Справа №403/432/24 провадження № 2/403/124/25
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
13 березня 2025 року с-ще Устинівка
Устинівський районний суд Кіровоградської області у складі:
головуючого судді Атаманової С.Ю.,
при секретарі судового засідання Руссу В.І.,
представника позивача ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в с-щі Устинівка в режимі відеоконференції за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінальних правопорушень,
В серпні 2024 року представник позивача Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» - адвокат Павленко Л.М звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення з останньої на користь позивача майнової шкоди в розмірі 464233,00 грн., заподіяної внаслідок вчинення нею кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.191 та ч.2 ст.366 КК України, по фактах заволодіння чужим майном шляхом зловживання службовим становищем, вчиненому у великих розмірах, та службового підроблення, що спричинило тяжкі наслідки.
В судовому засіданні по розгляду справи по суті представник позивача викладені в позовній заяві вимоги підтримав повністю, прохав суд їх задоволити.
В судове засідання по розгляду справи по суті відповідач ОСОБА_2 не з`явилась. Про місце, день і час розгляду справи повідомлялась у порядку, передбаченому ст.128 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), тому вважається, що судовий виклик вручений їй належним чином (а.с.83, 86-87 Том 2). Про причини неявки суд не повідомила. Представника для участі у судовому засіданні не направила. Відзиву на позовну заяву разом з доданими до нього письмовими доказами на обґрунтування своїх заперечень проти позовних вимог відповідач по справі ОСОБА_2 у встановлений судом строк не подала. Заяв та клопотань, в порядку ст.ст.43, 84, 183 ЦПК України, в тому числі, про розгляд справи за її відсутності чи відкладення судового розгляду від відповідача по справі на дату проведення судового засідання також не надходило.
Відповідно до положень ч.1 ст.223 ЦПК України, суд, з огляду на належність повідомлення відповідача ОСОБА_2 , приходить до висновку про можливість проведення судового розгляду справи по суті за її відсутності.
На виконання вимог п.п.2, 3 ч.3 ст.265 ЦПК України суд зазначає заяви та клопотання, що подавались під час судового розгляду справи, а також процесуальні дії у справі.
Ухвалою суду від 11 вересня 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та визначено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження (а.с.5-6 Том 2).
Ухвалою суду від 14 листопада 2024 року закрито підготовче провадження у справі та призначено судове засідання для розгляду справи по суті за правилами загального позовного провадження (а.с.49 Том 2).
13 березня 2025 року судом за наявності умов, передбачених ч.1 ст.280 ЦПК України, відповідно до ч.1 ст.281 ЦПК України, в порядку ч.5 ст.259 ЦПК України постановлено ухвалу про заочний розгляд справи (а.с.105 зворот Том 2).
Заслухавши пояснення представника позивача, безпосередньо дослідивши письмові докази по справі, судом встановлені наступні фактичні обставини та визначені відповідно до них правовідносини.
04 листопада 2008 року ОСОБА_2 був підписаний типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність (а.с.138 Том 1).
За змістом висновку експерта за результатами проведення комісійної судово-економічної експертизи №571-574/5202-5207/18-27 від 21 грудня 2018 року розмір збитків, завданих ПАТ «АТ «Державний ощадний банк України» шляхом привласнення коштів з карткового рахунку ОСОБА_3 , відображених в акті перевірки від 15 серпня 2014 року, документально підтверджується в сумі 465312,89 грн., що на 1079,89 грн. більше, ніж встановлено перевіркою (причини розбіжностей не встановлені). Період виникнення збитків з 08.05.2009 по 12.08.2014 (а.с.96-102 Том 2).
Вказана ухвала суду набрала законної сили 21 березня 2024 року.
Виконуючи приписи ч.1 ст.264, ч.4 ст.265 ЦПК України та даючи мотивовану оцінку аргументам, наведеним представником позивача, як учасником судового процесу, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, в тому числі вирішуючи питання про те, чи було порушено право позивача, за захистом якого він звернувся до суду з відповідною позовною заявою, а також доказам, якими вони підтверджуються, зазначаючи норми права, які були застосовані судом та мотиви їх застосування, суд приходить до наступного висновку.
Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
За змістом ч.1 ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до п.8 ч.2 ст.16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав і інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Згідно з ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Під шкодою розуміється майнова шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права (постанова Верховного Суду від 09 квітня 2024 року у справі №584/947/20).
Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоду завдано не з її вини (ч.2 ст.1166 ЦК України).
Згідно ч.4 ст.1193 ЦК України суд може зменшити розмір відшкодування шкоди, завданої фізичною особою, залежно від її матеріального становища, крім випадків, коли шкоди завдано вчиненням кримінального правопорушення.
Відповідно до ч.6 ст.82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Судом встановлено, що судовим рішенням - ухвалою Долинського районного суду Кіровоградської області від 14 березня 2024 року, кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_2 у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.191 КК України (по факту заволодіння чужим майном шляхом зловживання службовим становищем, вчиненому у великих розмірах), та кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.366 КК України (по факту внесення службовою особою до офіційних документів завідомо неправдивих відомостей, що з урахуванням розміру викрадених коштів спричинило тяжкі наслідки), було закрите відповідно до вимог п.1 ч.2 ст.284 КПК України у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності. Підставою звільнення від кримінальної відповідальності ОСОБА_2 було закінчення строків давності притягнення її до кримінальної відповідальності, передбачених ч.1 ст.49 КК України.
Цивільний позов ПАТ «Державний ощадний банк України» на суму 464233,00 грн. в межах даного кримінального провадження був залишений без розгляду.
Відповідно до роз`яснень, викладених в п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України №12 від 23 грудня 2005 року «Про застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності» звільнення від кримінальної відповідальності - це відмова держави від застосування щодо особи, котра вчинила злочин, установлених законом обмежень певних прав і свобод шляхом закриття кримінальної справи, яке здійснює суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, у порядку, встановленому Кримінально-процесуальним кодексом України. Закриття кримінальної справи зі звільненням від кримінальної відповідальності можливе лише у разі вчинення особою суспільно-небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого КК України, та за наявності визначених у законі правових підстав.
За змістом п.2 зазначеної Постанови умовою звільнення особи від кримінальної відповідальності, в тому числі і у зв`язку із закінченням строків давності (ст.49 КК України) є вчинення нею певного умисного злочину, незалежно від того, закінчено його чи ні, вчинений він одноособово чи у співучасті. Підставою такого звільнення може бути настання певної події (закінчення строків давності).
У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі №398/571/15-ц щодо закриття кримінальної справи за згодою обвинуваченої у зв`язку із закінченням строків притягнення до кримінальної відповідальності згідно зі ст.49 КК України, виснувано, що звільнення від кримінальної відповідальності в контексті розглядуваного правового інституту не свідчить про виправдання особи, про визнання її невинною у вчиненні злочину. У такому випадку КК України виходить із встановлення факту вчинення особою кримінально-караного діяння, а тому вказані підстави звільнення від кримінальної відповідальності є нереабілітуючими.
За змістом правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду від 01 лютого 2024 року у справі №930/497/23, нереабілітуючі підстави закриття кримінального провадження означають, що стосовно особи зібрано достатньо доказів для підозри у вчиненні кримінального правопорушення, однак у силу певних обставин кримінальне провадження щодо цієї особи виключається. Зазначена підстава дозволяє суду в більш спрощеній формі завершити кримінальне провадження.
З огляду на викладене, передбачена п.1 ч.2 ст.284 КПК України підстава закриття провадження у справі не є реабілітуючою, а тому закриття кримінального провадження стосовно ОСОБА_2 з цієї підстави і застосування до неї більш мякої форми закінчення кримінального провадження, ніж обвинувальний вирок, не звільняє її від відшкодування шкоди, завданої кримінальними правопорушеннями, передбаченими ч.4 ст.191, ч.2 ст.366 КК України.
Згідно роз`яснень, викладених в п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України №6 від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (з наступними змінами), розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.
Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини. Якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. З огляду на викладене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди (постанова Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі №163/2298/16-ц).
Відповідно до п.5 ч.3 ст.2, ч.1 ст.13 ЦПК України до основних засад (принципів) цивільного судочинства належить диспозитивність, згідно якого суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно положень ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч.5 ст.81 ЦПК України).
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.ч.1, 2 ст.77 ЦПК України).
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.2 ст.78 ЦПК України).
До засобів доказування, передбачених ч.2 ст.76 ЦПК України, належать письмові докази та висновки експертів.
Письмовими доказами є документи, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.102 ЦПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обгрунтовані відповіді на питання, посталені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань.
Висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом з іншими доказами за правилами, встановленими ст.89 цього Кодексу (ч.1 ст.110 ЦПК України).
Відповідно до правового висновку, викладеного в п.105 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі №477/2330/18, чинне процесуальне законодавство не встановлює заборону щодо використання під час розгляду цивільної справи доказів, отриманих у межах інших проваджень (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2021 року у справі № 461/3675/17). Тобто докази, зібрані у межах кримінального провадження, можуть бути використані як докази у цивільній справі, якщо відповідні дані стосуються предмета доказування. Достовірність і достатність таких доказів суд оцінює з урахуванням обставин конкретної справи.
У постанові Верховного Суду від 05 лютого 2020 року у справі №461/3675/17 зазначено про те, що висновок, підготовлений у рамках кримінального провадження особою, яка є атестованим судовим експертом, відповідає положенням ст.102 ЦПК України. Колегія суддів враховує допустимість висновку експерта як доказу, оскільки експертиза, проведена у кримінальному провадженні, містила інформацію щодо предмета доказування у цивільному провадженні, не зважаючи на те, що на момент розгляду справи вирок у кримінальній справі не ухвалений.
З огляду на викладене, при розгляді даної справи суд оцінює висновок експерта за результатами проведення комісійної судово-економічної експертизи №571-574/5202-5207/18-27 від 21 грудня 2018 року як допустимий та належний доказ на підтвердження розміру збитків, завданих позивачу АТ «Державний ощадний банк України» внаслідок вчинення відповідачем ОСОБА_2 кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.191, ч.2 ст.366 КК України, враховуючи проведення в межах кримінального провадження саме комісійної експертизи двома судовими експертами, які мають необхідні знання для надання висновку та які дійшли єдиної думки з досліджуваних питань, що відповідає вимогам ч.1 ст.111 ЦПК України та ч.1 ст.10 Закону України «Про судову експертизу».
Відповідно до правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду від 12 грудня 2019 року у справі №486/1423/17, сума відшкодування за цивільним позовом у кримінальному провадженні не обов`язково має збігатися з розміром завданої злочином шкоди, вказаним в обвинуваченні, яке суд визнав доведеним. Заподіяна кримінальним правопорушенням шкода як обставина, що впливає на його кваліфікацію та вирішення інших питань, пов`язаних із притягненням особи до кримінальної відповідальності, та відшкодування збитків як спосіб захисту порушеного цивільного права і компенсаційний механізм мають неоднакову юридичну природу, відрізняються за критеріями визначення і правовими наслідками. Зокрема, розмір відшкодування збитків є предметом позовних вимог у межах заявленого цивільного позову, доводиться цивільним позивачем (потерпілим) самостійно за правилами цивільного судочинства з дотриманням приписів ч.5 ст.128 КПК України і не охоплюється межами обвинувачення, яке висувається прокурором в обвинувальному акті.
Враховуючи зазначене, акт перевірки від 15 серпня 2014 року визнається судом допустимим та належним доказом на підтвердження розміру заподіяних позивачу збитків з огляду на те, що: визначений ним розмір збитків - 464233,00 грн. не перевищує розмір збитків, визначений висновком експерта за результатами проведення комісійної судово-економічної експертизи від 21 грудня 2018 року в сумі 465312,89 грн.; судовими експертами не були встановлені причини розбіжностей із вказаним актом на 1079,89 грн., про що зазначено в цьому ж висновку; акт перевірки від 15 серпня 2014 року самостійно визначений позивачем як письмовий доказ на підтвердження заподіяних відповідачем збитків.
