Справа № 215/6847/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2025 року Тернівський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області, у складі: головуючого судді Камбул М.О.,

при секретарі судового засідання Конопліної С.І.,

за участю: позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача Лушпенка Д.С.,

відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду №3 м. Кривого Рогу за правилами загального позовного провадження за допомогою звукозаписувального технічного засобу цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Виконавчий комітет Тернівської районної у місті Кривому Розі ради про позбавлення батьківських прав, -

ВСТАНОВИВ:

Стислий виклад позиції позивача.

28.10.2024 представник позивача, адвокат Лушпенко Д.С., який діє в інтересах позивача ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав, в якій просить позбавити батьківських прав відповідача відносно малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , оскільки остання не виконує свої батьківські обов`язки.

В обґрунтування позову вказує, що ІНФОРМАЦІЯ_3 у позивача та ОСОБА_5 народився син ОСОБА_3 та ІНФОРМАЦІЯ_4 народився син ОСОБА_4 . 21.05.2015 року між позивачем та відповідачем укладено шлюб, в якому прізвище останньої змінено з ОСОБА_6 на ОСОБА_7 .

26.01.2023 року позивач був призваний на військову службу під час мобілізації та направлений для проходження військової служби до ВЧ НОМЕР_1 . 10.08.2023 року позивач, під час проходження військової служби, отримав поранення та в подальшому за висновком ВЛК був відправлений у відпустку за станом здоров`я, що підтверджується довідкою про проходження військової служби, довідкою про обставини поранення та довідкою ВЛК. Перебуваючи вдома, під час відпустки за станом здоров`я, позивач, дізнався від відповідача, про її намір вступити на військову служби, при цьому відповідач наполягала на тому, що вихованням дітей повинен займатись саме позивач, який в такому разі отримає право на звільнення з військової служби. В березні 2024 року позивач дізнався, що відповідач таки вступила на військову службу за контрактом. З травня та по теперішній час відповідач проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_2 . Після вступу на військову службу відповідач припинила спілкуватись з родиною, цікавитись життям дітей, піклуватися про їх здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, не приймає участі у забезпеченні здобуття дітьми повної загальної середньої освіти, готуванні їх до самостійного життя, тобто як матір не виконує батьківськи обов`язки, покладені на неї приписами ч. 2 та ч.3 ст. 150 Сімейного кодексу України.

Своїми діями відповідач створила обставини за яких виник ризик залишення дітей без батьківського піклування, адже як зазначалось позивач є військовослужбовцем та проходить військову службу, а можливість піклуватись дітьми визначається лише досягнутим із командуванням розумінням його сімейних обставин, що в будь який час може припинитись та призвести до вказаних негативних наслідків. Разом з викладеним слід врахувати, що відповідач, на підставі нормативних приписів Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», як дружина, з подружжя, що обидва проходять військову службу, має право звільнитись з військової служби на підставі ч.12 ст. 26 вказаного закону, тоді як позивач в силу закону такого права немає, однак, у їх спілкуванні, відповідач, від такого права відмовляється наполягаєте на бажанні проходити військову службу навіть за умови, що діти залишаться без батьківського піклування

Заяви, клопотання учасників справи.

Позивач ОСОБА_1 та його представник, адвокат Лушпенко Д.С. в судовому засіданні наполягали на задоволенні позовних вимог.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні 25.02.2025 визнала позовні вимоги, вказала, що підписала контракт на 3 роки. Вказує, що мешкає з позивачем однією родиною, робить разом з дітьми уроки, цікавиться життям дітей, коли має зв`язок та можливість, надсилає кошти на їх утримання, взагалі в родині у них панують гарні відносини.

Представник третьої особи, Кушнір С. в судове засідання не з`явився, 17.01.2025 подав висновок по справі та просив проводити розгляд справи за відсутності їх представника.

Процесуальні дії у справі.

Ухвалою Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08.11.2024 позовну заяву прийнято до розгляду та призначено підготовче засідання на 11-00 год. 04.12.2024, за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17.01.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 10-00 год. 25.02.2025.

Інші процесуальні дії (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) не застосовувались.

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_8 був зареєстрований 01 серпня 2015 року Тернівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 225 (а.с. 18).

ІНФОРМАЦІЯ_3 народився ОСОБА_9 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 від 15.10.2015, у відомостях про батьків вказано: батько- ОСОБА_1 , мати ОСОБА_2 (а.с. 17).

