"07" березня 2025 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі:
головуючої судді - Марфіної Н.В.,
за участі секретаря - Булгакової Є.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя, -
12.10.2023 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідачки про поділ спільного сумісного майна подружжя, у якому просить поділити квартиру АДРЕСА_1 , яка є спільною сумісною власністю подружжя, шляхом визнання за позивачем та відповідачкою права власності на частину квартири за кожним.
Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що сторони у справі зареєстрували шлюб 22.02.1997 року 16.01.2019 року шлюб між подружжям був розірваний. У період перебування в шлюбі було придбано квартиру АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстроване за відповідачкою. Квартира набута під час шлюбу, тому вона є спільною сумісною власністю подружжя, а тому підлягає поділу виходячи з правил рівності часток подружжя у спільному майні. Під час розірвання шлюбу спору щодо поділу квартири не було, у квартирі після розірвання шлюбу проживав та продовжує проживати сам позивач. З початком збройної агресії відповідачка виїхала з території України, а на початку серпня 2023 року відповідачка повідомила позивачу, що має намір продати квартиру і вже зробила відповідну довіреність на ім`я своєї матері, яка залишилась в Україні, для здійснення продажу. Позивач повідомив відповідачку, що квартира придбана у шлюбі і є спільним майном, натомість відповідачка сказала, що квартира оформлена на неї, а тому їй буде не складно продати квартиру. Отже, відповідачка порушила права позивача, адже має намір відчужити спільне сумісне майно.
Ухвалою суду від 17.10.2023 року відкрите провадження у справі і призначений розгляд справи за правилами загального позовного провадження до підготовчого засідання.
Ухвалою суду від 29.01.2024 року задоволене клопотання сторони позивача про витребування доказів.
Ухвалою суду від 21.05.2024 року задоволене клопотання сторони позивача про витребування доказів.
Ухвалою суду від 03.07.2024 року частково задоволено заяву представника позивача про забезпечення позову.
Ухвалою суду від 25.11.2024 року закрите підготовче провадження у справі та призначено праву до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.
Ухвалою суду від 24.02.2025 року за заявою представника позивача постановлено проводити розгляд справи в режимі відеоконференції.
07.03.2025 року до суду надійшла заява представника позивача про розгляд справи без участі позивача та його представника, заявлений позов сторона позивача підтримує та просить позовні вимоги задовольнити.
Відповідачка неодноразово викликались до суду, однак в судове засідання жодного разу не з`явилась, відзиву на позовну заяву не подала.
Відповідно до положень ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
За змістом ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання ; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Із матеріалів справи вбачається, що сторона позивача жодних заперечень проти можливості розгляду справи в заочному порядку не висловлювала.
За наведених обставин, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 281 ЦПК України, суд постановив провести заочний розгляд справи та ухвалити у справі заочне рішення.
Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх взаємозв`язку і сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку.
Як убачається з матеріалів справи, 22.01.1997 року сторони у справі зареєстрували шлюб, а 15.12.2018 року подано заяву про розірвання шлюбу подружжя, яке не має дітей та згідно свідоцтва про розірвання шлюбу 16.01.2019 року складено актовий запис про розірвання шлюбу (а.с. 11-13).
Право власності на спірну квартиру АДРЕСА_1 в Державному реєстрі речових прав не зареєстроване, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (а.с. 14-16).
За змістом листа КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 07.06.2024 року, згідно з даними реєстрових книг КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» кв. АДРЕСА_1 на праві власності зареєстрована за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 30.01.2003 року (а.с. 132-133).
До листа КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 07.06.2024 року додано копію договору купівлі-продажу від 30.01.2003 року згідно якого, продавець ОСОБА_4 продає, а покупець ОСОБА_2 купує квартиру під номером АДРЕСА_1 (а.с. 134-135).
Із наведено вбачається, що спірна квартира була придбана під час зареєстрованого шлюбу сторін у справі.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.
Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути «визнання права» (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України).
У статті 41 Конституції України, статті 321 ЦК України гарантовано, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності (ст. 386 ЦК України).
Відповідно до положень ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
За змістом ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
У цій справі встановлено, що на момент набуття спірної квартири позивач та відповідачка перебували в зареєстрованому шлюбі і презумпції спільності права власності колишнього подружжя на придбане в період шлюбу майно не спростовано.
Відповідно до ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Статтею 68 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.
Згідно ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
За змістом ст. 372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.
За положеннями ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.
Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ст. 71 СК України).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2018 року у справі № 456/828/17 (провадження № 61-252св17) зроблено наступні висновки: статтею 70 СК України передбачено два випадки, коли суд має право відступити від начал рівності часток подружжя у праві спільної власності. По-перше, при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засад рівності часток подружжя у спільній сумісній власності подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. По-друге, за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Обов`язок, передбачений статтями 10, 60 ЦПК України 2004 року, щодо доведення обставин, які б вказували на наявність підстав, передбачених частинами другою, третьою статті 70 СК України, у такому випадку покладається на особу, яка ініціює питання про збільшення частки у спільному сумісному майні подружжя.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, третя статті 12, частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
У цій справі не доведено необхідності відступу від рівності часток подружжя у спільному майні, а тому суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення і у порядку поділу спільного сумісного майна за позивачем та відповідачкою слід визнати право власності на частину спірної квартири за кожним, тим самим здійснивши поділ спільного майна подружжя та припинивши право спільної сумісної власності на нього.
У відповідності до положень ст. 141 ЦПК України стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сума сплаченого останнім судового збору за подання позовної заяви до суду.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 4, 5, 12, 13, 76-81, 89, 141, 178, 247, 258, 259, 263-265, 268, 273, 280, 281, 353, 354 ЦПК України, ст. 41 Конституції України, ст.ст. 60, 63, 68, 69, 70, 71 СК України, ст.ст. 15, 16, 321, 368, 386, 372 ЦК України, суд, -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя - задовольнити.
В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя:
- визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на частину квартири АДРЕСА_1 ;
- визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , право власності на частину квартири АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати пов`язані зі сплатою судового збору у сумі 8052 (вісім тисяч п`ятдесят дві) грн. 00 коп.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складення.
Текст рішення суду складений 07.03.2025 року.
Учасники справи:
Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 );
Відповідач - ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ).
Суддя -