Житомирський апеляційний суд
Справа №761/7294/24 Головуючий у 1-й інст. ЗБАРАЖСЬКИЙ А. М.
Категорія 39 Доповідач Григорусь Н. Й.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2025 року м.Житомир

Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Григорусь Н.Й.,

суддів Борисюка Р.М., Павицької Т.М.,

секретаря судового засідання Болейко А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Житомирі цивільну справу №761/7294/24 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення 3% річних за прострочення грошового зобов`язання

за апеляційною скаргою адвоката Лушкіна Петра Юрійовича, подану в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 20 листопада 2024 року, яке ухвалене суддею Збаражським А.М. у м.Звягелі (повний текст складено 03.12.2024),

встановив:

У лютому 2024 року ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про солідарне стягнення з відповідачів 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання у розмірі 48 875,48 доларів США заборгованості та витрати на правову допомогу.

В обґрунтування позову представник позивача зазначив, що 12 березня 2008 року між ПАТ КБ «Надра» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № ПК 85/08-01, на виконання умов якого ПАТ КБ «Надра» надав ОСОБА_1 кредит у сумі 273 780,00 доларів США строком до 10 березня 2028 року включно зі сплатою відсотків з користування кредитом у розмірі 12,79 % річних. Разом з тим, з метою забезпечення виконання умов кредитного договору між ПАТ КБ «Надра» та ОСОБА_2 укладено договір поруки №2/ПК 85/08-01, відповідно до якого ОСОБА_2 у разі невиконання ОСОБА_1 умов кредитного договору, стає солідарним боржником.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 03 грудня 2015 року у цивільній справі № 761/12826/14-ц з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Комерційний банк «Надра» солідарно стягнута заборгованість у розмірі 338 062,37 доларів США, що еквівалентно 7 995 175,05 грн.

05 серпня 2020 року відповідно до результатів відкритих торгів, оформлених протоколом електронних торгів №UA-EA-2020-05-12-000017-b від 22 травня 2020 року між ПАТ КБ «Надра» та ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» укладено договір №GL48N718070_І_8 про відступлення прав вимоги, за умовами якого ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» набуло право вимоги до боржників, майнових поручителів та фінансових поручителів, зокрема за кредитним договором № ПК 85/08-01 від 12 березня 2008 року, укладеним між ОСОБА_1 та ВАТ КБ «Надра» та договорами забезпечення. Повідомлення/вимога щодо вказаного направлялась боржникам. Вищевказане рішення суду від 03 грудня 2015 року у цивільній справі № 761/12826/14-ц не виконане, жодних дій щодо погашення кредитної заборгованості відповідачами не вчинено, тому позивач просив стягнути з відповідачів солідарно 3% річних за прострочення виконання грошової зобов`язання у розмірі 48 875,48 доларів США, за період 3 01 травня 2017 року по 23 лютого 2022 року, в межах трирічного строку позовної давності, а також вирішити питання судових витрат

Рішенням Володарсько -Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 20 листопада 2024 року позов задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» 3% річних за прострочення грошового зобов`язання, що становить 48 875,48 доларів США. Також з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» стягнуто витрати зі сплати судового збору у розмірі 11 281,44 гривень, з кожного.

Додатковим рішенням Володарсько-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 02 грудня 2024 року з відповідачів на користь ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» стягнуто витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 18 500,00 грн.

Не погодившись з вказаним рішенням суду адвокат Лушкін Петро Юрійович в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в обґрунтування якої посилається на те, що судом першої інстанції було неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, які районний суд визнав встановленими, з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права без врахування доводів та аргументів відповідача, що призвело до ухвалення незаконного та необґрунтованого судового рішення. Строк пред`явлення виконавчого документа у справі №761/12826/14-ц до виконання закінчився 03 грудня 2018 року, ні ВАТ КБ «Надра», ні ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» не звертались до суду про поновлення такого строку, виконавче провадження не відкрито. Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва 15 листопада 2022 року у справі №761/12826/14-ц, якою замінено стягувача ПАТ КБ «Надра» на правонаступника ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп», скасовано постановою Київського апеляційного суду від 24 жовтня 2023 року, у задоволенні заяви ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» про заміну сторони (стягувача) відмовлено.

На підставі викладеного, представник відповідача вважає, що строк виконавчого провадження, як завершальної стадії судового процесу, спливає одночасно із строком пред`явлення виконавчого документу до виконання, а за межами вказаного строку виконавчі дії не вчиняються. Втрата позивачем права на задоволення вимоги щодо основного зобов`язання в судовому порядку призводить до втрати ним права на стягнення додаткової вимоги (3 % річних).