Згідно витягу з ДРАЦС про внесення змін до актового запису цивільного стану №7 від 24.10.2024, ОСОБА_1 визнав себе батьком ОСОБА_9 , про що 15.10.2015 було внесено зміни до актового запису про народження ( а.с. 9-10).

ІНФОРМАЦІЯ_4 народився ОСОБА_10 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_4 від 15.10.2015, у відомостях про батьків вказано: батько- ОСОБА_1 , мати ОСОБА_2 (а.с. 16).

Також, згідно витягу з ДРАЦС про внесення змін до актового запису цивільного стану №8 від 24.10.2024, ОСОБА_1 визнав себе батьком ОСОБА_10 , про що 15.10.2015 було внесено зміни до актового запису про народження ( а.с. 7-8).

До матеріалів справи додано акт з місця проживання, підписаний сусідами будинків АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 , та завірений мастром ТОВ «УЮТ-2011» Стовбур Л.І., згідно якого ОСОБА_1 самостійно виховує та проживає разом з синами: ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою: АДРЕСА_3 , матір дітей з травня 2024 за вказаною адресою з родиною не проживає (а.с. 5).

Відповідно до характеристик, наданих класним керівником КГ №48 КМР, ОСОБА_11 , у вихованні ОСОБА_10 та ОСОБА_9 беруть участь мати та батько, батьки підтримують зв`язок з вчителем, але недостатньо контролюють навчальну діяльність дітей у зв`язку з зайнятістю на роботі. На даний момент матір знаходиться на службі ЗСУ, тому вихованням дітей займається батько (а.с. 19, 20).

Згідно довідки №3009 від 28.08.2024 виданої командиром ВЧ НОМЕР_2 ОСОБА_12 , ОСОБА_2 з 16.05.2024 по теперішній час перебуває на військовій службі у ВЧ НОМЕР_2 (а.с. 14).

Крім того, згідно довідки №1167 від 31.03.2023, виданої начальником штабу- заступником командира ВЧ НОМЕР_1 , ОСОБА_1 з 26.01.2023 по теперішній час перебуває на військовій службі НОМЕР_1 (а.с. 13).

10.08.2023 ОСОБА_1 отримав поранення під час артилерійського обстрілу противником, що підтверджується довідкою про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) №365 від 20.08.2023, виданої командиром ВЧ НОМЕР_1 ОСОБА_13 (а.с. 12).

Також, згідно довідки ВЛК №95 від 31.08.2023, виданої головою ВЛК Кубкіною О., категорія поранення ОСОБА_1 за ступенем тяжкості відноситься до середньої тяжкості, та останній потребує відпустки за станом здоров`я на 30 календарних днів (а.с. 11).

У висновку виконкому Тернівської районної у місті ради № 31/06-31/18 від 16.01.2025 вказано, що спеціалістами служи у справах дітей виконкому районної у місті ради було здійснено вихід за адресою АДРЕСА_3 , про що було складено акт від 13.11.2024. Санітарно-гігієнічний стан помешкання задовільний, будинок складається з трьох кімнат, в кожній кімнаті є необхідні корпусні та м?які меблі, у дітей окрема кімната де є ліжка, окреме місце для навчання. Діти забезпечені усім необхідним. Під час спілкування з ОСОБА_14 та ОСОБА_15 спеціалістами служби у справах дітей виконкому районної у місті ради було встановлено, що діти кожного дня спілкуються з мамою через мобільний застосунок Вайбер, остання цікавиться життям, здоров?ям дітей та їх досягненнями у школі, надсилає солодощі та забезпечує їх матеріально. Відповідно до характеристик навчального закладу Криворізька гімназія № 48 КМР, які додані позивачем до позову, у вихованні дітей участь беруть мати та батько, батьки підтримують зв?язок з вчителями. Під час спілкування з ОСОБА_1 було встановлено, що 26.01.2023 останній був призваний до лав ЗСУ та проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 . 10.08.2023 ОСОБА_1 під час проходження військової служби отримав поранення та перебував у відпустці за станом здоров?я. Зі слів ОСОБА_1 весь цей час родина проживала разом. За час перебування позивача на військовій службі доглядом та вихованням їх малолітніх дітей займалась відповідач, оскільки родина проживала разом. Як зазначив сам позивач в позовній заяві, він знав про намір його дружини ОСОБА_2 вступити до лав ЗСУ та про можливість в даному випадку бути звільненим з військової служби. 3 16.05.2024 відповідач перебуває на військовій службі у ВЧ НОМЕР_2 . Зважаючи на те, що відповідач перебуває на військовій службі спеціалістам служби у справах дітей виконкому Тернівської районної у місті ради вдалося поспілкуватись з нею через мобільний застосунок Вайбер. В результаті усної розмови з ОСОБА_2 було встановлено, що остання дійсно на даний час проходить військову службу у лавах ЗСУ у ВЧ НОМЕР_2 . Зі слів ОСОБА_16 остання знає про судовий процес щодо позбавлення її батьківських прав стосовно її малолітніх дітей та визнала, що метою подачі позивачем даного позову є можливість звільнення з військової служби позивача. Органом опіки та піклування не було встановлено вагомих причин для позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно її малолітніх дітей ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , тому виконком районної у місті ради вважає недоцільним позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно її малолітніх дітей (а.с. 51,52).