Отже, враховуючи диспозитивність цивільного судочинства (ч.1 ст.13 ЦПК України) та покладення саме на сторону ризику настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.4 ст.12 ЦПК України), розгляд даної цивільної справи здійснюється судом виключно в межах заявленої АТ «Державний ощадний банк України» позовної вимоги про стягнення з відповідача ОСОБА_2 майнової шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінальних правопорушень, в сумі 464233,00 грн. (а.с.17).
Одночасно з цим, суд відхиляє як недопустимі та не бере до уваги при розгляді цивільної справи додані до позовної заяви копії протоколів допиту свідків, оскільки: згідно ч.2 ст.76 ЦПК України засобами доказування є показання свідків, виклик яких за приписами ч.1 ст.91 ЦПК України здійснюється судом за заявою учасника справи; під час розгляду справи суд відповідно до ч.1 ст.229 ЦПК України безпосередньо досліджує показання свідків, отримані в порядку ст.230 ЦПК України.
Разом з тим, під час підготовчого провадження у справі до суду представником позивача не було подано заяви про виклик свідків, копії протоколів допиту яких були додані ним до позовної заяви, що виключає будь-яку процесуальну можливість суду врахувати надані ними показання під час досудового розслідування кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_2 ..
На підставі викладеного, встановивши обставини, якими обґрунтовується позов, та правовідносини, які випливають з них, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому досліджені наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позов АТ «Державний ощадний банк України» підлягає задоволенню в повному обсязі, а заподіяна внаслідок вчинення гр-нкою ОСОБА_2 кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.191, ч.2 ст.366 КК України, майнова шкода, в межах заявленої позивачем суми 464233 грн. 00 коп., - відшкодуванню відповідачем ОСОБА_2 на користь позивача.
Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд приходить до наступного висновку.
Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи.
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1 ст.141 ЦПК України).
За змістом п.6 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судах інстанціях звільняються позивачі - у справах про відшкодування матеріальних збитків, завданих внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Відповідно до ч.1, п.п.1 п.1 ч.2 ст.4 Закону судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленому законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява подається до суду. За подання юридичною особою до суду позовної заяви майнового характеру справляється судовий збір за ставкою 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
При поданні до суду позовної заяви в електронній формі застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору (ч.3 ст.4 Закону).
Станом на 01 січня 2024 року розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб становив 3028 грн.00 коп..
Представник АТ «Державний ощадний банк України» звернувся до суду з позовною вимогою майнового характеру в електронній формі.
Отже, судовий збір, від сплати якого при поданні позову до суду був звільнений позивач, з урахуванням ціни позову та коефіцієнта пониження розміру ставки судового збору, становив 5570 грн.80 коп. (1,5% від 464233,00 грн. х 0,8).
На підставі викладеного, приймаючи до уваги задоволення позову з відповідача по справі ОСОБА_2 на користь позивача АТ «Державний ощадний банк України» підлягають стягненню судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 5570 грн. 80 коп., від сплати якого при поданні позову до суду був звільнений позивач.
Інші судові витрати, повязані з розглядом даної справи, передбачені ч.3 ст.133 ЦПК України, відсутні.
Керуючись ст.ст.12, 13, 76, 77, 81, 89, 95, 133, 141, 258, 259, 263, 265, 273, 280, 282, 284, 288, 289, 354 ЦПК України, суд,
Позов Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_2 про відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінальних правопорушень, задоволити повністю.
Стягнути із ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» майнову шкоду, завдану вчиненням кримінальних правопорушень, в розмірі 464233 грн. 00 коп. (чотириста шістдесят чотири тисячі двісті тридцять три гривні 00 копійок).
Стягнути із ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 5570 грн. 80 коп. (пять тисяч пятсот сімдесят гривень вісімдесят копійок).
Повне імя та найменування учасників справи:
Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_6 .
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного перегляду справи.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому ЦПК України, подавши апеляційну скаргу на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення (складення) до Кропивницького апеляційного суду.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Повне рішення суду складено 24 березня 2025 року.
Суддя С.Ю.Атаманова