Справа № 404/9385/23
Номер провадження 2/404/2316/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2025 року Кіровський районний суд міста Кіровограда

в складі: головуючого судді Кулінка Л.Д.

за участю секретаря Солук О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження в місті Кропивницькому цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Профіт Капітал», до ОСОБА_1 , про стягнення кредитної заборгованості,-

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Профіт Капітал» у листопаді 2023 року звернулось до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором № Z62.203.76457 від 31.05.2017 року в загальній сумі 158712,27 грн., яка станом на 23.02.2022 року складається з: заборгованості за кредитом в сумі 49490,54 грн., заборгованості за нарахованими та несплаченими відсотками в сумі 29103,24 грн., заборгованості за нарахованими та несплаченими комісіями в сумі 56007,00 грн., 3 % відповідно до вимог статті 625 Цивільного кодексу України в сумі 4955,38 грн., та інфляційних втрат відповідно до вимог статті 625 Цивільного кодексу України в сумі 19156,11 грн. Позов мотивований тим, що 31 травня 2017 року між Публічним акціонерним товариством «Ідея Банк» та відповідачем було укладений кредитний договір № Z.62.203.76457, за яким банк надав позичальнику кредит в сумі 50000,00 грн, з відсотковою ставкою 15,00 % річних від залишкової суми кредиту , а позичальник зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами. Однак позичальник належними чином свої зобов`язання не виконує. 03 грудня 2020 року між Акціонерним товариством «Ідея Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Профіт Капітал» було укладено договір факторингу № 12/90, відповідно до умов якого до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Профіт Капітал» перейшло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № Z.62.203.76457 від 31 травня 2017 року. Оскільки відповідач зобов`язання за кредитним договором № Z.62.203.76457 від 31 травня 2017 року належним чином не виконав та відповідно до реєстру боржників за кредитними договорами, Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Профіт Капітал» набуло права грошової вимоги до ОСОБА_1 в загальній сумі 158712,27 грн, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з відповідним позовом.

Ухвалою судді Кіровського районного суду міста Кіровограда від 24 листопада 2023 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання (а.с. 42).

Ухвалою Кіровського районного суду міста Кіровограда від 30 липня 2024 року у задоволенні клопотання позивача (вх. № 13972 від 01.04.2024 року) про витребування доказів, відмовлено (а.с.91).

Через канцелярію суду відповідачем подано заперечення (вх. № 33086 від 06.08.2024 року) на позовну заяву, в якій останній зазначає, що 02 листопада 2023 року сплив строк позовної давності за платежами від 02.07.2017 року до 02.11.2020 року визначених у кредитному договорі. Зазначає, що в пункті 5.5 кредитного договору в тому числі для стягнення неустойки (штраф пеня) встановлюється сторонами тривалістю у три роки. Позивачем не підтверджено факт виконання умов кредитного договору кредитором, а саме не підтверджено факт надання грошових коштів позичальнику. Зазначає, що датою видачі кредиту є дата списання коштів з позичкового рахунку для зарахування на банківський поточний рахунок позичальника, вказаний в пункті 1.7. договору. Порядок видачі коштів в готівковій та безготівковій формі регламентовано спеціальним нормативно-правовим актом, а саме Постановою Правління Національного банку України від 01 червня 2011 року №174 «Про затвердження Інструкції про ведення касових операцій банками України». Відповідно до пункту 2 розділу 1 вказаної постанови Предметом регулювання цієї Інструкції є такі касові операції: - приймання через касу банку готівки національної та іноземної валюти від клієнтів для зарахування на власні рахунки та рахунки інших юридичних і фізичних осіб або на відповідний рахунок банку (філії, відділення); - видача готівки національної та іноземної валюти клієнтам з їх рахунків через касу банку. Відповідно до пункту 4 розділу 1 касовий документ - документ, який оформляється для здійснення касової операції; Відповідно до розділу 4, глави 1, пункту 1.1 Постанови до касових документів, які оформляються згідно з касовими операціями, визначеними цією Інструкцією, належать: заява на переказ готівки; прибутково-видатковий касовий ордер; заява на видачу готівки; видатковий касовий ордер; грошовий чек; рахунки на сплату платежів, а також сліп, квитанція, чек банкомата, що формуються платіжними пристроями, та документи для відправлення переказу готівки та отримання його в готівковій формі, установлені відповідною платіжною системою. Відповідно до розділу 4, глави 1, пункту 1.3 Постанови касові документи мають містити такі обов`язкові реквізити: найменування банку, який здійснює касову операцію; дату здійснення операції; зазначення платника та отримувача; суму касової операції; призначення платежу; підписи платника або отримувача та працівників банку,уповноважених здійснювати касову операцію. До обов`язкових реквізитів касових документів, які оформляються для зарахування суми готівки на відповідні рахунки (крім зазначених вище), також належать номер рахунку отримувача та найменування і код банку отримувача. Жоден із вищевказаних документів, лише які і є належними та допустимими доказами обставини отримання грошових коштів, не були надані до суду. Вказує, що позивачем не підтверджено факт невиконання умов кредитного договору позичальником. Позивачем не тільки не підтверджено обставину невиконання кредитного зобов`язання, а й не підтверджено обставину виконання кредитного зобов`язання банком. Позивачем не повідомлено відповідача про заміну кредитора в зобов`язані за кредитним договором, згідно норм чинного законодавства Докази отримання (вручення) досудової вимоги в матеріалах справи відсутні. Вказує, що позивач надав відомості, що він направляв відповідачу досудову вимогу, однак не надав докази чи відповідач отримав таку вимогу, чи не отримав. Крім того, зазначив що відсутній детальний розрахунок заборгованості, з якого було б зрозуміло виходячи з яких обставин формувалися суми грошових коштів, які просить стягнути позивач. Позивач зазначив про стягнення комісії за обслуговування кредиту, однак відповідач вважає, що така комісія є незаконною, оскільки вона не конкретизована за які послуги надавалась, та вартість кожної з них. Позивачем не надано жодного первинного бухгалтерського документа, що підтверджував би факт здійснення господарської операції, в тому числі надання кредитних коштів первісним кредитором відповідачу, оплати відповідачем певних сум по кредиту, нарахування відсотків тощо. Розрахунок заборгованості є внутрішнім документом фінансової установи та не містить відомостей, що дозволили б перевірити, чи передавалися в дійсності кошти позичальнику в кредит. А відтак, відповідач просить суд відмовити у задоволенні позову (а.с.93-101).

Ухвалою Кіровського районного суду міста Кіровограда від 14 серпня 2024 року у задоволенні клопотання відповідача ОСОБА_1 (вх. № 11488 від 15.03.2024 року; вх. № 12233 від 20.03.2024 року) про призначення у справі судової-бухгалтерської експертизи, відмовлено (а.с.115).

Відповідачем подано через канцелярію суду додаткові пояснення у справі (вх. № 37901 від 17.09.2024 року; вх. № 42066 від 15.10.2024 року) в яких останній зазначає, що з наданого позивачем списку згрупованих відправлень не можна визначити чи надсилалась відповідачу досудова вимога щодо дострокового стягнення заборгованості. Вказує, що належним доказом направлення досудової вимоги є бланк опису вкладення з номером поштового відправлення, завірений відповідним відділенням зв`язку, разом з фіскальним чеком на відправлення. Вважає, що якщо немає доказів того, що претензію позичальником от отримано, то виходить, що її не отримано і відповідно звернення до суду є передчасним. Вказує, що в матеріалах справи відсутній документ первинного бухгалтерського обліку, який свідчить про виконання ордеру-розпорядження № 1 від 18.09.2020 року про видачу кредиту, зокрема відсутній відповідний меморіальний ордер. Зазначив, що рух операцій по особовому рахунку має підтверджуватись випискою по особовому рахунку, а не випискою по кредитному договору, яка має містити визначений перелік обов`язкових реквізитів (а.с.117-123).

Представник позивача в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву (вх. № 46598 від 12.11.2024 року) про розгляд справи за його відсутності, та підтримання позовних вимог (а.с.128-130).

Відповідач в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову посилаючись на обставини викладені в поясненнях та запереченнях.

Розглянувши наявні матеріали справи, заслухавши думку учасників справи, оцінивши наявні в матеріалах справи та досліджені в судовому засіданні докази, суд встановив таке.

Між Акціонерним товариством «Ідея Банк» та ОСОБА_1 31 травня 2017 року укладено кредитний договір Z.62.203.76457 (а.с.5-6).