Судом не було відхилено жодного доказу наданого сторонами.

Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вислухавши учасників справи, свідка, дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи докази, визнавши їх достатніми для вирішення справи, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Звертаючись до суду з позовними вимогами про позбавлення батьківських прав, ОСОБА_1 посилався на те, що ОСОБА_2 після вступу на військову службу припинила спілкуватись з родиною, цікавитись життям дітей, піклуватися про їх здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, не приймає участі у забезпеченні здобуття дітьми повної загальної середньої освіти, готуванні їх до самостійного життя.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 народився ОСОБА_9 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 від 15.10.2015, у відомостях про батьків вказано: батько- ОСОБА_1 , мати ОСОБА_2 (а.с. 17) та ІНФОРМАЦІЯ_4 народився ОСОБА_10 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_4 від 15.10.2015, у відомостях про батьків вказано: батько- ОСОБА_1 , мати ОСОБА_2 (а.с. 16).

В судовому засіданні ОСОБА_2 25.02.2025 визнала позовні вимоги щодо позбавлення її батьківських прав.

Частиною 4 ст. 206 ЦПК України передбачено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Визнання позову відповідачем - це одностороннє вільне волевиявлення відповідача, спрямоване на припинення спору з позивачем. Право відповідача на визнання позову повністю або частково є виявом принципів диспозитивності і змагальності. У разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи.

Проте, якщо визнання відповідачем позову суперечить закону (наприклад, відповідач визнає безпідставний позов) або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (наприклад, малолітніх або недієздатних), суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову, які в даному випадку підлягають встановленню.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 15.06.2020 у справі № 588/1311/17, провадження № 61-39156св18.

Аналізуючи норми права та матеріали справи, суд приходить до висновку, що визнання відповідачем позову суперечить закону та поршує інтереси дітей.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно з частиною першою статті 1 Закону України «Про охорону дитинства» забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити.

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до частини сьомої статті 7 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Частиною першою статті 155 СК України передбачено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Згідно з частиною першою статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Тлумачення змісту частини першої статті 164 СК України дає змогу зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна оцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

У частині першій статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до частини першої статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

У рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20) Верховний Суд зазначив, що «ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). […] Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав, подання відповідачем апеляційної скарги свідчить про його інтерес до дитини».

Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Зокрема, вказаний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19), від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18 (провадження № 61-8883св19), від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 11 вересня 2020 року у справі № 357/12295/18 (провадження № 61-21461св19), від 29 липня 2021 року у справі№ 686/16892/20 (провадження № 61-6807св21). Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною.

Так, судом встановлено, та не оспорюється сторонами, що відповідач проходить військову службу у складі ЗСУ в ВЧ НОМЕР_2 .

Однак, слід також врахувати, що згідно довідки №1167 від 31.03.2023, виданої начальником штабу-заступником командира ВЧ НОМЕР_1 , ОСОБА_1 з 26.01.2023 по теперішній час також перебуває на військовій службі НОМЕР_1 (а.с. 13).

