ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2025 року

м. Київ

справа № 753/25154/21

провадження № 61-14042св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Крата В. І.,

суддів: Гудими Д. А., Дундар І. О., Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач),Пархоменка П. І.,

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Зубков Денис Юрійович,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Дарницького районного суду м. Києва в складі судді Котвицького В. Л. від 13 липня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду в складі колегії суддів: Приходька К. П., Писаної Т. О., Журби С. О. від 03 вересня 2024 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Зубков Д. Ю., про визнання договору купівлі-продажу недійсним.

Позовні вимоги мотивовані тим, що вона з грудня 1988 року перебуває у шлюбі з ОСОБА_2 . Під час шлюбу, 25 грудня 2006 року, вони придбали нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 . На початку 2021 року вона дізналася, що відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 28 грудня 2015 року її чоловік відчужив зазначену квартиру ОСОБА_3 . У свою чергу позивач не надавала згоди на розпорядження ОСОБА_2 спільним майном подружжя.

Просила суд:

визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 28 грудня 2015 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 ;

скасувати рішення приватного нотаріуса Зубкова Д. О., індексний номер: 27620593 від 28 грудня 2015 року, про державну реєстрацію прав та їх обтяження на об`єкт нерухомого майна на користь ОСОБА_3 .

Короткий зміст судових рішень

Справу суди розглядали неодноразово.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 13 липня 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 28 грудня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Зубковим Д. Ю. за реєстровим № 797.

Скасовано рішення приватного нотаріуса Зубкова Д. Ю., індексний номер: 27620593 від 28 грудня 2015 року, про державну реєстрацію прав та їх обтяження на об`єкт нерухомого майна на користь ОСОБА_3 , номер запису про право власності: 12814372.

Рішення суду першої інстанції,з посиланням на постанову Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), мотивовано тим, що договір купівлі-продажу квартири від 28 грудня 2015 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , без згоди ОСОБА_1 як співвласника квартири, порушує її законні майнові права та інтереси, суперечить вимогам чинного законодавства. Сторони договору купівлі-продажу не дотрималися положень статей 203, 369 ЦК України та статті 65 СК України, що є підставою для визнання спірного правочину недійсним.

Оскільки наявні підстави для визнання недійсним договору купівлі-продажу, то з метою реального захисту прав та охоронюваних законом інтересів позивача підлягає скасуванню і рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 28 грудня 2015 року, вчиненого державним реєстратором - приватним нотаріусом Зубковим Д. Ю.

Постановою Київського апеляційного суду від 20 грудня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення, рішення Дарницького районного суду м. Києва від 13 липня 2022 року - без змін.

Постановою Верховного Суду від 21 червня 2023 року касаційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково. Постанову Київського апеляційного суду від 20 грудня 2022 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Верховний Суд зазначив, що суди попередніх інстанцій не врахували, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18 (провадження № 12-71гс20) відступила від висновку, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-35цс18), шляхом його уточнення та зазначила, що презумпція розпорядження спільним майном одним з подружжя за згодою другого з подружжя встановлена саме на користь добросовісного набувача прав на таке майно. Тому укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставин справи не знала і не могла знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Водночас, суди на вказане уваги не звернули, не перевірили, чи був добросовісним набувач квартири - ОСОБА_3 та дійшли передчасного висновку про задоволення позову про визнання недійсним оспорюваного договору лише за фактом відсутності нотаріальної згоди позивачки як другого з подружжя та співвласника майна. Верховний Суд вказав, що під час нового розгляду справи суду апеляційної інстанції необхідно врахувати викладене, встановити, чи діяв ОСОБА_3 недобросовісно, зокрема, чи за обставинами справи знав та чи міг не знати про те, що майно належить подружжю ( ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ) на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто уклав договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Водночас Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги щодо наявності підстав для залишення позову ОСОБА_1 без розгляду у зв`язку з наявністю у провадженні цього чи іншого суду справи із спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав. Згідно з матеріалами справи в провадженні Дарницького районного суду міста Києва дійсно розглядалася справа № 753/7009/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - приватного нотаріуса Зубкова Д. Ю. та ОСОБА_2 , про визнання договору купівлі-продажу від 28 грудня 2015 року недійсним та скасування рішення (т. 1 а. с. 87, 88). Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 01 грудня 2021 року у справі № 753/7009/21 у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено у зв`язку з неналежним складом сторони відповідача. Роз`яснено позивачу право на звернення з новим позовом до належних відповідачів, тобто обох сторін оспорюваного договору (т. 1 а. с. 106). Водночас у справі, що переглядається позов заявлено до іншого кола відповідачів, а саме до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 . Отже, позови у справах № 753/7009/21 та 753/25154/21 різняться за складом сторін і у розумінні пункту 4 частини першої статті 257 ЦПК України не є тотожними, що вказує на відсутність підстав у суду для залишення позову ОСОБА_1 без розгляду.

Постановою Київського апеляційного суду від 26 вересня 2023 року апеляційну скаргу адвоката Равлюка В. В., який діє від імені та в інтересах ОСОБА_3 , залишено без задоволення, а рішення Дарницького районного суду м. Києва від 13 липня 2022 року без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що договір купівлі-продажу квартири від 28 грудня 2015 року ОСОБА_2 уклав з ОСОБА_3 без згоди ОСОБА_1 , яка є співвласником вказаної квартири. Ураховуючи наведене, місцевий суд дійшов законного та обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18 (провадження № 12-71гс20) не є релевантною обставинам у цій справі.

Постановою Верховного Суду від 14 травня 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 13 липня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 26 вересня 2023 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Зубков Д. Ю., про скасування рішення приватного нотаріуса Зубкова Д. Ю. про державну реєстрацію прав та їх обтяження на об`єкт нерухомого майна на користь ОСОБА_3 , номер запису про право власності: 12814372 скасовано.

У задоволенні позову вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Зубков Д. Ю., про скасування рішення приватного нотаріуса Зубкова Д. Ю., індексний номер: 27620593 від 28 грудня 2015 року, про державну реєстрацію прав та їх обтяження на об`єкт нерухомого майна на користь ОСОБА_3 , номер запису про право власності: 12814372 відмовлено.

Постанову Київського апеляційного суду від 26 вересня 2023 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Зубков Д. Ю., про визнання договору купівлі-продажу недійсним скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова касаційного суду мотивована тим, що апеляційний суд при новому розгляді, виходив із того, що правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18 (провадження № 12-71гс20) не є релевантними з тих підстав, що предметом даного спору є визнання недійсним договору купівлі-продажу вказаної квартири від 28 грудня 2015 року, що був посвідчений нотаріально. Натомість предметом перегляду Великої Палати Верховного Суду була справа, в якій предметом позову було визнання недійсним з підстав відсутності згоди одного із подружжя договору дарування частки у статутному капіталі приватного підприємства, який укладений іншим із подружжя у простій письмовій формі. З такими висновками апеляційного суду погодитись не можна, оскільки Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20) розвиваючи висновок сформульований у постанові від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18 (провадження № 12-71гс20) вказала, що презумпція розпорядження спільним майном одним із подружжя за згодою другого з подружжя встановлена саме на користь добросовісного набувача прав на таке майно. Тому укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той із подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. При цьому, колегія суддів суду касаційної інстанції звертає увагу суду на те, що предметом позову у справі № 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20) було визнання недійсним нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу квартири, яка була відчужена без згоди іншого з подружжя.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд на наведене уваги не звернув, не врахував, що можливість визнання недійсним договору щодо розпорядження майном, яке перебуває в спільній власності, залежить від встановлення недобросовісності третьої особи-контрагента за таким договором, жодної оцінки добросовісності чи недобросовісності дій ОСОБА_3 при укладенні спірного правочину не надав, внаслідок чого дійшов передчасного висновку про наявність підстав для визнання договору купівлі-продажу квартири від 28 грудня 2015 року. Про вказані порушення закону зазначав Верховний Суд у своєму судовому рішенні від 21 червня 2023 року при скасуванні попереднього судового рішення, які є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи, однак апеляційний суд всупереч вимогам частини першої статті 417 ЦПК України вказівки суду касаційної інстанції не виконав, не встановив достатніх підстав для визнання оспорюваного договору купівлі-продажу недійсним, зокрема не встановив недобросовісності третьої особи-контрагента за таким договором та дійшов передчасного висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 28 грудня 2015 року.

Убачається, що ОСОБА_1 поряд з вимогами про визнання недійсним правочину, просила суд скасувати реєстрацію права власності на спірне майно, проведену за ОСОБА_3 . У справі, яка переглядається Верховним Судом, судами встановлено, що підставою виникнення у ОСОБА_3 права власності на спірне майно є договір купівлі-продажу квартири від 28 грудня 2015 року. Пред`явлення позивачкою вимоги про скасування рішення про державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 не відновить прав позивачки, які вона вважає порушеними, оскільки залишається чинною підстава набуття особою права власності. Колегія суддів уважає, що позивачка пред`явила указані вимоги, обравши неефективний спосіб захисту своїх прав, оскільки заявлена позовна вимога не призведе до відновлення прав позивачів, а потребуватиме нового звернення до суду з реальним відновленням порушених прав. Указане є самостійною підставою для відмови в позові.

Постановою Київського апеляційного суду від 03 вересня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення. Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 13 липня 2022 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Зубков Д. Ю., про визнання договору купівлі-продажу недійсним залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369, статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами, квартира АДРЕСА_1 придбана відповідачем ОСОБА_2 згідно договору купівлі-продажу квартири від 25 грудня 2006 року під час перебування у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_1 . Враховуючи статтю 60 СК України, вказана квартира є об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Вказаний факт не спростовувався у ході розгляду справи.

Договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 28 грудня 2015 року ОСОБА_2 уклав з ОСОБА_3 без згоди ОСОБА_1 , яка є співвласником вказаної квартири.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції зробив законний та обґрунтований висновок про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та скасування рішення приватного нотаріуса Зубкова Д. Ю., від 28 грудня 2015 року про державну реєстрацію права власності на вказану квартиру за ОСОБА_3 .

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про наявність підстав для залишення позову ОСОБА_1 без розгляду. Позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто, коли позови повністю збігаються за складом учасників процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

Колегія суддів відхиляє посилання апелянта на те, що при зверненні до суду з даним позовом ОСОБА_1 пропущена позовна давність. Як вбачається з матеріалів справи, позивачка ОСОБА_1 не була учасником оспорюваного договору купівлі-продажу, укладеного 28 грудня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , у позовній заяві ОСОБА_1 зазначала, що про укладення її чоловіком договору купівлі-продажу квартири дізналася у лютому 2021 року. У матеріалах справи відсутні докази на спростування наведених позивачкою обставин. Відтак у суду відсутні підстави вважати встановленим, що позивачкою було пропущено позовну давність при зверненні із даним позовом.

Скасовуючи попереднє рішення суду апеляційної інстанції, Верховний Суд зазначив, що суди не врахували, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20) розвиваючи висновок сформульований у постанові від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18 (провадження № 12-71гс20) відступила від висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження №14-325цс18), шляхом його уточнення та зазначила, що презумпція розпорядження спільним майном одним з подружжя за згодою другого з подружжя встановлена саме на користь добросовісного набувача прав на таке майно. Отже, за позицією Великої Палати Верховного Суду у постанові від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц та у постанові від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18 суди під час розгляду спорів про недійсність договору у зв`язку з ненаданням одним із подружжя згоди на відчуження спільного майна мають з`ясовувати, чи був добросовісним набувач такого майна (контрагент за договором).

Виконуючи вказані вказівки Верховного Суду, колегія суддів звертає увагу на те, що предметом даного спору між ОСОБА_1 , а також ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , є визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , від 28 грудня 2015 року, що був посвідчений приватним нотаріусом Зубковим Д. Ю. Натомість предметом перегляду Великої Палати Верховного Суду у постанові від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18 (провадження № 12-71гс20) була справа, в якій предметом позову було визнання недійсним з підстав відсутності згоди одного із подружжя договору дарування частки у статутному капіталі приватного підприємства, який укладений іншим із подружжя у простій письмовій формі. При цьому при нотаріальному посвідченні договорів чинним законодавством передбачено механізм перевірки нотаріусом таких договорів на предмет відповідності їх Закону, наявності у продавця права на об`єкт нерухомого майна, який визначено предметом договору, а також прав на такий об`єкт третіх осіб. При нотаріальному посвідченні договорів щодо розпорядження майном, що є об`єктом спільної сумісної власності, вимагається нотаріально посвідчена згода іншого з подружжя на розпорядження такими майном.

Предметом перегляду Великої Палати Верховного Суду у постанові від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20) була справа, в якій предметом позову було встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та поділ спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, без встановлення юридичного факту проживання однією сім`єю позовні вимоги про визнати недійсним договору купівлі-продажу квартири та поділ спільного майна подружжя не були б предметом розгляду судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій.

Відтак, обставини, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20) та у постанові від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18 (провадження

№ 12-71гс20), не є релевантними обставинам у цій справі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 посилався на те, що перед укладанням оспорюваного договору у своїй заяві від 28 грудня 2015 року на ім`я приватного нотаріуса Зубкова Д. Ю. ОСОБА_2 повідомив, що на момент набуття у власність квартири, яка є предметом цього договору, у зареєстрованому шлюбі та у фактичних сімейних відносинах ні з якою жінкою не знаходився, і вказана квартира є його особистою приватною власністю; особи, які можуть поставити питання про визнання за ними права власності на відчужувану за цим договором квартиру або її частку, відсутні.

Надання ОСОБА_2 такої заяви не виключало здійснення перевірки нотаріусом вказаних ним фактів та не надавало відповідачам права на укладення оспорюваного договору.

Надаючи оцінку доводам апелянта та висновкам Верховного Суду в цій справі, колегія суддів враховує, що у поданому ОСОБА_2 приватному нотаріусу Зубкову Д. Ю. при посвідченні оспорюваного договору правовстановлюючому документі на квартиру АДРЕСА_1 зазначено, що 25 грудня 2006 року ОСОБА_2 уклав з ОСОБА_4 договір купівлі-продажу квартири за згодою дружини покупця - ОСОБА_1 (п. 15 договору).

Колегія суддів відхиляє доводи апелянта, що покупець квартири за оспорюваним договором діяв добросовісно. Інформація про те, що об`єкт відчуження належить ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності з ОСОБА_1 убачається з правовстановлюючого документу на квартиру, не є прихованою та не потребувала перевірки як з боку ОСОБА_3 , так і приватним нотаріусом Зубковим Д. Ю. Долучені до справи докази підтверджують набуття спірної квартири ОСОБА_2 на підставі договору від 25 грудня 2006 року у спільну сумісну власність з ОСОБА_1 , а також відчуження квартири без згоди її співвласника ОСОБА_1 .

Аргументи учасників справи

У жовтні 2024 року ОСОБА_3 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду в частині позовних вимог про визнання договору купівлі-продажу недійсним і ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що 28 грудня 2015 року під час оформлення договору купівлі-продажу ОСОБА_2 написав власноруч заяву про те, що неодружений та ним було подано приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Зубкову Д. Ю. паспорт громадянина України, в якому відмітки про реєстрацію шлюбу в України не було, а також були зроблені витяги нотаріусом щодо сімейного стану ОСОБА_2 та ОСОБА_1 - сімейний стан відсутній (витяги були подані в суді 1-ї інстанції разом із поясненнями нотаріуса ).

В постанові Київського апеляційного суду зазначено, що надання ОСОБА_2 такої заяви не виключало здійснення перевірки нотаріусом вказаних ним фактів та не надавало відповідачам права на укладення оспорюваного договору. Зазначене було перевірено та виконано нотаріусом Зубков Д. Ю. всі дії згідно законодавства, а саме перевірено чи дійсно право власності на квартиру належить ОСОБА_2 , взято до уваги зазначену заяву, перевірено паспорт та зроблено витяги з Державного реєстру актів цивільного стану громадян. Указані докази містяться в нотаріальній справі у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Зубкова Д. Ю. Указані докази були подані нотаріусом з поясненням щодо позовної заяви по справі, але судами не взято їх до уваги, у зв`язку із чим неповно з`ясовано обставини, які мають значення для справи.

Нотаріусом було зроблено додатково витяги з Державного реєстру актів цивільного стану громадян на момент подачі пояснень, а саме на 12 січня 2022 року, але сімейний стан ОСОБА_2 та ОСОБА_1 відсутній, станом на 26 жовтня 2022 року сімейний стан відсутній. Указані витяги були подані до Київського апеляційного суду. Додатково було подано клопотання про долучення доказів, які були отримані в рамках кримінального провадження № 0001113 за частиною четвертою статті 190 КК України, а саме про надання інформації від Східного міжрегіонального управління МЮУ (м. Харків) від 01 грудня 2022 року: проведено перевірку за даними державного реєстру актів цивільного стану громадян по Луганській області, актових записів щодо ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , - не виявлено; проведено перевірку за даними державного реєстру актів цивільного стану громадян по Донецькій області, актових записів щодо ОСОБА_2 , та ОСОБА_1 - не виявлено. Також було подано ще одне клопотання про долучення доказів до Київського апеляційного суду, а саме: адвокатський запит від 14 грудня 2022 року № 43 до Фастівського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Фастівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ); відповідь від 15 грудня 2022 року, в якій зазначено про те, що відсутня в архіві відділу актових записів про шлюб та/або розірвання шлюбу відносно ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Перевірки було зроблено з періоду настання шлюбного віку по теперішній час. Тобто ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ніколи в шлюбі не були. Суди на зазначені докази не звернули уваги, що призвело до неповного з`ясування обставин справи.

У зв`язку із прийняттям 14 липня 2016 року Верховною Радою України Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо документів, що підтверджують громадянство України, щодо документів що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус, спрямованих на лібералізацію Європейським Союзом візового режиму для України», виключено норми щодо проставлення відмітки про шлюб та розірвання шлюбу в паспортах громадян України. Закон вступив у дію з 01 жовтня 2016 року, тобто після того як ОСОБА_2 продав квартиру (договір купівлі-продажу квартири від 28 грудня 2015 року), тобто відмітка в паспорті повинна була бути. Такої відмітки не було в паспорті ОСОБА_2 , що підтверджують пояснення нотаріуса із доданими до пояснень копії паспорта ОСОБА_2 при купівлі-продажу квартири. Указана норма не була застосована судами та проігнорована.

Практика Верховного Суду України підтверджує, що добросовісний набувач, який не знав і не міг знати про порушення прав, повинен зберігати набуте майно. Це стосується випадків, коли особа не має доступу до інформації про спільну сумісну власність подружжя або інші юридичні обмеження. Такий підхід спрямований на захист прав осіб, які діють відповідно до закону та не мають злого умислу. Зазначене підтверджує важливість захисту прав добросовісних набувачів у ситуаціях, коли вони не можуть знати про існуючі правові обмеження або порушення при укладенні договорів.

Майно вибуло з власності ОСОБА_2 за його волею за відплатним договором, а також ним власноруч була написана заява що він неодружений, в паспорті також не було зазначено про реєстрацію шлюбу, тому ОСОБА_3 є добросовісним набувачем майна відповідно до вимог статей 388 та 330 ЦК України.

Позивач зазначила, що про факт продажу квартири позивач дізналась лише у 2021 році з судових документів (справа № 753/14645/20). До цього часу ОСОБА_1 не могла дізнатись, оскільки навіть сам чоловік вважав, що у 2015 році було укладено саме договір позики (але виявляється з документів, що договір купівлі-продажу був укладений, але її чоловік не читав, не розумів за що взяв гроші, оскільки за словами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 він підписував договір позики), особи, які зареєстровані в цій квартирі та проживали і досі там проживають, прикладає довідку за формою № 3, яка втратила чинність.

ОСОБА_3 було подано до відзиву на позовну заяву витяг № 70182973 від 22 вересня 2021 року з Реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні про те, що в квартирі ніхто не зареєстрований. Тобто родичі, про яких зазначає позивач, знялись з реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 за декілька днів перед продажем квартири на вимогу ОСОБА_3 , що підтверджує те, що позивач знала про продаж квартири або відповідно до частини першої статті 261 ЦК України могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Але судами не взято указаний доказ до уваги, не з`ясовано обставину справи щодо того коли саме дізналась позивач про відчуження квартири, оскільки вона посилається на такі докази.

З кримінального провадження № 0001113 відомо, що згідно з відповіддю Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації від 11 листопада 2022 року № 101-7737/02, за відомостями, що містяться в інформаційній системі «Реєстр територіальної громади міста Києва» за адресою: АДРЕСА_2 відсутні зареєстровані особи. За період з 2015 року по теперішній час реєстрація місця проживання фізичних осіб за вказаною адресою не здійснювалась. Указаний доказ був поданий в суді апеляційної інстанції, але не був взятий до уваги.

Тому позивач пропустила позовну давність, про що ОСОБА_3 було зазначено у відзиві на позовну заяву та в апеляційній скарзі.

У грудні 2024 року ОСОБА_1 через представника ОСОБА_6 подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, оскаржені судові рішення - без змін.

Відзив мотивований тим, що як приватний нотаріус Зубков Д. Ю., так і ОСОБА_3 , який підписав спірний договір, були обізнані, що спірна квартира була придбана під час шлюбу та за згодою дружини - ОСОБА_1 , тому є спільною сумісною власністю подружжя. Проте, з метою уникнення отримання нотаріально завіреної згоди на відчуження від ОСОБА_1 , ОСОБА_3 разом з приватним нотаріусом Зубковим Д. Ю. вирішили, щоб ОСОБА_2 підписав відповідну заяву, що вкотре підтверджуються про відсутність добросовісності зі сторони ОСОБА_3 у придбанні даного нерухомого майна.

З цивільного позову, який поданий 04 грудня 2023 року в рамках кримінального позову, чітко вбачається, що при підписанні спірного договору ОСОБА_3 перебував з ОСОБА_7 в дружніх стосунках, що вкотре підтверджує, що ОСОБА_3 не був звичайним та пересічним покупцем нерухомого майна та доказує про його обізнаність про перебування ОСОБА_2 у шлюбі з ОСОБА_1 .

Суд апеляційної інстанції також дослідив добросовісність зі сторони ОСОБА_3 , у зв`язку з цим при розгляді цієї справи новим складом судом касаційної інстанції слід дослідити технічний запис судового засідання, яке відбулось у Київському апеляційному суді 26 вересня 2023 року.

Квартира, яка незаконно була відчужена на користь ОСОБА_3 , є спільним сумісним майном подружжя. Відсутність згоди одного із співвласників подружжя на розпорядження майном, відчуженим за правочином, який виходить за межі дрібного побутового, є підставою визнання цього правочину недійсним.

Про факт продажу квартири позивач дізналася лише у 2021 році з судових документів (справа за позовом про виселення з квартири № 753/14645/20, яка розглядалась у Дарницькому районному суді м. Києва), копії яких чоловік - ОСОБА_2 як відповідач у справі отримав 04 лютого 2021 року у Дарницькому районному суді м. Києва. До цього часу про цю обставину ОСОБА_1 раніше не могла дізнатися, оскільки навіть сам її чоловік вважав, що у 2015 році було укладено саме договір позики, який продовж декількох років аж до кінця 2020 року виконувався сторонами - гроші передавалися і приймалися. Особи, які проживали в цій квартирі (родичі: батька та мати, брат з дружиною, сестра, племінники), продовжують проживати у ній по теперішній час без будь-яких перешкод. Отже, позовна давність позивачем не пропущена, оскільки ОСОБА_1 при наведених обставинах не могла раніше довідатися про осіб, які порушили її права.

Крім того, при розгляді справи відповідачами не було заявлено про застосування позовної давності. Про це представником відповідача вперше заявлено в апеляційній скарзі, що не може прийматись до уваги судом касаційної інстанції. А зазначення представником ОСОБА_3 про те, що ним у відзиві на позов було заявлено про застосування позовної давності не відповідає дійсності. Тому, при виявленні у відзиві на позов про заявлення обставин щодо пропуску позовної давності, відповідне може лише підтвердити підроблення матеріалів даної справи шляхом заміни сторінок, що підпадає під вчинення відповідною особою кримінального правопорушення.

Рух справи, межі та підстави касаційного перегляду

Ухвалою Верховного Суду від 21 листопада 2024 року відкрито касаційне провадження у справі.

В ухвалі вказано, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду та Верховного Суду України: від 08 травня 2018 року у справі № 304/1423/15, від 22 лютого 2017 року у справі № 6 -17цс17, від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15, від 02 серпня 2023 року у справі № 308/8629/19, від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19, від 14 травня 2024 року у справі № 753/25154/21, від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18, суди не дослідили зібрані у справі докази - пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України).

Ухвалою Верховного Суду від 24 лютого 2025 року справу призначено до судового розгляду.

Рішення судів першої та апеляційної інстанцій оскаржуються в частині задоволеної позовної вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу недійсним. В іншій частині судові рішення не оскаржуються, а тому в касаційному порядку не переглядаються.

Фактичні обставини справи

Суди встановили, що з 27 грудня 1988 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 з нотаріально завіреним перекладом з вірменської мови та копією паспорта з відміткою про сімейний стан.

25 грудня 2006 року ОСОБА_2 придбав квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири, зареєстрованим у реєстрі за № 7534. Ця квартира придбана відповідачем у спільну сумісну власність за письмовою згодою його дружини ОСОБА_1 . На купівлю квартири було оформлено кредит.

28 грудня 2015 року ОСОБА_2 відчужив зазначену квартиру ОСОБА_3 , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири, посвідченим приватним нотаріусом Зубковим Д. Ю. та зареєстрованим у реєстрі за номером 797.

У заяві ОСОБА_2 від 28 грудня 2015 року на ім`я приватного нотаріуса Зубкова Д. Ю. повідомлено про те, що на момент набуття у власність квартири, що є предметом цього договору, у зареєстрованому шлюбі та у фактичних сімейних відносинах ні з якою жінкою не знаходився, і ця квартира є його особистою приватною власністю; особи, які можуть поставити питання про визнання за ними права власності на відчужувану за цим договором квартиру або її частку, відсутні.

Позиція Верховного Суду

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників приватних правовідносин мають бути добросовісними.

Добра совість - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (див., зокрема, постанови Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року в справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) та від 11 листопада 2019 року у справі № 337/474/14-ц (провадження № 61-15813сво18)).

З урахуванням того, що норми цивільного законодавства мають застосовуватися із врахуванням добросовісності, то принцип добросовісності не може бути обмежений певною сферою (див., зокрема, постанови Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 463/13099/21 (провадження № 61-11609сво23), від 19 лютого 2024 року в справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).

Згідно із частиною першою статті 317 ЦК України права володіння, користування та розпоряджання своїм майном належать власнику.

У частині третій статті 368 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частин першої та другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Згідно зі статтею 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Отже, якщо майно належить особі не на праві особистої приватної власності, а разом з іншим співвласником на праві спільної сумісної власності, то розпорядження майном здійснюється за згодою останнього. Відсутність такої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину щодо спільного майна свідчить про відсутність у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення такого правочину. У таких випадках відсутня воля власника спільного майна, на боці якого виступають обидва співвласники (подружжя), на вчинення правочину.

Згідно з частиною четвертою статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (частина перша статті 215 ЦК України).

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19).

Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (див. постанову Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року у справі № 761/12692/17 (провадження № 61-37390свп18)).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18 (провадження № 12-71гс20) зазначила, що «згідно із частиною першою статті 317 ЦК України права володіння, користування та розпоряджання своїм майном належать власнику. Якщо майно належить особі не на праві особистої приватної власності, а разом з іншим співвласником на праві спільної сумісної власності, то розпорядження майном здійснюється за згодою останнього. Відсутність такої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину щодо спільного майна свідчить про відсутність у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення такого правочину. У таких випадках відсутня воля власника спільного майна, на боці якого виступають обидва співвласники (подружжя), на вчинення правочину. Водночас пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. При цьому наявність згоди одного з подружжя на укладення другим з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном наділяє його необхідним обсягом повноважень на вчинення такого правочину. З аналізу зазначених норм закону в їх взаємозв`язку можна зробити висновок, що презумпція розпорядження спільним майном одним з подружжя за згодою другого з подружжя встановлена саме на користь добросовісного набувача прав на таке майно. Тому укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Подібні правові висновки викладені в постанові Верховного Суду України від 22.06.2017 у справі

№ 6-3058цс16. Водночас із зазначеної постанови випливає, що для визнання договору недійсним суду слід також встановити недобросовісність того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна. Велика Палата Верховного Суду вважає, що положення частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України з урахуванням пункту 6 статті 3 ЦК України спрямовані на захист прав саме добросовісного набувача, а тому саме в разі його недобросовісності договір може бути визнаний недійсним. Тому Велика Палата Верховного Суду відступає від зазначеного висновку, викладеного в постанові Верховного Суду України від 22.06.2017 у справі № 6-3058цс16. Сформульовані вище висновки частково не узгоджуються з висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), що закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди всіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору. Тому Велика Палата Верховного Суду відступає від висновку, наведеного в зазначеній постанові, шляхом уточнення, що можливість визнання недійсним договору щодо розпорядження майном, яке перебуває в спільній власності, залежить від встановлення недобросовісності третьої особи - контрагента за таким договором».

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20) розвиваючи висновок, сформульований у постанові від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18 (провадження № 12-71гс20), вказала, що презумпція розпорядження спільним майном одним із подружжя за згодою другого з подружжя встановлена саме на користь добросовісного набувача прав на таке майно. Тому укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той із подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21), на яку є посилання в касаційній скарзі, зроблено такі висновки:

«6.45. Якщо спірне майно є об`єктом нерухомості, то для визначення добросовісності його набувача крім приписів статті 388 ЦК України слід застосовувати спеціальну норму пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якої державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Отже, добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

6.46. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. Такі висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (провадження № 12-127гс19, пункти 37, 38), від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (провадження

№ 14-436цс19, пункти 46.1, 46.2), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (провадження № 12-44гс20, пункти 7.15, 7.16).

6.50. Крім того, на час укладення договору купівлі-продажу від 25 липня 2018 року було запроваджено Державний реєстр речових прав на нерухоме майно, відомості з якого презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тож добросовісний набувач не повинен перевіряти історію придбання нерухомості та робити висновки щодо правомірності попередніх переходів майна, а може діяти, покладаючись на такі відомості, за відсутності обставин, які з точки зору розумного спостерігача можуть викликати сумнів у достовірності цих відомостей.

6.53. Добросовісний набувач не може відповідати у зв`язку із порушеннями інших осіб, допущеними в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає такий статус всупереч приписам статті 388 ЦК України, а, відтак, втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 27 січня 2021 року у справі № 910/17876/19 зазначено, що «стандарт розумної та обачливої поведінки комерсанта набагато вищий, порівняно зі стандартом пересічної розумної людини».

В доктрині права зазвичай виокремлюється компенсаційна функція, яка спрямована на відновлення порушених цивільних прав і полягає в наданні таких засобів (зазвичай, грошей), завдяки яким це стало б можливим. Так, при пошкодженні майна особи сплачується його вартість або гроші, необхідні для ремонту; при завданні шкоди здоров`ю особи - кошти для лікування, протезування, реабілітації тощо; при поширенні неправдивої інформації про особу - її спростування та грошова компенсація моральної шкоди та ін. «Сompensare» (з лат.) означає відшкодовувати або урівноважувати. По своїй суті компенсація в приватному праві - це певні дії задля справедливого «урівноваження» майнової чи немайнової втрати (внаслідок, наприклад, завдання шкоди чи припинення повністю або частково певного суб`єктивного права) шляхом сплати особі грошей, як загального еквіваленту всіх цінностей, або передання їй будь-якого майна такого роду, якості та вартості, що дадуть змогу «залагодити» понесену втрату (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 листопада 2024 року у справі № 201/13593/19).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).

У частинах першій, третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з пунктом 3 частини четвертої статті 265 ЦПК України, пунктом 3 частини першої статті 382 ЦПК України у мотивувальній частині судового рішення зазначаються, зокрема, мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

У справі, що переглядається:

суди встановили, що квартиру АДРЕСА_1 придбано ОСОБА_2 під час перебування у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_1 , а тому таке майно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Вказаний факт ОСОБА_2 не спростовано;

Верховний Суд згідно з постановами від 21 червня 2023 року та від 14 травня 2024 рокунаправляв справу на новий апеляційний розгляд, оскільки апеляційний суд не встановив достатніх підстав для визнання оспорюваного договору купівлі-продажу недійсним, зокрема недобросовісності третьої особи-контрагента за таким договором. Добросовісність набувача майна за загальним правилом презюмується, тому підлягає спростуванню позивачем. В таких спорах самого лише факту відсутності нотаріальної згоди другого з подружжя (співвласника майна) недостатньо для висновку про наявність підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу;

апеляційний суд при новому розгляді справи вважав, що обставини, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20) та у постанові від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18 (провадження № 12-71гс20), не є релевантними обставинам у цій справі. За обставин цієї справи надання заяви від 28 грудня 2015 року на ім`я приватного нотаріуса Зубкова Д. Ю., в якій ОСОБА_2 як продавець повідомив, що квартира, яка є предметом цього договору, є його особистою приватною власністю, не виключало здійснення перевірки нотаріусом вказаних ним фактів та не надавало відповідачам права на укладення оспорюваного договору. Тому зробив висновок, що покупець квартири за оспорюваним договором діяв недобросовісно, оскільки інформація про те, що об`єкт відчуження належить ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності з ОСОБА_1 убачається з правовстановлюючого документу на квартиру, не є прихованою та не потребувала перевірки як з боку ОСОБА_3 , так і приватного нотаріуса Зубкова Д. Ю. Долучені до справи докази підтверджують набуття спірної квартири ОСОБА_2 на підставі договору від 25 грудня 2006 року у спільну сумісну власність з ОСОБА_1 , а також відчуження квартири без згоди її співвласника ОСОБА_1 ;

однак суди не врахували доводи ОСОБА_3 та пояснення приватного нотаріуса Зубкова Д. Ю. (а. с. 43-54), що при оформленні оспорюваного договору купівлі-продажу власником спірної квартири згідно з відомостями в реєстрі речових прав на нерухому майно був ОСОБА_2 , в якому відомості про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень відсутні; ОСОБА_2 на підтвердження того, що він є неодруженим, надав паспорт громадянина України, в якому не було відмітки про реєстрацію шлюбу, зробленої відповідно до Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин);такий факт підтверджується відомостями Державного реєстру актів цивільного стану громадян. За таких обставин нотаріус вважав можливим посвідчення оспорюваного договору, оскільки були підстави для прийняття заяви відчужувача про те, що майно, яке є предметом цього правочину, не є спільною сумісною власністю. У такому випадку нотаріус доводить зміст такої заяви до відома другого учасника правочину та зазначає про це в його тексті;

апеляційний суд при новому розгляді не врахував, що презумпція розпорядження спільним майном одним із подружжя за згодою другого з подружжя встановлена саме на користь добросовісного набувача прав на таке майно. Тому укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той із подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Такий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18 (провадження № 12-71гс20) та від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20) і в цій частині він є релевантним до всіх справ за вимогами про визнання договорів щодо відчуження майна недійсними, укладеними без згоди іншого з подружжя (співвласника);

за встановлених у цій справі обставин висновок апеляційного суду, що надання ОСОБА_2 при нотаріальному посвідченні оспорюваного договору заяви про те, що квартира не є спільною сумісною власністю, не виключало здійснення перевірки нотаріусом вказаних ним фактів та не надавало відповідачам права на укладення оспорюваного договору, є необґрунтованим та по суті є припущенням. Сама лише наявність у правовстановлюючому документі відчужувача на квартиру пункту 15 договору, згідно з яким ОСОБА_2 уклав з ОСОБА_4 договір купівлі-продажу квартири за згодою дружини покупця - ОСОБА_1 , не є достатнім для висновку про недобросовісність покупця;

суди не встановили будь-якої пов`язаності сторін оспорюваного договору купівлі-продажу - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (наприклад, родинних чи інших відносин), не врахували, що презумпція розпорядження спільним майном одним з подружжя за згодою другого з подружжя встановлена саме на користь добросовісного набувача прав на таке майно. У цій справі відсутні обставини того, що контрагент за договором діяв недобросовісно, зокрема знав чи за обставинами справи не міг не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності. Цей спір виник внаслідок надання саме ОСОБА_2 недостовірних відомостей при нотаріальному посвідченні оспорюваного договору.

За таких обставин висновок апеляційного суду про недобросовісність набувача квартири за оплатним договором купівлі-продажу ОСОБА_3 необґрунтований. При цьому позивачка в цій ситуації, якщо ОСОБА_2 продаж спірної квартири від неї приховав та кошти отримані від її продажу використав проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї, не позбавлена права вимагати від нього відповідної грошової компенсації.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити, судові рішення в оскарженій частині скасувати й ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги, з урахуванням меж касаційного перегляду, дають підстави для висновку, що судові рішення в оскарженій частині ухвалені без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити, судові рішення в оскарженій частині скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки суд касаційної інстанцій дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в оскарженій частині, слід змінити розподіл судових витрат, стягнути з позивача судові витрати ОСОБА_3 на сплату судового збору, понесені у зв`язку з розглядом справи у суді апеляційної інстанції - 2 724,00 грн (т. 1, а. с. 161) та переглядом справи у суді касаційної інстанції - 10 896 (3 632,00 грн * 3, т. 2, а. с. 23, 168).

Керуючись статтями 141, 400, 402, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 13 липня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 03 вересня 2024 рокув частині задоволеної позовної вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Зубков Денис Юрійович, про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири скасувати та в її задоволенні відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 13 620,00 грн судових витрат на сплату судового збору.

З моменту ухвалення постанови суду касаційної інстанції рішення Дарницького районного суду міста Києва від 13 липня 2022 року та постанова Київського апеляційного суду від 03 вересня 2024 року в скасованій частині втрачають законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Д. А. Гудима

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

П. І Пархоменко