За доводами представника відповідача, оскаржуване рішення суду першої інстанції суперечить практиці Верховного суду, тому просив рішення Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 20 листопада 2024 року скасувати, ухвали нове судове рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі, стягнути з позивача на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 33 844,32 грн.

30 січня 2025 року до апеляційного суду надійшов відзив ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп», винесене рішення від 20 листопада 2024 року представник вважає законним, обґрунтованим, ухваленим з дотримання норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги - безпідставними. Зазначила, що з моменту укладення договору факторингу між ПАТ КБ «Надра» та ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» №GL48N718070_І_8 про відступлення прав вимоги, ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» набуло усіх прав кредитора за основними договорами, у тому числі вимагати сплати сум, передбачених ст. 625 ЦК України.

Посилання апелянта на постанову Київського апеляційного суду від 24 жовтня 2023 року у справі №761/128526/14-ц вважає безпідставним, оскільки скасування ухвали суду першої інстанції про заміну сторони стягувача на позивача відбулось із процесуальних підстав, а саме відсутності відкритого виконавчого провадження, що не позбавляє позивача права на звернення до суду з даною вимогою. Разом з тим, зазначила, що договір про відступлення права вимоги не оскаржувався та є дійсним.

Представник позивача вказала, що наведена у апеляційній скарзі практика Верховного суду, обрана невірно, оскільки правовідносини, які вона охоплює, не є релевантними до існуючих у даній цивільній справі.

На підставі викладеного, представник позивача просила у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 20 листопада 2024 року залишити без змін.

В судовому засіданні представник відповідача Лушкін П.Ю. доводи апеляційної скарги підтримав та просив її задовольнити у повному обсязі.

Представник позивача ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп», відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не з`явились, про день розгляду справи повідомлялись належним чином, заяв та клопотань щодо відкладення розгляду справи не подавали.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково у зв`язку з наступним.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що між ОСОБА_1 та ВАТ КБ «Надра» 12 березня 2008 року укладено кредитний договір № ПК 85/08-01, на підставі якого ВАТ КБ «Надра» надав ОСОБА_1 кредит у сумі 273 780,00 доларів США на строк до 10 березня 2028 року включно зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,79 % річних (т. 1, а.с. 11-113).

12 березня 2008 року з метою забезпечення виконання ОСОБА_1 умов вказаного кредитного договору між ОСОБА_2 та ВАТ КБ «Надра» укладено договір поруки №2/ПК 85/08-01, відповідно до якого ОСОБА_2 , у разі невиконання ОСОБА_1 умов кредитного договору, стає солідарним боржником (т. 1, а.с. 114).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 03 грудня 2015 року у цивільній справі № 761/12826/14-ц позовні вимоги ПАТ КБ «Надра» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором №ПК 85/08-01 від 12.03.2008 року задоволено частково, стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Надра» заборгованість у розмірі 338 062,37 доларів США, що еквівалентно 7 995 1 75,05 гривень (т. 1, а.с. 115-118). Разом з тим судом встановлено, що вказане рішення на день подання позову не виконано.

05 серпня 2020 року відповідно до результатів відкритих торгів, оформлених протоколом електронних торгів № UА-ЕА-2020-05-12-000017-b від 22 травня 2020 року, та у зв`язку зі сплатою ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» на користь ПАТ КБ «Надра» визначеної в ході електронного аукціону ціни продажу лоту (188 900 625,00 гривень), між ПАТ КБ «Надра» та ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» укладений Договір №GL48N718070_І_8 про відступлення прав вимоги (т. 1, а.с. 119-121), відповідно до п.1 якого ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» набуло право вимоги до позичальників за кредитними договорами та всіма іншими похідними договорами, права за якими виникають у нового кредитора у зв`язку з набуттям прав на умовах цього договору, зазначених у Додатку №1 до договору, включаючи права вимоги до правонаступників боржників, спадкоємців боржників або інших осіб, до яких перейшли обов`язки боржників, за кредитними договорами (договорами про надання кредиту, договорами іпотеки, договорами поруки, договорами застави).

На виконання умов вказаного договору №GL48N718070_І_8 ПАТ КБ «Надра» передало ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» права вимоги, зокрема, за кредитним договором № ПК 85/08-01 від 12 березня 2008 року, укладеного між ОСОБА_4 та ВАТ КБ «Надра» та договорами забезпечення. Вищевказане підтверджується Додатком №1 до договору №GL48N718070_І_8 (т. 1, а.с. 121-124).

У подальшому, на адресу боржників ОСОБА_1 та ОСОБА_2 направлено повідомлення від 29 січня 2024 року про відступлення прав вимог за вищевказаними договорами з вимогою до відповідачів (боржників) про виконання у п`ятнадцятиденний строк рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 03 грудня 2015 року у цивільній справі № 761/12826/14-ц (т. 1, а.с. 126-131).