Згідно висновку виконкому Тернівської районної у місті ради № 31/06-31/18 від 16.01.2025, спеціалістами служи у справах дітей виконкому районної у місті ради під час спілкування з ОСОБА_14 та ОСОБА_15 було встановлено, що діти кожного дня спілкуються з мамою через мобільний застосунок Вайбер, остання цікавиться життям, здоров?ям дітей та їх досягненнями у школі, надсилає солодощі та забезпечує їх матеріально. Також в результаті усної розмови з ОСОБА_2 було встановлено, що остання дійсно на даний час проходить військову службу у лавах ЗСУ у ВЧ НОМЕР_2 . Зі слів ОСОБА_16 остання знає про судовий процес щодо позбавлення її батьківських прав стосовно її малолітніх дітей та визнала, що метою подачі позивачем даного позову є можливість звільнення з військової служби позивача. Органом опіки та піклування не було встановлено вагомих причин для позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно її малолітніх дітей ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , тому виконком районної у місті ради вважає недоцільним позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно її малолітніх дітей (а.с. 51,52).

Свідок ОСОБА_17 в судовому засіданні пояснив, що позивач та відповідач є військовослужбовцями, вони були проти того щоб відповідач йшла до ЗСУ, бо тоді дітей немає з ким залишити, але тепер склалася ситуація, що якщо позивача викличуть на військову службу, то діти вимушені будуть залишитися в дитячому будинку.

Судом в судовому засіданні встановлено, що сторони по справі перебувають у шлюбі, мешкають разом, в родині панують гарні відносини, мати дітей є військовослужбовцем, але цікавиться життям дітей, приймає участь в їх житті та вихованні, утримує їх матеріально.

Суд також звертає увагу, що метою даного позову є звільнення позивача з військової служби, тому слід зазначити наступне.

Військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності (стаття 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»).

Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України (стаття 65 Конституції України).

Порядок звільнення з військової служби визначений статтею 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Таким чином, мета позову не відповідає встановленим судом правовідносинам та спір про звільнення позивача з військової служби повинен розглядатися в іншому порядку.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Загальні засади (принципи) мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.

Справедливість - це одна з основних засад права, яка є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Зазначені правові висновки щодо дотримання принципу справедливості висловив Конституційний Суд України у рішеннях від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003, від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004.

Дії учасників сімейних правовідносин мають бути добросовісними, характеризуватися чесністю, відкритістю й повагою до інтересів інших членів суспільства. Водночас учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Зважаючи на наведене, позов про позбавлення батьківських прав у цій справі фактично пред`явлено військовослужбовцем, з метою штучного створення умов та обставин, які можуть бути підставою для звільнення з військової служби в особливий період на підставі частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», що свідчить про те, що ОСОБА_1 у цій справі намагається застосувати способи захисту сімейних прав, інтересів дітей, батьком яких він є, з метою звільнення від виконання військового обов`язку (проходження військової служби), а тому відсутні правові підстави для задоволення позовної заяви про позбавлення батьківських прав.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною другою статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останньої батьківських прав, покладено на позивача.

Слід звернути увагу на те, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (рішення Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», пункт 49). Наявності таких обставин у цій справі не доведено.

Суд вважає, що докази, надані позивачем, не свідчать про свідоме ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, а також про необхідність застосування такого виключного заходу як позбавлення батьківських прав саме в інтересах дітей.

Аналізуючи викладені норми права, проаналізувавши пояснення сторін та свідка, суд вважає що сам факт перебування відповідача на військовій службі не є підставою для позбавлення її батьківських прав, оскільки відповідач приймає участь у вихованні дітей, цікавиться їх життям та забезпечує всім необхідним, тому правові підстави для задоволення позову відсутні.

Оскільки позовні вимоги ззадоволенню не підлягають, відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір, який був сплачений позивачем при зверненні до суду не відшкодовується.

На підставі викладеного, ст. ст.150, 164, 171 СК України, керуючись ст.ст.12, 19, 43, 49, 81, 89, 133, 259, 263-265 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Виконавчий комітет Тернівської районної у місті Кривому Розі ради про позбавлення батьківських прав відмовити.

Попередити ОСОБА_2 про необхідність належного виконання обов`язків по вихованню дітей ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено та підписано 19 березня 2025 року.

Відомості про учасників справи згідно п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України:

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , місце реєстрації: АДРЕСА_4 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_6 , місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_4 .

Третя особа: Виконавчий комітет Тернівської районної у місті Кривому Розі ради, місцезнаходження за адресою: 50079, м. Кривий Ріг, вул. Короленка, 1А, .

Суддя: