КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №368/674/20 Головуючий у І інстанції - Закаблук О.В.
апеляційне провадження №22-ц/824/4637/2025 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Миголь А.А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 16 жовтня 2024 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Кагарлицька міська рада Обухівського району Київської області про визнання заповіту недійсним, -

установив:

У червні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до Кагарлицького районного суду Київської областііз позовом до ОСОБА_1 , третя особа: Кагарлицька міська рада Обухівського району Київської області про визнання заповіту недійсним.

Свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 .

За життя ОСОБА_3 належали дві земельні ділянки (земельні частки (паї)) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташовані на території Новосілківської сільської ради та території Горохівської сільської ради Кагарлицького району Київської області.

У померлої ОСОБА_3 із спадкоємців першої черги залишились лише він, син, та дочка, - ОСОБА_1 - відповідач. Інших спадкоємців першої черги не залишилось.

У зв`язку зі смертю матері ОСОБА_3 він та відповідач у встановлений ст. 1270 ЦК України шестимісячний строк звернулись до приватного нотаріуса Кагарлицького районного нотаріального округу Воловенко Р.П. із заявою про прийняття спадщини своєї матері ОСОБА_3 , у зв`язку з чим приватним нотаріусом було заведено спадкову справу.

Після звернення його із заявою про прийняття спадщини приватний нотаріус повідомив йому, що 01 лютого 2019 року ОСОБА_3 було складено заповіт, посвідчений секретарем Новосілківської сільської ради Кагарлицького району Київської області.

Відповідно до вказаного заповіту ОСОБА_3 все своє майно де б воно не було, з чого воно не складалось і все те, що їй належатиме на день її смерті і на що за законом матиме право заповіла своїй дочці ОСОБА_1 , тобто відповідачу.

До моменту повідомлення приватним нотаріусом про наявність складеного його матір`ю ОСОБА_3 заповіту від 01 лютого 2020 року, йому не було нічого відомо про наявність заповіту. Він вперше почув про те, що мати залишила якийсь заповіт від нотаріуса.

Вказана обставина викликає у нього сумніви, щодо законності такого заповіту, та щодо того, що його мати ОСОБА_3 взагалі могла складати заповіт, про який вона до дня смерті жодного разу не казала йому.

З підстав наведених нижче, на його думку, заповіт ОСОБА_3 є незаконним та порушує його права, а тому повинен бути визнаний судом недійсним, оскільки воля ОСОБА_3 в заповіті не відповідала її дійсному волевиявленню.

З врахуванням уточнених позовних вимог, просив суд, встановити нікчемність (недійсність) та визнати недійсним заповіт від 01 лютого 2019 року складений ОСОБА_3 , посвідчений секретарем Новосілківської сільської ради Кагарлицького району Київської області.

Рішенням Кагарлицького районного суду Київської області від 16 жовтня 2024 року зазначений вище позов задоволено.

Встановлено нікчемність (недійсність) та визнано недійсним заповіт від 01 лютого 2019 року, складений ОСОБА_3 , посвідчений сільським головою Новосілківсьої сільської ради Кагарлицького району Київської області, зареєстрований за № 05.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, оскільки вважає рішення таким, що ухвалене з неправильним застосуванням до спірних правовідносин норм матеріального права, порушенням норм процесуального права, за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи та помилкового визнання судом першої інстанції встановленими недоведених у визначеному законом порядку обставин.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що встановлення факту, що у журналі реєстрації вчинення нотаріальних дій відсутній підпис заповідача, а саме: ОСОБА_3 , не може бути підставою для задоволення позову.

Судом першої інстанції не враховано правову позицію ВС у справі №518/1249/14-ц, постанова від 20 листопада 2023 року.

Вказує, що позиція суду першої інстанції про наявність підстав для визнання недійсним заповіту ОСОБА_3 , з підстави, що в тексті самого заповіту не вказано, що заповіт укладався за місцем проживання заповідача, не відповідає закону та суперечить правовій позиції ВС у справі №618/196/20, постанова від 06 липня 2022 року.

Встановлений факт, що посадовою особою, яка посвідчувала заповіт, не було зафіксовано у відповідному журналі виїзд по місцю проживання заповідача, не може бути підставою для визнання заповіту недійсним, оскільки вказана обставина не складає поняття «форма посвідчення заповіту».

Зазначила, що оскаржуване рішення є несправедливим, оскільки воно сприяє тому, що право на спадщину отримує також той із спадкоємців (позивач), який не проживав із спадкодавцем до його смерті, а також не здійснював догляд за спадкодавцем.

Наголошує, що належними та допустимими доказами не встановлено факту відсутності волевиявлення заповідача ОСОБА_3 на посвідчення заповіту.

Крім того, звертає увагу, що суд першої інстанції вважає, та глибоко переконаний, що де-факто - заповіт було складено спадкодавцем, зміст заповіту відповідав волі заповідача.

Просила суд, скасувати рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 16 жовтня 2024 року та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

На вказану апеляційну скаргу ОСОБА_2 подав відзив, в обґрунтування якого зазначив, що при розгляді справи в першій інстанції, суд вірно встановив, що в даному випадку не можна говорити про належно вчинений запис у Реєстрі в разі відсутності в ньому підпису учасника нотаріальної дії.

У випадку недотримання вимоги вчинити запис в Реєстрі шляхом не проставлення підпису учасника нотаріальної дії, - запис у Реєстрі не може бути доказом вчинення нотаріальної дії.

Крім того, вказує, що судом першої інстанції встановлено, що під час посвідчення заповіту в тексті самого заповіту не вказано, що заповіт укладався за місцем проживання заповідача, - тобто, - фактично не вказано місце посвідчення заповіту, що, на думку суду, - є істотним порушенням порядку укладання та посвідчення правочину у виді заповіту.

Зазначає, що той факт, що відповідач особисто вважає оскаржуване рішення суду першої інстанції несправедливим, не впливає на його чинність.

Вказує, що він не вчиняв жодних дій, які могли б мати наслідком позбавлення його права на спадкування, а тому немає ніяких підстав вважати, що він не повинен отримувати у спадщину майно ОСОБА_3 .

Так, право на спадкування не залежить від проживання спадкоємця із спадкодавцем та фактичного здійснення догляду за ним.

Просив суд, апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 16 жовтня 2024 року залишити без змін.

На вказаний відзив ОСОБА_1 надала відповідь, в обґрунтування якої зазначила, що у даному випадку заповіт складений та підписаний заповідачем, ОСОБА_3 , підписаний нею, її волевиявлення відповідало внутрішній волі.

Заповіт посвідчений належною посадовою особою - сільським головою Новосілківської сільської ради Кагарлицького району Київської області (Рішення Новосілківської сільської ради №8 від 23 листопада 2018 року), та за належним місцем, а саме у с. Новосілки.

Відтак, відсутні підстави для визнання даного заповіту недійсним, а оскаржуване рішення Кагарлицького районного суду Київської області є незаконним та необґрунтованим, відтак підлягає скасуванню.

Просила суд, скасувати рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 16 жовтня 2024 року та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла спадкодавець по даній справі - ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , яке видане 27 січня 2020 року виконавчим комітетом Новосілківської сільської ради Кагарлицького району Київської області.

За життя спадкодавцю по справі - ОСОБА_3 належало нерухоме майно, зокрема, - на праві приватної власності належали дві земельні ділянки (земельні частки (паї)) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташовані на території Новосілківської сільської ради та території Горохівської сільської ради Кагарлицького району Київської області.

У померлої ОСОБА_3 із спадкоємців першої черги залишились лише двоє дітей:син ОСОБА_2 та донька ОСОБА_1 .

У зв`язку зі смертю матері ОСОБА_3 , позивач та відповідач у шестимісячний строк звернулись до приватного нотаріуса Кагарлицького районного нотаріального округу Воловенко Р.П. із заявою про прийняття спадщини своєї матері ОСОБА_3 , у зв`язку з чим приватним нотаріусом було заведено спадкову справу.

Після звернення із заявою про прийняття спадщини приватний нотаріус повідомив позивачу, що 01 лютого 2019 року ОСОБА_3 було складено заповіт, посвідчений секретарем Новосілківської сільської ради Кагарлицького району Київської області.

Згідно тексту заповіту - він укладений за життя спадкодавцем ОСОБА_3 , посвідчений сільським головою Новосілківської сільської ради Кагарлицького району Київської області.

Згідно умов заповіту - спадкодавець на випадок своєї смерті заповіла дві земельні ділянки саме відповідачу ОСОБА_1 .

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що в Реєстрі вчинення нотаріальних дій відсутній підпис заповідача ОСОБА_3 , суд першої інстанції дійшов висновку, що де юре нотаріальна дія у виді посвідчення заповіту посадовою особою, головою Новосілківської сільської ради Кагарлицького району Київської області, не відбулась і посвідчення заповіту від 01 лютого 2019 року було здійснено з порушення порядку його вчинення.

Крім того, суд першої інстанції зазначив, що під час посвідчення заповіту в тексті самого заповіту не вказано, що заповіт укладався за місцем проживання заповідача, тобто фактично не вказано місце посвідчення заповіту, що на думку суду, є істотним порушенням порядку укладання та посвідчення правочину у виді заповіту.

Також посадовою особою, яка посвідчувала заповіт, не було зафіксовано у відповідному журналі (такий журнал не вівся в сільській раді) виїзд по місцю проживання заповідача, що на думку суду, є також істотним порушенням.

Разом з тим, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач ОСОБА_1 не має будь-якої вини в тому, що уповноважена службова особа допустила істотні порушення чинного законодавства при складанні та посвідченні оспорюваного заповіту, адже суд першої інстанції вважає, та глибоко переконаний, що де факто - заповіт було складено спадкодавцем, зміст заповіту відповідав волі заповідача, проте, суд першої інстанції констатує та вважає, що де юре, - заповіт належним чином не посвідчено, що і тягне за собою встановлення судом нікчемності (недійсності) оспорюваного правочину виді заповіту.

З висновками суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може, оскільки вони не ґрунтуються на матеріалах справи, а також не узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

За змістом ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом та за законом.

Відповідно до ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Статтею 1233 ЦК України встановлено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Заповіт як остання воля особи стосується її розпоряджень на випадок смерті і тому покликаний вирішувати значущі для особи питання щодо призначення спадкоємців, позбавлення спадкоємців за законом права спадкування, визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом, встановлювати інші розпорядження, які відповідають заповіту та вимогам законодавства про спадкування.

При цьому право дієздатності фізичної особи на заповіт, як і будь-яке суб`єктивне цивільне право, здійснюється нею вільно, на власний розсуд (ч. 1 ст. 12 та ст. 1234 ЦК України).

Право на заповіт може бути реалізоване протягом всього життя особи і включає як право на складення заповіту або кількох заповітів, так і право на їх зміну, скасування. Усі наведені правомочності заповідача у сукупності із засобами їх правової охорони та захисту є здійсненням свободи заповіту, яка є принципом спадкового права.

Свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. Здійснення права на заповіт не пов`язується законом з місцем проживання та перебування заповідача. Правова природа цього розпорядження визначається судовою практикою як односторонній правочин, що тягне відповідні правові наслідки.

Відповідно до вимог статті 1235 ЦК України, заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

На заповіт, який є правочином, поширюються загальні положення про правочини, якщо у Книзі шостій Глави 68 ЦК України немає відповідного правила. Водночас загальні правила про правочин, у тому числі про їх недійсність, можуть бути поширені на заповіт у тому випадку, коли це не суперечить суті заповіту та природі спадкування.

Аналіз норм Книги шостої Глави 68 ЦК України свідчить, що її нормами визначені вимоги до особи заповідача (ст. 1234 ЦК України), змісту заповіту (статті 1236-1240, 1246 ЦК України), загальні вимоги до форми заповіту (ст. 1247 ЦК України), порядку його посвідчення нотаріусом (статті 1248, 1249, 1253 ЦК України), для яких законодавцем визначені і наслідки їх порушення (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25.05.2021 у справі №522/9893/17).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України).

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч.ч. 1-5 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У статті 1257 ЦК України зазначено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Як встановлено, оспорюваний заповіт був посвідчений сільським головою Новосілківської сільської ради Кагарлицького району Київської області ОСОБА_4 . Заповіт до підписання прочитаний вголос заповідачем ОСОБА_3 і власноручно нею підписаний.

Сільським головою Новосілківської сільської ради Кагарлицького району Київської області встановлено особу заповідача, перевірено її дієздатність, роз`яснено заповідачу зміст статей 1241, 1307 ЦК України, встановлено її дійсну волю на розпорядження майном на випадок її смерті та посвідчено особистий підпис на заповіті.

Докази про те, що волевиявлення спадкодавця ОСОБА_3 на момент складання заповіту від 01 лютого 2019 року не було вільним і не відповідало волі спадкодавця, у матеріалах справи відсутні.

Крім того, будь-яких обставин, які могли б свідчити про вплив на волевиявлення заповідача, як то: важка фізична або психічна хвороба, незнання української мови, невміння читати, вчинення заповіту внаслідок обману, під примусом, шляхом застосування фізичної сили і т.п., не встановлено.