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з наявності правих підстав для стягнення з відповідачів на користь позивача трьох процентів річних за період прострочення виконання грошового зобов`язання, оскільки жодних доказів, які б підтверджували ту обставину, що відповідачі у повному обсязі виконали рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 03 грудня 2015 року та повернули суму заборгованості, матеріали справи не містять.

Колегія суддів, перевіривши оскаржене рішення суду, доходить наступного висновку.

Згідно з вимогами ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини п`ятої статті 11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

За змістом статтей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, норми розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Норми цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Такий правовий висновок зроблено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18), у якій відступлено від правових висновків, зроблених Верховним Судом України у постановах від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, який полягав у тому, що правовідносини, що виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України); та від 02 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15, який полягав у тому, що дія статті 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а частина п`ята статті 11 ЦК України не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 вказала, що норми статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, а й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством.

Правовий аналіз положень статтей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18).

За змістом частини другої статті 625 ЦК України три проценти річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Проценти, передбачені статтею 625 ЦК України, за своєю правовою природою є відшкодуванням кредитору понесених втрат за несвоєчасне повернення грошових коштів, а відтак відрізняються від процентів, які підлягають сплаті за правомірне користування грошовими коштами, що свідчить про відсутність подвійного стягнення при нарахуванні трьох процентів річних від простроченої суми, включаючи нараховані проценти за користування коштами, встановленими договором.

Враховуючи наведене, три проценти річних, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України, підлягають застосуванню до порушеного грошового зобов`язання, складовою якого є, зокрема нараховані проценти за користування коштами, строки сплати яких визначено договором.

В постанові Об`єднаної Палати Верховного Суду від 05 липня 2019 року у справі № 905/600/18, зроблено правовий висновок про те, що враховуючи положення частини другої статті 625 ЦК України, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції, а також трьох процентів річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу.

Установивши, що рішення суду відповідачі не виконали, суд першої інстанції зробив правильний висновок про наявність у позивача права на стягнення відповідно до ст. 625 ЦК України трьох процентів річних внаслідок прострочення виконаного грошового зобов`язання, що виникло на підставі рішення суду.

Разом з тим, у справі, що переглядається основна вимога кредитора вже захищена у судовому порядку рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 03 грудня 2015 року у справі №761/7294/24, за яким з відповідачів стягнуто солідарно суму заборгованості.

При цьому відсутність відкритого виконавчого провадження з виконання вказаного судового рішення, а також, що постановою Київського апеляційного суду від 24 жовтня 2023 року у справі №761/12826/14-ц скасовано ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва 15 листопада 2022 року про заміну стягувача ПАТ КБ «Надра» на правонаступника ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп», у задоволенні заяви ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» про заміну сторони (стягувача) відмовлено, на думку апеляційного суду, правового значення не мають, оскільки чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум.

Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі №916/190/18).

Можливість нарахування боржникові кредитором наслідків прострочення виконання грошового зобов`язання, передбачених статтею 625 ЦК України, після реалізації права на дострокове стягнення усієї суми кредиту, встановлена також постановою Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі №127/15672/16-ц.

Відповідно до статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки стаття 625 ЦК України міститься у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування відсотків річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника.

У даному випадку розмір заборгованості вже встановлений судовим рішенням у справі №761/12826/14-ц, яке набрало законної сили, та складає 338 062,37 доларів США.

Таке прострочення є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання, підтвердженого судовим рішенням, до моменту його повного виконання і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Відповідні висновки неодноразово висловлювалися Верховним Судом, зокрема містяться і в постановах Верховного Суду від 19 січня 2022 року у справі №204/3530/17, від 17 лютого 2021 року у справі №303/7132/18.

Доводи скаржника щодо пропуску ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» строків позовної давності, що є, на думку відповідача, підставою для відмови у задоволенні позовних вимог не заслуговують на увагу у зв`язку з наступним.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

Виходячи з вимог ст. 261 ЦК України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи є порушеним право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем. Отже, відмова в задоволенні позову у зв`язку зі спливом позовної давності без встановлення порушення права або охоронюваного законом інтересу позивача не відповідає вимогам закону.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц погодилася з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 10 квітня 2018 року у справі № 910/16945/14, від 27 квітня 2018 року у справі № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18, про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Цією ж постановою Велика Палата Верховного Суду визнала помилковим висновок колегії суддів Першої судової палати Верховного Суду про те, що перебіг позовної давності щодо вимог про стягнення коштів, передбачених ст. 625 ЦК України, спливає через три роки після дати набрання законної сили судовим рішенням про стягнення кредитної заборгованості.

ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» звернулося з позовом 23 лютого 2024 року, в якому просило стягнути передбачені ст. 625 ЦК України штрафні нарахування за період з 01 травня 2017 року по 23 лютого 2022 року, тобто останнім днем звернення з позовом було 01 травня 2020 року.

Пунктом 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, який набрав чинності з 02 квітня 2020 року, визначено, що під час дії карантину, встановленого КМУ, з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст. 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину, який було скасовано на всій території України з 01 липня 2023 року.

У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України Указом Президента України № 64/2022 з 24 лютого 2022 року на території України введено воєнний стан, який триває і по даний час.

Згідно з п. 18, 19 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ст. 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установлено, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). У період дії воєнного стану в Україні перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.

Отже, встановлений ст. 257 ЦК України строк позовної давності законодавцем спочатку було продовжено на час дії карантину, а у подальшому зупинено на строк дії воєнного стану. З огляду на те, що строк позовної давності у даній справі спливав 01 травня 2020 року, він припадав на час дії карантину, встановленого КМУ, з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) і відповідно до наведених вище норм продовжувався до 01 липня 2023 року, коли карантин було скасовано. Позивач звернувся з цим позовом 23 лютого 2024 року під час дії воєнного стану, з введенням якого 24 лютого 2022 року перебіг позовної давності було зупинено.

Вищевикладеним спростовуються аргументи скаржника щодо пропущення ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» строку позовної давності, а суд першої інстанції дійшов вірного висновку про прострочення відповідачами виконання грошового зобов`язання, що виникло на підставі судового рішення, та необхідність стягнення з них інфляційних втрат та 3 % річних у загальному розмірі 48875,48 доларів США.

Наведений судом першої інстанції розрахунок 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання, яке становить 338 062,37 доларів США, за період з 01 травня 2017 року по 23 лютого 2022 року нарахованих відсотків на суму боргу становить 48 875,48 доларів США в цілому є правильним.

При цьому, відповідачі не надали суду докази, які б спростовували, як факт невиконання рішення суду про стягнення заборгованості за договором кредиту так і його забезпечення. Не спростовано і розрахунок (спосіб та метод) нарахування 3% річних застосований позивачем, що є процесуальним обов`язком боржника.

Підсумовуючи вищевикладене, суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин та стягнув солідарно з відповідачів 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання. Разом з тим, визначаючи строк такого стягнення за період з 01 травня 2017 року по 23 лютого 2022 року суд першої інстанції не звернув увагу на те, що 05 серпня 2020 року відповідно до результатів відкритих торгів, оформлених протоколом електронних торгів №UA-EA-2020-05-12-000017-b від 22 травня 2020 року між ПАТ КБ «Надра» та ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» укладено договір №GL48N718070_І_8 про відступлення прав вимоги, за умовами якого ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» набуло право вимоги до боржників, майнових поручителів та фінансових поручителів, зокрема за кредитним договором № ПК 85/08-01 від 12 березня 2008 року, укладеним між ОСОБА_1 та ВАТ КБ «Надра» та договорами забезпечення. Повідомлення/вимога щодо вказаного направлялась боржникам, тобто саме з цієї дати ТОВ ФК «Дніпрофінаснгруп» набуло право вимоги до відповідачів. За таких обставин, з останніх на користь позивача підлягає стягненню 3% річних за період з 05.08.2020 по 23.02.2023 у розмірі 15 726,85 доларів США (338 062,37 * 3% : 365 * 566).

З огляду на викладене вище, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги знайшли своє часткове підтвердження під час апеляційного розгляду, відтак рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову про стягнення заборгованості підлягає зміні.

Саме з такого розуміння вищезазначених норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи (пункти 1, 3 частини першої статті 376 ЦПК України).

Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).

З урахуванням наслідків розгляду справи апеляційним судом - часткове задоволення позову ТОВ ФК «Дніпрофінаснсгруп», з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, що складаються із судового збору за подачу позовної заяви пропорційно розміру задоволених позовних вимог: 7 244,64 грн з кожного.

Понесені відповідачем ОСОБА_1 , які документально підтвердженні судові витрати, що складаються з судового збору за подання апеляційної скарги, слід покласти на позивача ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» у розмірі 22 953,22 грн, пропорційно задоволеним вимогам.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу адвоката Лушкіна Петра Юрійовича, подану в інтересах ОСОБА_1 , задовольнити частково.

Рішення Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 20 листопада 2024 року змінити, зменшивши розмір стягнутих трьох відсотків річних за прострочення грошового зобов`язання з 48 875,48 доларів США до 15 726,85 доларів США. Зменшити розмір стягнутого судового збору з 11 281,44 грн до 7 244,64 грн з кожного.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» на користь ОСОБА_1 судові витрати: 22 953,22 грн сплаченого судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складено 20 березня 2025 року