Провадження № 2/317/146/2025
Справа № 317/5160/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2025 року м. Запоріжжя

Запорізький районний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Мінгазова Р.В.,

при секретарі Демко К.І.,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у спрощеному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа: ТОВ «Дана» про стягнення безпідставно отриманих коштів,-

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2024 року ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 , третя особа: ТОВ «Дана», про стягнення безпідставно отриманих коштів.

В обґрунтування позову зазначила, що рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 14 лютого 2023 року визнано за ОСОБА_1 право на спадщину за законом після батька ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , в тому числі на 1/3 частку земельної ділянки сільськогосподарського призначення площею 4,9 ra. кадастровий номер :02:004:0004.

Співвласниками зазначеної земельної ділянки, яка перебуває в спільній частковій власності, є дві тітки позивача - ОСОБА_4 та ОСОБА_6 .

Вказана земельна ділянка з 2008 року перебуває в оренді у ТОВ «Дана» на підставі договору оренди землі від 18.01.2008, укладеного між ТОВ «Дана» та спадкодавцем ОСОБА_7 , а з 25.09.2023 - на підставі договору оренди землі, укладеного між ТОВ «Дана» та співвласниками земельної ділянки - ОСОБА_4 , ОСОБА_6 і ОСОБА_1

ТОВ «Дана» виплачена позивачу орендну плату за оренду 1/3 частини земельної ділянки за 2022 та 2023 роки. При цьому Орендар повідомив позивачу, що орендну плату за період з 2019 по 2021 роки включено (за всю земельну ділянку) отримувала відповідач ОСОБА_4 , яка запевнила Орендаря, що отримує грошові кошти для всіх спадкоємців померлого ОСОБА_8 .

За повідомленням ТОВ «Дана», орендна плата за один пай в 2019 році складала 8743,91 грн., за 2020 рік - 12075,00 грн., за 2021 рік - 20 000,00 грн.

Таким чином, вартість 1/3 частки орендної плати за земельну ділянку склала: за 2019 рік - 2914, 64 грн. (8743,91 : 3 = 2 914,64 грн.); за 2020 рік - 4 025 грн. (12075, 0 : 3 = 4 025 грн.); за 2021 рік - 6 666, 67 грн. (20 000 : 3 = 6 666, 67 грн., а всього 13 606, 31 грн.

Зазначені кошти ОСОБА_4 отримала в якості орендної плати за земельну ділянку, що перебуває у спільній частковій власності сторін по справі, але позивачу не передала.

У зв`язку з викладеним позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з вказаним позовом в якому просить стягнути з ОСОБА_4 на свою користь безпідставно отримані кошти - орендну плату за 1/3 частину земельної ділянки сільськогосподарського призначення площею 4,9 га кадастровий номер :02:004:0004 за період 2019 - 2021 років в сумі 13 606, 31 грн., а також інфляційні витрати у розмірі 5805, 98 грн.

Ухвалою судді Запорізького районного суду Запорізької області від 02.10.2024 відкрито провадження у справі та вирішено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Відповідач ОСОБА_4 в особі представника - адвоката Заяврної М.А., надала відзив на позовну заяву, в якому вона просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Третя особа ТОВ «Дана» в особі свого директора Джеріхової В.М. надала до суду письмові пояснення по справі в яких зазначила про те, що між ТОВ «Дана» та ОСОБА_7 , 18.01.2008 було укладено договір оренди земельної ділянки площею 4,90 га.

Після його смерті у 2019 році, до ТОВ «Дана» звернулась ОСОБА_4 та повідомила про те, що вона є його спадкоємцем та має намір оформлювати спадщину, однак у неї відсутні кошти для цього, і вона попросила в рахунок орендної плати надати їй грошові кошти для оформлення спадщини після смерті батька. Про наявність інших спадкоємців ОСОБА_4 не повідомила.

Після цього ОСОБА_4 отримувала орендну плату за землю за 2019, 2020, 2021 роки одноособово.

У 2022 році ОСОБА_4 повідомила орендодавця про те, що після смерті ОСОБА_7 спадщину прийняли три спадкоємці, вона, ОСОБА_6 та ОСОБА_1 , по 1/3 частці кожна.

Разом з тим, в зв`язку з потраплянням снаряду в офісне приміщення ТОВ «Дана» частина документів згоріла, в тому числі і документи про видачу орендної плати за 2019-2022 р.р.

Позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 в судовому засіданні позов підтримали та просили задовольнити.

Відповідач ОСОБА_4 та її представник ОСОБА_3 в судовому засіданні проти задоволення позову заперечували в повному обсязі. Відповідачка ОСОБА_4 суду пояснила, що вона отримувала орендну плату за свою 1/3 частину земельної ділянки та за 1/3 частину земельної ділянки її сестри ОСОБА_6 за довіреністю. При цьому за 1/3 частину земельної ділянки яка належить ОСОБА_1 вона орендну плату не отримувала.

В судовому засіданні в якості свідка була допитана директор ТОВ «Дана» - ОСОБА_9 яка суду повідомила, що у 2019 році помер ОСОБА_10 . Після його смерті прийшла ОСОБА_4 та повідомила про те, що вона є спадкоємицею після його смерті, однак у неї відсутні кошти для оформлення спадщини, у зв`язку з чим вона попросила видати їй гроші в рахунок орендної плати. За твердженням свідка ОСОБА_4 запевнила, що вона є єдиним спадкоємцем після смерті ОСОБА_10 . Свідок видала ОСОБА_4 грошові кошти в якості орендної плати за пай за 2019-2021 р.р. У 2022 році ОСОБА_4 принесла до офісу ТОВ «Дана» документи про оформлення спадщини та виявилось що крім неї є ще двоє спадкоємців. За орендну плату за 2022-2024 р.р. свідок розрахувалась з усіма співвласниками земельної ділянки, окрім ОСОБА_6 , оскільки у довіреності на ім`я ОСОБА_4 не було прописано право отримувати орендну плату. Грошові кошти ОСОБА_4 в якості орендної плати за 2019-2022 р.р. видавались під чесне слово, без будь яких документів, вона лише розписувалась у відомостях про отримання оренди, які на сьогоднішній час згоріли. Відповідаючи на питання представника відповідача свідок ОСОБА_9 повідомила про те, що вона погоджується з тим, що на разі у ТОВ «Дана» наявні зобов`язання з виплати орендної плати за землю перед ОСОБА_1 за 2019-2022 р.р.

Суд, вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши письмові матеріали справи, всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, давши оцінку зібраним у справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об`єктивному та всебічному з`ясуванні обставин справи, дійшов до висновку, що позовна заява не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Судом встановлено, що відповідно до договору оренди землі від 18.01.2008 укладеного між ОСОБА_7 та ТОВ «Дана», земельна ділянка площею 4,90 га. передана в оренду ТОВ «Дана» строком на п`ять років.

Відповідно до договору оренди землі віл 25.09.2023 укладеного між ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 та ТОВ «Дана», земельна ділянка площею 4,9 га., кадастровий номер :02:004:0004 передана в оренду ТОВ «Дана» строком на 15 років.

Згідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 14.02.2023 за ОСОБА_1 визнано право власності на 1/3 частку земельної ділянки сільськогосподарського призначення площею 4,9 га., кадастровий номер :02:004:0004.

Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню.

Так в ході судового розгляду встановлено те, що відповідачка ОСОБА_4 дійсно отримувала від директора ТОВ «Дана» ОСОБА_9 грошові кошти в якості орендної плати за земельну ділянку площею 4,9 га., кадастровий номер :02:004:0004, за 2019 2021 р.р., вказана обставина визнається усіма учасниками судового розгляду, та ними не спростовувалась.

Крім цього, судом також встановлено, що відповідач ОСОБА_4 під час отримання вказаних грошових коштів, в якості орендної плати за земельну ділянку площею 4,9 га., кадастровий номер :02:004:0004, не оформила спадкових прав на вказану землю.

Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. З урахуванням змісту зазначеної норми можна виокремити особливості змісту та елементів кондикційного зобов`язання.

Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широку сферу застосування: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так і неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов`язанні не має правового значення, чи вибуло майно з володіння власника за його волею або всупереч його волі, чи є набувач добросовісним або недобросовісним.

Кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: а) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); б) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності достатньої правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 цього Кодексу, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Узагальнюючи викладене, можна дійти висновку про те, що кондиція - це позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого речового права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб`єктним складом підпадає під визначення зобов`язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави.

Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця з використанням правового механізму, установленого ст. 1212 ЦК України, у разі наявності речово-правових відносин безпосередньо між власником та володільцем майна.

Такий спосіб захисту можливо здійснити шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені ст. 1212 ЦК України, які дають право витребувати у набувача таке майно.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 12.09.2018 у справі № 154/948/16.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 910/1238/17 зроблено висновок, що «… положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що цей вид зобов`язань породжують такі юридичні факти: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали».

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20.112018 у справі № 922/3412/17 та від 13.02.2019 у справі № 320/5877/17 зроблено висновок, що «… предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України».

Відповідно до ст. 1213 ЦК України, набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

Для застосування зазначеної норми необхідно, по-перше, щоб одна особа набула (зберегла) майно за рахунок іншої. Збільшення або збереження в попередньому розмірі майна однієї сторони є результатом відповідного зменшення майна у іншої сторони. По-друге, необхідно, щоб набуття майна однією особою за рахунок іншої відбулося без достатньої правової підстави, передбаченої законом або угодою. Безпідставно набуте майно повертається тому, за рахунок кого було набуте.

Положеннями ст.ст. 76, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

В ході розгляду справи суд встановлено, що ОСОБА_4 , дійсно набула грошові кошти у вигляді орендної плати за земельну ділянку площею 4,9 га., кадастровий номер :02:004:0004, за 2019-2021 р.р. без достатньої правової підстави, оскільки між нею та ТОВ «Дана» були відсутні договірні відносини з приводу оренди земельної ділянки площею 4,9 га., кадастровий номер :02:004:0004, а також на час отримання грошових коштів, ОСОБА_4 не набула права власності на вказану земельну ділянку.

Разом з тим, суд приходить до висновку про те, що грошові кошти отримані ОСОБА_4 в якості орендної плати за землю за 2019-2021 р.р. не належали позивачу ОСОБА_1 , і як наслідок не вибували з її володіння, а вибули з володіння ТОВ «Дана», що також було підтверджено директором ТОВ «Дана» - ОСОБА_9 , яка фактично в судовому засіданні визнала факт безпідставності передачі ОСОБА_4 спірних грошових коштів, а також визнала наявність заборгованості з виплати орендної плати перед позивачкою ОСОБА_1 .

З огляду на вищевикладене, суд доходить вмотивованого висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі відмови у позові покладаються на позивача.

З огляду на викладене витрати по сплаті судового збору відносяться на рахунок позивача.

До закінчення розгляду справи, представником відповідача ОСОБА_4 адвокатом Заярною М.А. надано додаткову угоду від 10.10.2024 до договору про надання правової допомоги від 18.10.2024, відповідно до якої було внесені змін в п. 4.1 Договору про надання правової допомоги та визначено суму гонорару у розмірі 5000 грн., яку позивачка сплати представнику, про що надано відповідну квитанцію.

Крім цього, адвокатом Заярною М.А. заявлено клопотання про відшкодування ОСОБА_4 витрат на правову допомогу в розмірі 5000 грн., згідно до наданої квитанції.

Представник позивача Косякова З.М. заперечувала проти відшкодування відповідачу витрат на правову допомогу, оскільки про будь-які витрати сторона мала повідомити у заяві по суті справи тобто у відзові на позов.

Частина 1, 2 ст. 134 ЦПК України визначено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.

У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

21.10.2024 відповідач ОСОБА_4 в особі адвоката Заярної М.А. вперше звернулась до суду із заявою по суті спору подавши відзив (а.с. 46)

Дослідивши вказаний відзив судом встановлено, що ОСОБА_4 та її представник Заярна М.А. не зазначили про очікувані судові витрати пов`язані з розглядом справи.

Крім того, дослідивши наданий адвокатом Заярною М.А. договір про надання правової допомоги від 18.10.2024, суд констатує, що у ньому відсутній п. 4.1, редакція якого була змінене шляхом укладення додаткової угоди від 10.10.2024, а також суд вказує на те, що додаткова угода про зміну п. 4.1 договору датована 10.10.2024, в той час як сам договір укладено 18.10.2024, тобто пізніше додаткової угоди.

За таких обставин суд відмовляє у відшкодуванні відповідачу ОСОБА_4 витрат на правову допомогу.

На підставі ст.ст. 12, 13, 81, 82, 89, 259, 263-265, 280-282 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа: ТОВ «Дана» про стягнення безпідставно отриманих коштів залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 21.03.2025.

Суддя Р.В. Мінгазов