Таким чином, враховуючи, що воля заповідача, виражена у формі заповіту є волевиявленням померлої ОСОБА_3 , що не викликає сумнівів у її правомірності, висновки суду першої інстанції про наявність підстав для визнання вказаного заповіту недійним є помилковими.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що судом першої інстанції було встановлено, що заповіт було складено спадкодавцем, зміст заповіту відповідав волі заповідача.

У постанові Верховного Суду від 20 листопада 2023 року у справі №518/1249/14-ц виловлено позицію, щодо підстав для визнання недійсним заповіту у зв`язку з відсутності у журналі реєстрації нотаріальних дій підпису заповідача, а також недотримання особою, яка посвідчувала заповіт окремих положень Правил ведення нотаріального діловодства, та зазначено, що суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА 1, оскільки оспорюваний заповіт підписаний ОСОБА 3, що свідчить про те, що Висновок експертизи про те, що підпис у книзі реєстрації заповіті вчинений від імені ОСОБ 3 іншою особою, не впливає на дійсність заповіту, правильного висновку про що дійшли суди попередніх інстанцій. Посилання на те, що заповіт та книга реєстрації заповітів є одним цілим, не приймається, оскільки предметом позову ОСОБА 1 є справжність підпису тільки в заповіті та зазначене не є підставою для визнання заповіту недійсним.

Тобто, Верховний Суд дійшов висновку, що не лише відсутність підпису заповідача у книзі реєстрації заповіту, а й встановлене судом виконання підпису іншою особою само по собі не є підставою для визнання заповіту недійсним, оскільки волевиявлення було вільним.

Відтак, встановлення факту, що у журналі реєстрації вчинення нотаріальних дій відсутній підпис заповідача, а саме: ОСОБА_3 , не може бути підставою для задоволення позову, що не було враховано судом першої інстанції.

У постанові Верховного Суду від 06 липня 2022 року у справі №681/196/20 виловлено позицію, щодо підстав для визнання недійсним заповіту у зв`язку з відсутністю вказівки на місце складення заповіту, та зазначено, що у приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.

Усталеним в судовій практиці та цивілістичній доктрині є поділ недійсних правочинів на нікчемні та оспорювані.

В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (ч. 3 ст. 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативо його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (ч. 2 ст. 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків.

Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору, щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Якщо у правочині не вказане місце його вчинення, то: місцем вчинення одностороннього правочину є місце вираження волі сторони; місце вчинення дво- або багатостороннього правочину встановлюється відповідно до ст. 647 цього Кодексу (ст. 211 ЦК України).

Заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення (ч. 1 ст. 1247 ЦК України).

Заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним (ч. 1 ст. 1257 ЦК України).

Нотаріальні дії можуть вчинятися будь-яким нотаріусом чи посадовою особою органів місцевого самоврядування, за винятком випадків, передбачених статтями 9, 55, 60, 65, 66, 71 - 73, 85 і 103 цього Закону, та інших випадків, передбачених законодавством України. Нотаріальні дії вчиняються в приміщенні державної нотаріальної контори, в державному нотаріальному архіві, у приміщенні, яке є робочим місцем приватного нотаріуса, у приміщенні органу місцевого самоврядування, у приміщенні дипломатичного представництва або консульської установи. В окремих випадках, якщо особа не може з`явитися в зазначене приміщення, а також якщо того вимагають особливості вчинюваної нотаріальної дії, нотаріальні дії можуть бути вчинені поза зазначеними приміщеннями (стаття 41 Закону України «Про нотаріат»).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що: місце нотаріального посвідчення та місце вчинення правочину є сутнісно різноплановими категоріями, що виконують різне змістовне навантаження в правовому регулюванні. Перша встановлена для нотаріусів на рівні імперативної публічно-правової норми. У свою чергу, друга закріплена на рівні диспозитивної, яку має можливість змінювати сторона (сторони) правочину; правила визначення місця вчинення правочину передбачені ст. 211 є диспозитивними. Місце вчинення правочину встановлюється, за загальним правилом, у правочині стороною (сторонами), і тільки за умови відсутності такої вказівки для його визначення застосовуються положення ЦК України. При цьому воно пов`язується з місцем: вираження волі сторони одностороннього правочину; проживання фізичної або місцезнаходження юридичної особи, яка зробила пропозицію укласти договір; з огляду на те, що законодавець у диспозитивному порядку урегулював місце вчинення правочину, у цивільному законодавстві йому відводиться незначна роль. Наприклад, порядок видачі, строк дії, припинення та правові наслідки припинення довіреності визначаються правом держави, в якій видана довіреність (ст. 34 Закону України «Про міжнародне приватне право»); у деяких випадках законодавством вимагається вказівка місця вчинення правочину, зокрема, у заповіті повинно містися місце його складення; при викладенні ч. 1 ст. 1247 ЦК України «місце складення» використано поряд із «письмовою формою». У доктрині та судовій практиці під формою правочину розуміється спосіб вираження волі сторони (сторін) та/або його фіксація. Проте розуміння «місця складення заповіту» як певного місця де здійснюється вираження волі спадкодавця, не дозволяє кваліфікувати вказівку на місце як елемент письмової форми; під змістом правочину у доктрині та судовій практиці розуміється сукупність умов, викладених у ньому. Аналіз положень книги 6 ЦК України дозволяє стверджувати, що зміст заповіту складає розпорядження заповідача відносно належних йому прав та обов`язків. Тобто розпорядження, як правило, про призначення спадкоємців та розподіл між ними належних спадкодавцю прав та обов`язків. Натомість «місце складення заповіту» сутністно відмінна від розпоряджень спадкодавця, спрямованих на визначення юридичної долі його прав та обов`язків.

«місце складення заповіту» не належить до форми та змісту заповіту, а по своїй суті є реквізитом заповіту. Відсутність у заповіті вказівки на місце його складення не має наслідком його недійсність (нікчемність або оспорюваність).

Відсутність у тексті оспорюваного заповіту запису, що він складався та посвідчувався поза приміщенням виконавчого комітету місцевої ради не є порушенням, щодо його форми та посвідчення, оскільки «місце складення заповіту» не належить до форми та змісту заповіту, а по своїй суті є реквізитом заповіту. Відсутність у заповіті вказівки на місце його складення не має наслідком його недійсність (нікчемність або оспорюваність).

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що позиція суду першої інстанції про наявність підстав для визнання заповіту недійним, складеного ОСОБА_3 , з тих підстав, що в тексті самого заповіту не вказано, що заповіт укладався за місцем проживання заповідача, є помилковим.

Крім того, як вбачається із тексту самого заповіту наявний реквізит «місце складання заповіту», а саме с. Новосілки, яке було на час посвідчення заповіту територією обслуговування Новосілківської сільської ради, а також є населеним пунктом, де проживала спадкодавиця до своєї смерті.

Статтею 1257 ЦК України передбачає вичерпний перелік підстав для визнане заповіту недійсним, в якій передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення.

Таким чином, висновок суду першої інстанції, що посадовою особою, яка посвідчувала заповіт, не було зафіксовано у відповідному журналі (такий журнал не вівся у сільській раді) виїзд по місцю проживання заповідача, не може бути підставою для визнання заповіту недійсним, оскільки дана обставина не складає поняття «форма посвідчення заповіту».

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч. ч.1, 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Враховуючи зазначене вище, належними та достовірними доказами підтверджено, що заповіт складений та підписаний заповідачем ОСОБА_3 , підписаний нею, її волевиявлення відповідало внутрішній волі.

Заповіт посвідчений належною посадовою особою - сільським головою Новосілківської сільської ради Кагарлицького району Київської області (Рішення Новосілківської сільської ради №8 від 23 листопада 2018 року), та за належним місцем, а саме у с. Новосілки.

Відтак, колегія суддів дійшла висновку, що відсутні підстави для визнання даного заповіту недійсним.

Викладені у рішенні висновки не відповідають обставинам справи, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню та ухваленню нового судового рішення про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1 цієї статті, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача у разі відмови у позові.

При подачі апеляційної скарги відповідачем було сплачено судовий збір у розмірі 1261,20 грн.

За результатами апеляційного перегляду справи апеляційну скаргу було задоволено, рішення суду скасовано та ухвалене нове про відмову у задоволенні позовних вимог, а тому з позивача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 1261,20 грн.

Керуючись ст.ст.7,367,369,374,375,381,382,389 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 16 жовтня 2024 року скасувати, та ухвалити по справі нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Кагарлицька міська рада Обухівського району Київської області про визнання заповіту недійсним - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) судовий збір у розмірі 1 261 (одна тисяча двісті шістдесят одну) грн. 20 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 24 березня 2025 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба