Провадження № 22-ц/812/409/25 Суддя першої інстанції Микульшина Г.А.
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

18 березня 2025 року м. Миколаїв Справа № 487/2595/24

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів Базовкіної Т.М., Тищук Н.О.,

при секретарі судового засідання Колосовій О.М.,

за участі представника позивача Колесника Д.В.,

представниці відповідачки Балабан О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 26 грудня 2024 року, повне судове рішення складено 26 грудня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Микульшиної Г.А., в залі судового засідання в м. Миколаїв, за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Столиця-Буд» до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутих коштів, трьох процентів річних та інфляційних втрат,

В С Т А Н О В И В:

21 березня 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія «Столиця-Буд» (далі ТОВ «Компанія «Столиця -Буд») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутих коштів, трьох процентів річних та інфляційних втрат.

Вимоги позову мотивовані тим, що ОСОБА_1 працювала у ТОВ «Компанія «Столиця-Буд» з 01 квітня 2015 року по 04 вересня 2023 року на посаді техніка технагляду.

В зв`язку із початком повномасштабного вторгнення російської федерації на територію України 24 лютого 2022 року ТОВ «Компанія «Столиця-Буд» вирішило тимчасово фінансово підтримати своїх працівників та надало їм поворотну фінансову допомогу, в тому числі і відповідачці ОСОБА_1 в сукупному розмірі 50 000 грн, а саме: 25 лютого 2022 року 12 500 грн, 28 лютого 2022 року 12 500 грн, 04 березня 2022 року 25 000 грн.

Товариством було запропоновано відповідачці підписати договір поворотної фінансової допомоги в зручний для неї спосіб та час. Однак ОСОБА_1 відмовилась від підписання такого договору, не повернувши отримані грошові кошти в розмірі 50 000 грн, зберігши їх без відповідної правової підстави.

04 вересня 2023 року відповідачка була звільнена за власним бажанням. Не підписавши договір поворотної фінансової допомоги, ОСОБА_1 усвідомлено розуміла безпідставність одержання нею грошових коштів, була повинна повернути їх в повному обсязі, проте цього не зробила.

Позивач двічі направляв на адресу відповідачки вимоги про повернення грошових коштів, проте до теперішнього часу кошти в добровільному порядку не повернуто.

ТОВ «Компанія «Столиця-Буд» вважає, що ОСОБА_1 набула грошові кошти в сумі 50 000 грн без належної правової підстави у відповідності до статті 1212 ЦК України.

Оскільки відповідачка безпідставно користувалась грошовими коштами, позивачем було нараховано інфляційні втрати за період з 05 березня 2022 року по 20 березня 2024 року в сумі 15 085.18 грн, а також 3 % річних за період з 05 березня 2022 року по 20 березня 2024 року в сумі 3 068.96 грн, - згідно положень статті 625 ЦК України.

Посилаючись на викладене ТОВ «Компанія «Столиця -Буд» просило суд стягнути з ОСОБА_1 на їх користь заборгованість у розмірі 68 154.14 грн, з яких 50 000 грн сума безпідставно набутих коштів, 3 068.96 грн 3% річних, 15 085.18 грн інфляційні втрати.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 26 грудня 2024 року позов задоволено частково.

Стягнуто зі ОСОБА_1 на користь ТОВ «Компанія «Столиця-Буд» безпідставно отримані грошові кошти в розмірі 50 000 грн, за період з 05 березня 2022 року по 20 березня 2024 року інфляційні втрати в сумі 15 085.18 грн та 3 % річних 3 068.96 грн, що разом становить 68 154.14 грн.

Стягнуто зі ОСОБА_1 на користь ТОВ «Компанія «Столиця-Буд» судовий збір в розмірі 3 028.

В задоволенні вимог про стягнення витрат на професійну правничу допомогу відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що в матеріалах справи відсутні докази наявності у ОСОБА_1 підстав отримання від ТОВ «Компанія «Столиця-Буд» грошових коштів в розмірі 50 000 грн, а саме за договором безвідсоткової поворотної фінансової допомоги, який не було укладено, або відносин, заснованих на інших юридичних фактах, наслідком яких є обов`язок ТОВ «Компанія «Столиця-Буд» передати спірну суму коштів ОСОБА_1 .

Зокрема, не заслуговують на увагу твердження ОСОБА_1 про те, що виплачені їй кошти в сумі 50 000,00 грн (трьома частинами - двічі по 12 500,00 грн та одного разу 25 000,00 грн) є її заробітною платою як працівнику цього товариства, оскільки таке спростовується долученими до матеріалів справи письмовими доказами штатним розписом із визначенням окладу та податковою звітністю ТОВ «Компанія «Столиця-Буд».

За такого та за відсутності у матеріалах справи доказів надання відповідачці, як працівнику, позивачем ТОВ «Компанія «Столиця-Буд» спірних коштів в якості заробітної плати та укладення між сторонами договору поворотної фінансової вимоги, не підтвердженими є посилання на наявність правових підстав для отримання ОСОБА_1 спірної суми від позивача у справі. Відповідно грошові кошти в сумі 50 000 грн отримані ОСОБА_1 від ТОВ «Компанія «Столиця-Буд» безпідставно.

Встановивши те, що відповідач набула без достатньої правової підстави грошові кошти, які належали позивачу, та не повернула їх, суд дійшов висновку про наявність підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини другої статті 625 ЦК України.

Не погодившись з рішення суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, де посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила його скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що вона ніколи не зверталась до відповідача з приводу необхідності в отриманні фінансової допомоги, ні усно ні в письмовій формі. Від позивача, як найманий працівник отримувала оплату за свою роботу, що підтверджується роздруківками з банку із-яких у призначенні платежу убачається, що на її рахунок надходила заробітна плата.

Ніяких фінансових допомог згідно банківських рахунків на її користь банком не зараховувалось. В призначенні платежу цього також не зазначено. Крім цього, відповідачка позбавлена можливості контролювати цей процес та процес бухгалтерського відображення позивачем виплачених їй коштів.

Позивач мотивує свої позовні вимоги тим, що було укладено договір поворотної фінансової допомоги і в той же час в прохальній частині просить суд стягнути із відповідачки кошти як безпідставні, що є взаємовиключними речами.

ОСОБА_1 також категорично не погоджується із розрахунком 3% річних та інфляційних втрат. Матеріалами справи не підтверджено, що строк повернення коштів настав з 05 березня 2022 року. Ніякої вимоги про повернення коштів з 05 березня 2022 року до позивача не ставилось, за такого в матеріалах справи про це відсутні докази.

Претензії на ім`я відповідачки направлялись за невірною адресою, тому вона не могла їх отримати і вони повернулись позивачу.

Більш того, прострочення виконання зобов`язання з 05 березня 2022 року не мало місця, а вимоги про повернення коштів позивачем ставляться тільки з листопада 2023 року, а тому розрахувати 3 % та інфляційні витрати до пред`явлення вимоги про повернення коштів позивач не мав права за приписами частини 2 статті 625 ЦК України. За такого рішення суду першої інстанції в цій частині також є помилковим.

Від ТОВ «Компанія «Столиця-Буд» надійшов відзив на апеляційну скаргу.

В своєму відзиві позивач зазначав, що вважає апеляційну скаргу необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Доводи апеляційної скарги суперечать встановленим судом першої інстанції на підставі належних та допустимих доказів обставинам справи.

Доводами апеляційної скарги не підтверджено, що рішення суду першої інстанції ухвалено з недодержанням норм матеріального та процесуального права.

За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції та матеріалами справи встановлено, що згідно наказу ТОВ «Компанія «Столиця-Буд» від 01 квітня 2015 року № 3-К/Д ОСОБА_1 з 01 квітня 2015 року прийнято на посаду технік технагляду за основним місцем роботи з окладом згідно зі штатним розкладом.

У відповідності до штатного розпису ТОВ «Компанія «Столиця-Буд» на 2022 рік посадовий оклад ОСОБА_1 , техніка технагляду, становить 8 300 грн.

За перший квартал 2022 року ОСОБА_1 отримувала заробітну плату відповідно до штатного розпису, що підтверджується відповідними податковими звітами ТОВ «Компанія «Столиця-Буд».

Зі змісту позовної заяви та пояснень представника позивача вбачається, що у зв`язку із початком повномасштабного вторгнення військ російської федерації на територію України 24 лютого 2022 року ТОВ «Компанія «Столиця-Буд» прийняла рішення тимчасово фінансово підтримати своїх працівників та надала їм поворотну фінансову допомогу, в тому числі на банківський рахунок відповідача ОСОБА_1 , за реквізитами IBAN НОМЕР_1 , від імені товариства в період з 25 лютого 2022 року по 04 березня 2022 року було зараховано поворотну фінансову допомогу в розмірі 50 000 грн, а саме: 25 лютого 2022 року 12 500 грн, 28 лютого 2022 року 12 500 грн, 04 березня 2022 року 25 000 грн, що підтверджується відомостями про нарахування коштів (видача поворотної фінансової допомоги).

Згідно інформації про рух коштів по рахунку, долученої до матеріалів справи відповідачем ОСОБА_1 , 25 лютого 2022 року від ТОВ «Компанія «Столиця-Буд» на її рахунок надійшли кошти в розмірі 12 500 грн, 28 лютого 2022 року - 12 500 грн, 04 березня 2022 року 25 000 грн; опис операції «перерахунок з/п та інших виплат співробітнику ТОВ «Компанія «Столиця-Буд».

В обґрунтування заперечень проти позову ТОВ «Компанія «Столиця-Буд» посилається на те, що згідно додатку № 4 ДФ до Податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податків фізичних осіб, і сум утриманого з них податку, а також сум нарахованого єдиного внеску, за другий та третій місяці І кварталу 2022 року (уточнюючий звіт) ОСОБА_1 одержала дохід в розмірі 50 000 грн за ознакою доходу № 197 «Основна сума поворотної фінансової допомоги, що отримується платником податку.

Наказом ТОВ «Компанія «Столиця-Буд» від 04 вересня 2023 року № 19/К/Д ОСОБА_1 , техніка технагляду, 04 вересня 2023 року звільнено за власним бажанням.

Не зважаючи на фактичне отримання грошових коштів, від підписання договору про надання поворотної фінансової допомоги ОСОБА_1 відмовилась, отримані нею кошти не повернула.

З метою повернення наданих коштів 08 листопада 2023 року ТОВ «Компанія «Столиця-Буд» звернулось до ОСОБА_1 з вимогою про повернення поворотної фінансової допомоги, зазначивши, що строк такого повернення мав відбутися 01 березня 2023 року, оскільки у цей строк кошти не повернуто, то позивач попередив, що у разі невиконання зазначених вимог до 08 грудня 2023 року або залишення вимоги без відповіді, товариство буде змушене невідкладно звернутися до суду з позовом про стягнення грошових коштів, 3 % річних та інфляційних втрат.

Вказану вимоги ОСОБА_1 отримала 05 грудня 2023 року, проте отриманих коштів не повернула.

Згідно з частинами 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає не повною мірою.

Відповідно до частини 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У справі, яка переглядається апеляційним судом, ТОВ «Компанія «Столиця-Буд») звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів на підставі статті 1212 ЦК України.

Відповідно до частини 1 статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення Глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Згідно зі статтею 1212 ЦК України передбачений нею вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17, від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19).

Відповідно до статті 1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

Предметом регулювання Глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права (постанова Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17).

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.

Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.

У постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 910/17324/19 Велика Палата Верховного Суду вказала, що сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (яке іменується також зобов`язанням із безпідставного збагачення) полягає у вилученні в особи-набувача (зберігача) майна, яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави, у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом, або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі від початку правовідношення, та у переданні відповідного майна тій особі-потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.

Положення частини 1 статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією із сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого отримання.

Отже, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 вказано, що відносини щодо повернення безпідставно збережених грошових коштів є кондикційними, в яких вина не має значення, важливим є лише факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої. Тобто зобов`язання з повернення безпідставно набутого або збереженого майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна. Відсутність правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідносин i їх юридичному змісту. Відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

За змістом частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76 ЦПК України).

У частині 2 статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною 1 статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до частин 1, 2 статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

У справі, що переглядається, суд встановив, що позивачем в період з 25 лютого по 04 березня 2022 року на картковий рахунок ОСОБА_1 перераховувалися грошові кошти, розмір яких загалом становить 50 000 грн як поворотна фінансова допомога. Стороною позивача повідомлено, що довір у формі єдиного письмового документу сторонами не укладався; ОСОБА_1 заперечила факт існування домовленості про передачу вказаних коштів в борг за договором позики, проте не заперечувала факту надходження грошових коштів на її рахунок, отримання нею цих коштів та їх використання, стверджуючи, що це її заробітна плата.

По своїй юридичній сутності договір позики грошових коштів є реальним договором, і для його укладення необхідна наявність двох юридичних фактів: а) домовленість між сторонами стосовно істотних умов договору; б) передача (сплата) коштів позикодавцем позичальнику; законодавець імперативно в частині першій статті 1047 ЦК визначив необхідність вчинення в письмовій формі договору позики грошових коштів у разі якщо позикодавцем є юридична особа; вказівка призначення платежу при перерахунку коштів на картку, з урахуванням принципу розумності, не бути кваліфікована як дотримання письмової форми (єдиний документ, чи декілька документів, розписка чи інший документ), що підтверджує домовленість про отримання грошей в позику та умови такої позики.

Суд встановив, що договір позики між сторонами в письмовій формі (єдиний документ, чи декілька документів, розписка чи інший документ) не укладався, суд

зробив правильний висновок про задоволення позову та стягнення перерахованої суми, як безпідставно отриманих коштів.

Отже, задовольняючи позовні вимоги про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів, суд першої інстанції правильно виходив з того, що ОСОБА_1 набула грошові кошти без достатніх правових підстав та не повернула їх ТОВ «Компанія «Столиця-Буд», у зв`язку з чим дійшов обґрунтованого висновку про стягнення цих коштів на підставі статті 1212 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідачка сприймала перераховану суму як заробітну плату з огляду на те, що вона не зверталася до позивача за отриманням фінансової допомоги, при перерахуванні коштів у призначені платежу була відсутня позначка, що це фінансова допомога, а вона позбавлена можливості контролювати процес бухгалтерського відображення надходження грошових сум, апеляційним судом до уваги не приймається, звертаючи увагу на таке.

Як встановлено наданими позивачем доказами щомісячний оклад ОСОБА_1 відповідно до займаної нею посади складає 8 300 грн. Нарахування будь-яких додаткових грошових виплат до окладу відповідачки матеріали справи не містять і будь-яких доказів та пояснень з цього приводу остання не надавала.

Отже ОСОБА_1 , отримуючи від позивача на картковий рахунок за незначний період (з 25 лютого по 04 березня 2022 року) трьома платежами грошові кошти в загальному розмірі 50 000 грн, не могла не розуміти, що така сума перерахованих коштів за відсутності додаткових підстав для їх перерахування, не може бути перерахована в рахунок її щомісячної заробітної плати, оскільки ця сума більш ніж в шість разів перевищує її щомісячну заробітну плату.

З огляду на такі обставини ОСОБА_1 , як власник карткового рахунку, на якій перераховуються кошти, могла контролювати їх розмір та підстави надходження.

Сам по собі факт не зазначення позивачем при перерахунку спірних коштів у банківському документі призначення платежу як фінансової допомоги, а тільки «перерахування з/п та інших виплат співробітнику ТОВ «Компанія «Столиця-Буд» не підтверджує, що виплату 50 000 грн слід віднести до заробітної плати.

Твердження в апеляційній скарзі, що ТОВ «Компанія «Столиця - Буд» у позові посилається на укладення договору про поворотну фінансовому допомогу, а в прохальній частині позову просить стягнути з відповідачки безпідставно отримані кошти, є неприйнятними, оскільки встановлено, що позивач мав намір укласти зазначений договір після перерахування поворотної фінансової допомоги.

Крім того під час розгляду справи судом було встановлено, що письмовий договір між сторонами не укладався.

Щодо позовних вимог про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат та їх обрахування.

Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Нарахування інфляційних втрат та трьох процентів річних на суму боргу відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Отже, передбачений частиною другою статті 625 ЦК України обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми виникає виходячи з наявності самого факту прострочення.

Оскільки у письмовій вимозі на адресу ОСОБА_1 позивач визначив строк повернення грошових коштів до 08 грудня 2023 року, то колегія суддів вважає за можливе обраховувати три проценти річних та інфляційні втрати відповідачці за період з 08 грудня 2023 по 20 грудня 2024 року. За цей період три проценти річних складають 426.50 грн, а інфляційні втрати 956.57 грн.

За змістом пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застування норм матеріального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення.

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване рішення в частині задоволення вимог про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат слід змінити.

Згідно із підпунктами «б», «в» пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається, крім іншого, з нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, відповідно змінює розподіл судовий витрат, до яких відповідно до статті 133 ЦПК України віднесені судовий збір та витрати, пов`язані з розглядом справи, зокрема, витрати на професійну (правничу) допомогу.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина 1 статті 141 ЦПК України). Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволенні позову на відповідача (пункт 1 частини 2 статті 141 ЦПК України).

Звертаючись до суду першої інстанції з даний позовом ТОВ «Компанія «Столиця-Буд» сплатило судовий збір у розмірі 3 028 грн.

Подаючи апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції ОСОБА_1 сплатила судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 4 542 грн (3 028 грн х 150% = 4 542 грн).

За результатами перегляду апеляційним судом рішення суду першої інстанції апеляційну скаргу ОСОБА_1 було задоволено на 24.60%, а позов ТОВ «Компанія «Столиця-Буд» було задоволено на 75.39 %.

За такого з ТОВ «Компанія «Столиця-Буд» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір сплачений за подання апеляційної скарги, пропорційно задоволених вимог апеляційної скарги, в розмірі 1 117.33 грн (4 542 грн х 24.60 % = 1 117.33 грн), а з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Компанія «Столиця-Буд» підлягає стягненню судовий збір за подачу позовної заяви до суду першої інстанції, пропорційно до задоволених позовних вимог, в розмірі 2 282.81 грн (3 028 грн х 75.39% = 2 282.81 грн).

За взаємозаліком, загалом зі ОСОБА_1 на користь ТОВ «Компанія «Столиця-Буд» слід стягнути судовий збір в розмірі 1 165.48 грн (2 282.81 грн 1 117.33 грн = 1 165.48 грн).

Керуючись статтями 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 26 грудня 2024 року в частині задоволення вимог про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат змінити.

Стягнути зі ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Столиця-Буд» 50 000 грн безпідставно отриманих коштів, 426 грн 50 коп. три проценти річних, 956 грн 57 коп. інфляційних втрат за порушення грошового зобов`язання щодо повернення грошових коштів за період з 08 грудня 2023 року по 20 березня 2024 року, а також 1 165 грн 48 коп судового збору.

В іншій частині оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог статті 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді: Т.М. Базовкіна

Н.О. Тищук

Повне судове рішення складено 20 березня 2025 року.