За умовами пункту 1.1, пункту 1.3 кредитного договору № Z.62.203.76457 від 31 травня 2017 року банк надав позичальнику кредит (грошові кошти) на поточні потреби в сумі 50000,00 грн, а позичальник зобов`язався одержати кредит і повернути його разом з процентними платежами, згідно з умовами цього договору, за користування кредитом позичальник сплачує проценти в розмірі 15,00 % річних від залишкової суми кредиту.

Цей договір укладений з дня його підписання сторонами та діє протягом строку кредитування, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами свої зобов`язань за договором (пункт 5.2 кредитного договору № Z.62.203.76457 від 31 травня 2017 року).

Підтвердження видачі кредитнх коштів відповідачу також підтверджується ордером-розпорядженням № 1 про видачу кредиту від 31.05.2017 року (а.с.8).

Між Акціонерним товариством «Ідея Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Профіт Капітал» 03 грудня 2020 року укладено договір факторингу № 12/90. За умовами пункту 2.1 за цим договором клієнт відступає фактору, а фактор приймає права вимоги та в їх оплату зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату та на умовах, визначених цим договором (а.с.16-18).

Згідно з реєстром боржників до договору факторингу № 12/90 від 03 грудня 2020 року Акціонерне товариство ««Ідея Банк» відступило Товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Профіт Капітал» право вимоги до ОСОБА_1 , за кредитним договором № Z.62.203.76457 від 31 травня 2017 року (а.с.19).

Згідно розрахунку заборгованості, заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором № Z.62.203.76457 від 31 травня 2017 року, складає в загальній сумі в загальній сумі 158712,27 грн., яка станом на 23.02.2022 року складається з: заборгованості за кредитом в сумі 49490,54 грн., заборгованості за нарахованими та несплаченими відсотками в сумі 29103,24 грн., заборгованості за нарахованими та несплаченими комісіями в сумі 56007,00 грн., 3 % відповідно до вимог статті 625 Цивільного кодексу України в сумі 4955,38 грн., та інфляційних втрат відповідно до вимог статті 625 Цивільного кодексу України в сумі 19156,11 грн, яку і заявив до стягнення позивач (а.с. 11-12).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

За визначенням, що міститься у статтях 626, 628 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно частини першої статті 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до вимог частини першої статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У відповідності до частини першої статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 1048 Цивільного кодексу України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або за законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором.

Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 611 Цивільного кодексу України визначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

В матеріалах справи міститься досудова вимога щодо дострокового стягнення заборгованості направлена позивачем на адресу відповідача, що підтверджується, списком згрупованих відправлень, фіскальним чеком Акціонерного товариства «Укрпошта», та описом вкладення у цінний лист (а.с.14-15).

Щодо доводів відповідача, що йому взагалі не було відомо про відступлення права вимоги, та те, що в матеріалах справи відсутні належні докази повідомлення останнього про відступлення права вимоги, суд зазначає наступне.

Статтею 1082 Цивільного кодексу України, передбачено боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомлені визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним. Виконання боржником грошової вимоги факторові відповідно до цієї статті звільняє боржника від його обов`язку перед клієнтом.

Згідно Правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 23 вересня 2015 року у справі №6-979цс15, боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору. Неповідомлення боржника про зміну - кредитора не звільняє його від обов`язку погашення кредиту взагалі.

Навіть при умові, що відповідач з будь-яких підстав не отримав вищезазначене повідомлення про відступлення права вимоги, має місце той факт, за яким відповідач не мав жодних перешкод для реалізації свого зобов`язання по сплаті кредитної заборгованості на рахунки попереднього кредитора Акціонерного товариства «Ідея Банк» які вказані в кредитному договорі, і таке виконання було б належним відповідно до статті 516 Цивільного кодексу України. Однак, відповідачем всупереч вищевказаних вимог не надано до суду доказів підтвердження сплати кредитної заборгованості на рахунки попереднього кредитора, Акціонерного товариства «Ідея Банк».

Щодо доводів відповідача про відсутність доказів на підтвердження отримання ним кредитних коштів, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 76 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених Цивільним процесуальним кодексом України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (стаття 81 Цивільного процесуального кодексу України).

При цьому, відповідачем жодним чином не спростовано отримання ним кредитних коштів, як і не спростований розрахунок заборгованості за кредитним договором, останнім не надано до суду жодного доказу про виконання ним кредитних зобов`язань, не надано свого контррозрахунку заборгованості.

Згідно із статтею 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Суд враховує, що факт укладення та підписання спірного кредитного договору відповідачем не заперечується, оскільки такий договір ним не оспорювався.

Натомість в матеріалах справи міститься виписка по рахунку, з якої вбачається що на протязі липня-вересня 2017 року відповідач частково погашав кредитну заборгованість (а.с.10).

Отже на той час, відповідачем не заперечувався факт укладання кредитного договору, та отримання ним кредитних коштів.

Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку Товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Профіт Капітал» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 Цивільного кодексу України, за змістом якої якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову в частині стягнення з відповідача на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Профіт Капітал» заборгованості за тілом кредиту в сумі 49490,54 грн.

Крім того, позивач заявив до стягнення з відповідача заборгованості по відсоткам в сумі 29103,24 грн.

У відповідності до положень частини другої статті 1054 Цивільного кодексу України та згідно частини першої статті 1048 Цивільного Кодексу України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів,їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Обов`язок позичальника повернути позику встановлений статтею 1049 Цивільного кодекс України згідно якої позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

За умовами пункту 1.3 кредитного договору Z.62.203.76457 від 31 травня 2017 року сторони погодили відсоткову ставку за користування кредитом, а саме 15,00 % річних від залишкової суми боргу Відповідач ознайомився з даними умовами кредитування, про що засвідчив підписом на вказаному договорі (а.с. 5-6). Будь-яких доказів які б спростовували факт укладання кредитного договору, чи спростовували б факт ознайомлення відповідача з умовами кредитування, останнім до суду не надано.

Таким чином, оскільки докази виконання відповідачем в повному обсязі прийнятих на себе зобов`язань за договором в матеріалах справи відсутні, а також враховуючи, те, що відповідач при оформленні договору кредиту ознайомлений з відсотковою ставкою за договором, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача заборгованості по відсоткам в сумі 29103,24 грн.

Крім цього, позивач просить суд стягнути з відповідача на користь позивача комісію в сумі 56007,00 грн.

Статтею 610 Цивільного кодексу України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.07.2022 року у справі №496/3134/19 дійшла такого висновку:«10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку з чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

Положення частин 1 і 2, 5 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності залишилися незмінними, проте, враховуючи ультраактивну форму дії Закону України «Про захист прав споживачів», визначені ним наслідки включення до договору споживчого кредиту умови, якою встановлено плату за надання інформації щодо кредиту, підлягають перевірці на відповідність змісту положень Закону України «Про споживче кредитування».

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

Відповідно до частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

Таким чином, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.

На виконання вимог, у тому числі пункту 4 частини першої статті 1 та частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність, постанову Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту».

Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.

Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил про споживчий кредит).

Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, уключаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту.

Правила про споживчий кредит розроблені й затверджені на виконання вимог Закону України «Про споживче кредитування» та підтверджують правомірність дій банку щодо встановлення у договорі споживчого кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості.».

При цьому, при укладанні кредитного договору сторонами не обумовлено стягнення комісії, у кредитному договорі відсутній чіткий перелік за що така комісія нарахована, а тому суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованість по комісії в сумі 56007,00 грн.

Крім того, позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь 3 % відповідно до вимог статті 625 Цивільного кодексу України в сумі 4955,38 грн., та інфляційних втрат відповідно до вимог статті 625 Цивільного кодексу України в сумі 19156,11 грн.

Згідно з частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року в справі № 444/9519/12-ц (провадження № 14-10цс18) викладено висновок, що «після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 Цивільного кодексу України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (провадження № 12-141гс19) викладено правовий висновок про те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 Цивільного кодексу України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 Цивільного кодексу України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу. За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 Цивільного кодексу України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 Цивільного кодексу України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно.

Відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України договір може встановлювати проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання. І такі проценти можуть бути стягнуті кредитодавцем й після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 Цивільного кодексу України (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 910/1238/17, ухвала Великої Палати Верховного Суду від 24 січня 2019 року у справі № 5017/1987/2012).

Враховуючи те, що сторони при укладанні кредитного договору умовами такого договору обумовили відсоткову ставку за кредитом, водночас, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання, та те, що на відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за кредитним договором, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 Цивільного кодексу України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно, суд дійшов висновку про відмову у задоволеннітпозовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача 3 % відповідно до вимог статті 625 Цивільного кодексу України в сумі 4955,38 грн., та інфляційних втрат відповідно до вимог статті 625 Цивільного кодексу України в сумі 19156,11 грн.

Крім того, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь витрати на професійну правничу допомогу в сумі 7000,00 грн.

Частиною восьмою статті 141 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Згідно з частиною третьою статті 137 Цивільного процесуального кодексу України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до частини четвертої статті 137 Цивільного процесуального кодексу України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 Цивільного процесуального кодексу України).

Відповідно до частини п`ятої статті 137 Цивільного процесуального кодексу України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) зроблено такі висновки: «розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до Цивільного процесуального кодексу України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства.

… саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. […] Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності».

Позивачем на підтвердження витрат на правничу допомогу надано договір про надання правової допомоги № 28092021-1 від 28.09.2021 року (а.с.24-27), додаткову угода № 6 до договору про надання правової допомоги № 28092021-1 від 28.09.2021 року, від 12.06.2023 року (а.с.28), акт № 16 приойму-передачі реєстру боржників за договором про надання правової допомоги № 28092021-1 від 28.09.2021 року (а.с.29). акт № 1 прийому-передачі наданої правової допомоги від 11.09.2023 року, за яким позивачу надано правову допомогу щодо оформлення позовної заяви та звернення з позовом до суду на суму 7000,00 грн (а.с.30) та платіжну інструкцію № 265 від 14.09.2023 року про фактичну сплату позивачем витрат на професійну правничу допомогу зокрема, в сумі 7000,00 грн (а.с.32).

При цьому, суд зазначає, що попри право сторін договору про надання професійної правничої допомоги визначати гонорар адвоката, суд не позбавлений права оцінити заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв їх належності, обґрунтованості та пропорційності, встановлених статтею 137, 141 Цивільного процесуального кодексу України.

З урахуванням того, що справа не становить значної складності з огляду на предмет позову, одну заявлену позовну вимогу, кількість відповідачів (один), незначний обсяг доказів та обставин, які підлягали доказуванню, а тому суд, керуючись принципами справедливості, добросовісності та розумності, співмірності ціни позову, вважає, що заявлена позивачем до відшкодування сума витрат на професійну правничу допомогу є неспівмірною та підлягає зменшенню до 5000,00 грн.

Відповідно до частини першої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку з тим, що позовні вимоги задоволено частково, тому з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір 1329,11 грн виходячи з такого розрахунку.

Загальна сума задоволених вимог позивача складає в розмірі 78593,78 грн, тому з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь позивача в сумі 1329,11 грн (78593,78 грн. х 100 % : 158712,27 грн. х 2684,00 грн).

Керуючись статтями 526, 530, 1046, 1047, 1049, 1054 Цивільного кодексу України, статтями 4, 10, 11-13, 76-81, 141, 263-265, 272 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Профіт Капітал», до ОСОБА_1 , про стягнення кредитної заборгованості, задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Профіт Капітал» заборгованості за кредитним договором № Z62.203.76457 від 31 травня 2017 року в загальній сумі 78593,78 грн, яка складається з: з основної суми боргу 49490,54 грн, заборгованості за нарахованими та несплаченими відсотками в сумі 29103,24 грн, судовий збір в сумі 1329,11 грн. та витрати на правову допомогу в сумі 5000,00 грн.

У задоволенні позовних вимог про стягнення комісії в сумі 56007,00 грн, заборгованості 3 % річних у відповідності до вимог статті 625 Цивільного кодексу України в сумі 4955,38 грн, та індексу інфляції у відповідності до вимог статті 625 Цивільного кодексу України в сумі 19156,11 грн, відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Кропивницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Відомості про учасників справи:

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Профіт Капітал», ; місцезнаходження: 04071, місто Київ, вулиця Набережно-Лугова, будинок № 8; адреса для листування: 02094, місто Київ, проспект Юрія Гагаріна, будинок № 23, а/с № 57.

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ; місце проживання: АДРЕСА_1 ;

Повний текст рішення суду складено 21.03.2025 року.

Суддя Кіровського районного

суду міста Кіровограда Людмила КУЛІНКА

Суддя Кіровського Л. Д. Кулінка

районного суду

м.Кіровограда