укладений Шлюбний договір 13.01.2021р., умовами якого було визначено, що після розірвання шлюбу спільна квартира подружжя залишається у власності дружини. За таких обставин, як зазначає відповідач, твердження позивача про те, що між сторонами не врегульовано питання щодо поділу сумісного майна, набутого ними під час спільного проживання у шлюбі, є безпідставним та не відповідає дійсності.

Ухвалою суду від 27.11.2024р. закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити.

Представник відповідача просила відмовити в задоволенні позовних вимог, як необгрунтованих та безпідставних.

Дослідивши матеріали цивільної справи, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, що мають істотне значення для правильного вирішення справи по суті та на яких ґрунтується позовні вимоги, оцінивши докази на предмет належності, достовірності та допустимості у їх сукупності, заслухавши думку сторін, судом встановлено наступне.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

14.11.2018р. між ТОВ «ДБК-Партнер», як продавцем, та ОСОБА_2 , як покупцем, був укладений Договір купівлі-продажу майнових прав №112-180, за умовами якого продавець продає, а покупець придбає майнові права на квартиру АДРЕСА_3 .

Згідно з п. 1.3. Договору купівлі-продажу квартира, яка визначена в п. 1.1., має наступні характеристики: № квартири - 325, поверх -14, загальна площа - 96,88 кв.м., кількість кімнат - 3.

Згідно з Актом прийому-передачі майнових прав на квартиру від 20.09.2029р. до Договору купівлі-продажу майнових прав №112-180 від 14.11.2018р., продавець передає, а покупець приймає в повному обсязі майнові права на квартиру в житловому будинку за наступними характеристиками: житловий будинок будівельна адреса: «будівництво житлових будинку з вбудованими приміщеннями та паркінг АДРЕСА_4 , ІІ черга, поштова адреса: АДРЕСА_4 , №квартири - 325, загальна площа - 96,88 кв.м., фактична площа згідно БТІ - 96,9 кв.м., кількість кімнат - 3.

За Актом прийому-передачі квартири покупцю від 20.09.2019р. продавець побудував та передає, а покупець сплатив 100% вартості та приймає квартиру АДРЕСА_1 .

З Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (дата формування Витягу 25.10.2019р.) вбачається, що право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано 22.10.2019р. на праві приватної власності за ОСОБА_2 .

Судом встановлено, що 13.01.2021р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено Шлюбний договір, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Єдігаровим Е.М., зареєстрований у реєстрі за №329.

У вказаному Шлюбному договорі зазначено, що його сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 01.07.2009р., що підтверджується Свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , виданим повторно Кам`янець-Подільським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Хмельницькій області 06.02.2018р., актовий запис №355.

Згідно підпункту 1.1. п. 1 Шлюбного договору, маючи на меті врегулювати майнові відносини між подружжям та визначити майнові права та обов`язки подружжя, подружжя визначає наступний правовий режим майно в їхньому шлюбі: спільною сумісною власністю подружжя є: квартира АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстровано за дружиною ОСОБА_2 ; автомобіль марки Mitsubishi, моделі Outlander, тип загальний легковий універсал-В, 2013 року випуску, білого кольору, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_3 , право власності на який зареєстроване за чоловіком ОСОБА_1 .

Підпунктом 2.1. пункту 2 Шлюбного договору сторони визначили, що у випадку розірвання шлюбу між подружжям спільна квартири подружжя, зазначена в п. 1.1. залишається у власності дружини. Вказана спільна квартира стає особистою приватною власністю дружини, належить їй як єдиному власнику, та на володіння, користування та розпорядження спільною квартирою не потребується згода чоловіка.

Згідно з п. 3 Шлюбного договору чоловік гарантує, що у випадку розірвання шлюбу між подружжям, не буде мати ніяких претензій, зазіхань, вимог, прав щодо майна, вказаного в п.п. 2.1., 2.2. цього Договору, яке є особистою власністю дружини. Дружина гарантує, що у випадку розірвання шлюбу між подружжям, не буде мати ніяких претензій, зазіхань, вимог, прав щодо майна, яке є особистою приватною власністю чоловіка.

Пунктом 13 Шлюбного договору також визначено, що у зв`язку з тим, що даним Договором подружжя повністю та всебічно врегулювало правовий режим майна в їхньому шлюбі, подружжя гарантує, що після розірвання шлюбу майновий спір між ними буде відсутній.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 372 Цивільного кодексу України визначено, що майно яке є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісні власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Статтею 60 Сімейного кодексу України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 ст. 61 Сімейного кодексу України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Статтею 63 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 ст. 69 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Частинами 1, 2 ст. 70 Сімейного кодексу України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або в позасудовому порядку.

Статтею 71 Сімейного кодексу України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна

другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Зі змісту п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

У відповідності до ч. 1 ст. 92 Сімейного кодексу України шлюбний договір може бути укладено особами, які подали заяву про реєстрацію шлюбу, а також подружжям.

Відповідно до ч. 1 ст. 93 Сімейного кодексу України шлюбним договором регулюються майнові відносини між подружжям, визначаються їхні майнові права та обов`язки.

Згідно ст. 94 Сімейного кодексу України шлюбний договір укладається у письмовій формі і нотаріально посвідчується.

Статтею 95 Сімейного кодексу України визначено, що якщо шлюбний договір укладено до реєстрації шлюбі, він набирає чинності у день реєстрації шлюбу. Якщо шлюбний договір укладено подружжям, він набирає чинності у день його нотаріального посвідчення.

Частина 3 ст. 97 Сімейного кодексу передбачає, що сторони можуть домовитися про можливий порядок поділу майна, у тому числі і в разі розірвання шлюбу.

Таким чином, укладений між сторонами Шлюбний договір урегулював питання щодо поділу майна, набутого подружжям під час спільного проживання у шлюбі, зокрема, квартири за адресою: АДРЕСА_1 , та визначив правовий режим спірної квартири після розлучення сторін.

Як вбачається з матеріалів справи, шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано. В матеріалах справи наявне рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 07.12.202р. у справі №676/6012/22 про розірвання шлюбу, за яким шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано. Як було встановлено судом у вказаному рішенні, сторони перебувають у шлюбі, зареєстрованому Голосіївським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві центрального міжрегіонального управління

Міністерства юстиції (м. Київ), актовий запис №581 від 03.08.2021р. За встановлених обставин, можна зробити висновок, що шлюб між сторонами укладався двічі та двічі розривався, однак відомостей про те, коли він був розірваний у перший раз матеріали справи не містять.

Отже, виходячи з умов укладеного між позивачем та відповідачем Шлюбного договору від 13.02.2021р., спільна квартира за адресою: АДРЕСА_1 , після розірвання шлюбу між сторонами залишилася у власності відповідачки та стала її особистою приватною власністю.

Також суд відмічає, що вказаний Шлюбний договір є дійсним, відомостей про визнання його недійсним у судовому порядку матеріали справи не містять.

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Приписами п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків … має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Зокрема, у п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

У п. 26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та п. 23 рішення ЄСПЛ у справі «Гурепка проти України» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів з вирішення спорів мають бути належним чином

зазначені підстави, на яких вони гуртуються. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа "Серявін та інші проти України" № 4909/04 §58 ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини справи, оцінивши належним чином зібрані по справі докази кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 19, 141, 247, 258, 259, 354 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя залишити без задоволення.

2. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

3. Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відомості про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_4 ).

Відповідач: ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_6 , РНОКПП НОМЕР_5 ).

Повний текст рішення суду складено та підписано 19.03.2025р.

Суддя Ірина ОЛЬШЕВСЬКА