ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2025 року м.Суми

Справа №592/12323/20

Номер провадження 22-ц/816/859/25

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),

суддів - Філонової Ю. О. , Рунова В. Ю.

з участю секретаря судового засідання Чуприни В.І.,

у присутності :

представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Вакули Вадима Миколайовича,

відповідача ОСОБА_2 та її представника адвоката Якименко Ольги Ігорівни,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Якименко Ольги Ігорівни

на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 21 листопада 2022 року у складі судді Бичкова І.Г., ухваленого в м. Суми,

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю, стягнення компенсації,

в с т а н о в и в :

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив визнати двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , яка набута відповідачкою 22 листопада 2006 року, спільною сумісною власністю сторін та про стягнення з відповідачки 403200 грн компенсації вартості 1/2 частки зазначеної квартири.

Свої вимоги мотивував тим, що з 1995 року вони з ОСОБА_2 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу. ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилася донька ОСОБА_3 . За час спільного проживання, вони придбали земельну ділянку, чотирикімнатну, дві однокімнатних квартири та спірну двокімнатну квартиру, яку оформили на відповідачку. У період спільного проживання відповідачка виїжджала на заробітки до Швейцарії, а 19 вересня 2011 року вона офіційно одружилася з громадянином Швейцарії. У жовтні 2019 року відповідачка ОСОБА_2 звернулась з позовом до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки, визнання переліченого вище нерухомого майна спільною сумісною власністю та поділ майна подружжя. Водночас, відповідачка вирішила поділити лише майно, яке було оформлено на ОСОБА_1 , а спірну двокімнатну квартиру не вказала. Судовим рішенням, яке набрало законної сили, позов було задоволено. Відтак, вважає, що оскільки факт проживання однією сім`єю було встановлено судовим рішенням, тому набута сторонами спірна двокімнатна квартира також є спільною сумісною власністю та підлягає поділу. Спірна квартира придбана за кредитні кошти, які взяла у банку відповідачка, проте щомісячні платежі по кредиту здійснював позивач. Оскільки спірна квартира була відповідачкою продана, а її вартість, згідно висновку експертного дослідження № 97 станом на 25 жовтня 2020 року становила 806400 грн, просить стягнути з ОСОБА_2 403200 грн.

Рішенням Ковпаківського районного м. Суми від 21 листопада 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано двокімнатну квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , набуту відповідачкою 22 листопада 2006 року, спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (до 18 квітня 2014 року).

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в якості компенсації за 1/2 частку спільного майна, а саме: 1/2 частини двокімнатної квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , грошові кошти у розмірі 403200 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у виді сплаченого судового збору в розмірі 5326 грн 80 коп. (840,80 грн + 4032,00 грн + 454,00 грн).

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати, пов`язані із залученням експерта, в розмірі 1100 грн 00 коп.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 адвокат Якименко О.І., посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення, порушення норм матеріального права, неповне з`ясування обставин справи та дослідження доказів, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову у зв`язку з його безпідставністю і пропуском строку позовної давності. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що 3-х річний строк позовної давності на пред`явлення цього позову почався в лютому 2011 року, коли сторони припинили спільне проживання, і на день звернення позивача із позовною заявою закінчився. Заяви про поновлення строку позивач не подавав, тому суд дійшов до необґрунтованого висновку, що позовна давність не пропущена.

Вважає, що судом невірно взято до уваги висновок експертного дослідження №97, за яким ринкова вартість квартири становить 806400 грн 00 коп. (станом на 25 жовтня 2020 року), оскільки вона є необґрунтованою, такою, що не відповідає фактичним обставинам справи. Спірна квартира була продана 18 квітня 2014 року за 140000 грн 00 коп., а відповідно до Звіту про оцінку майна, її ринкова вартість станом на 02 квітня 2014 року становила 280854 грн 00 коп. Експертна оцінка її ринкової вартості на момент судового розгляду справи від 29 листопада 2021 року становить 281000 грн.

Судовим рішенням, на яке суд послався, як на преюдиційне, не встановлено що спірна квартира є спільною сумісною власністю сторін. Кредитні кошти на придбання квартири відповідачка отримувала особисто для себе, тобто спірна квартира є її особистою, а не спільною сумісною власністю і не може бути предметом поділу. Позивач жодним чином не підтвердив, що саме він робив щомісячні платежі на погашення кредиту і приймав участь у придбанні спірної квартири. Копії наданих позивачем квитанцій виписані не від його імені, а від імені відповідача.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 адвокат Вакула В.М. з доводами скарги не погодився, вважає рішення законним, обґрунтованим та таким, що прийняте без порушень норм матеріального та процесуального права, просить скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Постановою Сумського апеляційного суду від 18 квітня 2023 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Якименко О.І. задоволено.

Скасовано рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 21 листопада 2022 року.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 7309 грн 50 коп судового збору за подання апеляційної скарги.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 жовтня 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_4 задоволено частково.

Постанову Сумського апеляційного суду від 18 квітня 2023 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта та її представника, які підтримали доводи апеляційної скарги, заперечення проти апеляційної скарги представника позивача, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з таких підстав.

У справі, що переглядається, суд першої інстанції встановив, що на підставі договору купівлі-продажу від 22 листопада 2006 року ОСОБА_2 набута двокімнатна квартира АДРЕСА_1 , вартістю 161000 грн (т. 1, а.с. 104-109).

При цьому, як стверджують сторони, квартира придбана відповідачкою за кредитні кошти, борг за яку виплачувався ОСОБА_1 у той час, коли ОСОБА_2 працювала за кордоном, а він з дочкою ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживали у м. Суми.

До позовної заяви були додані копії квитанцій, які збереглися у позивача, про сплату коштів за кредитним договором, які особисто підписані особою, яка їх здійснювала, а саме ОСОБА_1 (т.1, а.с. 15-17).

18 квітня 2014 року ОСОБА_2 уклала договір купівлі-продажу квартири, за яким нею здійснено продаж квартири АДРЕСА_1 (т.1, а.с. 201-202). Продаж зазначеної квартири здійснено за домовленості сторін договору за 140000 грн 00 коп.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 17 червня 2020 року у справі № 587/2197/19 встановлено факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 з ОСОБА_1 з 1995 року по січень 2005 року. Крім того, визнано 3/4 частини чотирикімнатної квартири по АДРЕСА_3 , загальною площею 80,75 кв.м, спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , а також визнано за ОСОБА_2 право власності на 3/4 частини вказаної чотирикімнатної квартири, вартістю 706275 грн; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 353137,50 грн компенсації за 1/2 частку спільного майна, а саме: 3/4 частини чотирикімнатної квартири (т.1, а.с. 18-21).

Постановою Сумського апеляційного суду від 31 серпня 2020 року зазначене судове рішення змінено в частині встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а саме: «з 1995 року по січень 2005 року» на «з 01 січня 2004 року до лютого 2011 року». Крім того, визнано право спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на: 3/4 частини чотирикімнатної квартири АДРЕСА_4 , вартістю 706275 грн, однокімнатної квартири АДРЕСА_5 , вартістю 402600 грн, однокімнатної квартири АДРЕСА_6 , вартістю 402600 грн, земельну ділянку площею 0,1 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_7 , вартістю 167870 грн, кадастровий номер :02:001:0281. Також виділено в натурі ОСОБА_2 3/4 частини чотирикімнатної квартири АДРЕСА_4 , вартістю 706275 грн, однокімнатну квартиру АДРЕСА_5 , вартістю 402600 грн, а ОСОБА_1 однокімнатну квартиру АДРЕСА_6 , вартістю 402600 грн, земельну ділянку площею 0,1 га за адресою: АДРЕСА_7 , вартістю 167870 грн, кадастровий номер :02:001:0281. Зменшено розмір грошової компенсації з 353137,50 грн до 269202,50 грн і виключено слова «за 1/2 частку спільного майна, а саме: 3/4 частини чотирикімнатної квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 , вартістю 706275 грн». Постанова набрала законної сили 31 серпня 2020 року (т.1, а.с. 22-26).

Ухвалою Сумського апеляційного суду від 04 вересня 2020 року виправлено описку в постанові Сумського апеляційного суду від 31 серпня 2020 року та викладено її резолютивну частину у наступній редакції:

«Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково. Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 17 червня 2020 року в частині встановлення факту, що має юридичне значення, поділу спільного майна та розподілу судових витрат змінити. Внести зміни до абзацу 2 резолютивної частини рішення, замінивши «з 1995 року по січень 2005 року» на «з 01 січня 2004 року до лютого 2011 року» . Абзаци третій і четвертий резолютивної частини рішення було ухвалено викласти у наступній редакції: Визнати право спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на: 3/4 частини чотирикімнатної квартири АДРЕСА_4 , вартістю 706275 грн.; однокімнатної квартири АДРЕСА_5 , вартістю 402600 грн.; однокімнатної квартири АДРЕСА_6 , вартістю 402600 грн. ; земельну ділянку площею 0,1 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_7 , вартістю 167870 грн. , кадастровий номер :02:001:0281. Виділити в натурі ОСОБА_2 : 3/4 частини чотирикімнатної квартири АДРЕСА_4 , вартістю 706275 грн.; однокімнатну квартиру АДРЕСА_5 , вартістю 402600 грн. Доповнити абзацом п`ятим резолютивну частину рішення в такій редакції: Виділити ОСОБА_1 : однокімнатну квартиру АДРЕСА_6 , вартістю 402600 грн; земельну ділянку площею 0,1 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_7 , вартістю 167870 грн. , кадастровий номер :02:001:0281. Абзац п`ятий резолютивної частини рішення вважати абзацом шостим, зменшивши розмір грошової компенсації з «353137 грн. 50 коп.» до «269202 грн 50 коп.» і виключивши слова «за 1/2 частку спільного майна, а саме: 3/4 частини чотирикімнатної квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 , вартістю 706275 грн». В іншій частині рішення було ухвалено залишити без змін. Було ухвалено стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 фактично понесені судові витрати на сплату судового збору за подання позову 3017 грн 04 коп., а за подання апеляційної скарги 4525 грн 56 коп. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.». Ухвала набрала законної сили 04 вересня 2020 року (т. 1, а.с. 27-28).

Ухвалою Сумського апеляційного суду від 16 листопада 2020 року виправлено описку в постанові Сумського апеляційного суду від 31 серпня 2020 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 04 вересня 2020 року про виправлення описки, а саме: по тексту постанови, в тому числі в резолютивній частині постанови, замість адреси однокімнатної квартири АДРЕСА_5 ». Ухвала набрала законної сили 16 листопада 2020 року.

Відповідно до експертного дослідження №97, складеного 25 жовтня 2020 року, ринкова вартість кв. АДРЕСА_8 , визначена порівняльним підходом, на час складання висновку становить 806400 грн 00 коп. (т.1, а.с. 29-35).

Згідно звіту про експертну оцінку, складеного ТОВ «АРХЕКСПЕРТУС», оціночна (ринкова) вартість об`єкта оцінки кв. АДРЕСА_8 складає 281000 грн 00 коп. (т.1, а.с. 192-200).

Ухвалюючи оскаржуване рішення та частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з доведеності не тільки факту набуття спірної квартири під час спільного проживання чоловіка та жінки однією сім`єю, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні кошти сторін, відтак є підстави для визнання майна спільною сумісною власністю та стягнення з відповідача частини ринкової вартості цієї квартири.

Відповідно до статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

За положеннями частин першої, другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до частини першої статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Разом з тим згідно із статтею 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Тобто при застосуванні статті 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Крім того, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.

Згідно з частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі N 6-1026цс15 майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.

Відповідно до ч.ч. 1 та 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 , право власності на яку одноособово було зареєстровано за ОСОБА_2 , набуто ІНФОРМАЦІЯ_3 , тобто під час проживання останньої з ОСОБА_1 однією сім`ю без реєстрації шлюбу. Факт спільного проживання у період з 01 січня 2004 року до лютого 2011 року встановлено рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 17 червня 2020 року, зі змінами внесеними постановою Сумського апеляційного суду від 31 серпня 2020 року .

Встановлено, що для придбання квартири ОСОБА_2 був отриманий кредит, однак доказів на підтвердження того, що кредитні зобов`язання були виконані за рахунок її особистих коштів суду надано не було.

Також, колегія суддів бере до уваги те, що звертаючись до суду з позовом про встановлення факту спільного проживання однією сім`ю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, ОСОБА_2 вказувала те, що вони з ОСОБА_1 з 1995 року до лютого 2011 року проживали однією сім`єю, були пов`язані з ним спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, який витрачали за спільною згодою, спільно придбавали необхідні речі.

Тобто, ОСОБА_2 підтвердила, що на час придбання спірної квартири та виконання зобов`язання за кредитним договором, вони з ОСОБА_1 мали спільний бюджет та несли спільні витрат на придбання майна.

За встановлений обставин, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку, що спірна квартира набута сторонами за час їх спільного проживання та в інтересах сім`ї, тобто це майно є спільною сумісною власністю ОСОБА_6 та ОСОБА_1 .

Разом з тим, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року в справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року в справі № 905/1926/16 (пункт 38), від 30 січня 2019 року в справі № 569/17272/15-ц, від 4 червня 2019 року в справі № 916/3156/17 (пункт 72), від 16 червня 2020 року в справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 13 жовтня 2020 року в справі № 369/10789/14-ц (пункт 7.37), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 2 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 42), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 11 січня 2022 року у справі № 904/1448/20 (пункт 5.31), від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18 (пункт 9.21).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 січня 2024 року у справі 523/14489/15-ц дійшла наступного висновку: при розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна.

Задовольняючи позовні вимоги, в частині визнання спірної квартири спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , суд першої інстанції не взяв до уваги те, що ефективним захистом порушеного права позивача буде саме стягнення на користь позивача компенсації вартості цієї квартири, яка на час розгляду справи була продана відповідачем, а тому у задоволенні цих вимог слід відмовити.

Відхиляючи доводи апеляційної скарги про те, що продаж спірної квартири ОСОБА_2 здійснено за згодою з ОСОБА_1 колегія суддів звертає увагу на таке.

Частинами 1 та 3 статті 65 СК України визначено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦК України розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Зазначені приписи не тільки забезпечують права одного з подружжя, а й обмежують права іншого з подружжя у відчуженні спільного подружнього майна, оскільки ставлять правомочності одного з подружжя на відчуження майна в залежність від наявності належним чином оформленої згоди іншого з подружжя на таке відчуження. Відсутність такої згоди свідчить про відсутність повноважень в одного з подружжя (відчужувача) на відчуження подружнього майна.

Аналогічна правова позиція, викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 22 вересня 2022 року у справі 125/2157/19.

З наданих приватним нотаріусом Юморановою В.М. копій документів, на підставі яких було посвідчено договір купівлі-продажу, слідує, що нотаріально посвідченої згоди на продаж ОСОБА_2 спірної квартири ОСОБА_1 не надавав. Натомість, ОСОБА_2 подала приватному нотаріусу заяву, датовану 18 квітня 2014 року, в якій вказала на те, що на момент придбання відчуженої нею квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_9 , тобто станом на 22 листопада 2006 року, у зареєстрованому шлюбі чи у фактичних шлюбних відносинах вона не перебувала (т.1, а.с. 118).

Тобто, фактично відповідач, при укладенні договору купівлі-продажу приховала інформацію про те, що зазначена квартира була набута нею під час спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_1 , у зв`язку з чим спірне нерухоме майно було продано без отримання нотаріально посвідченої згоди позивача.

Всупереч доводів апеляційної скарги, показання свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , не є достовірними та достатніми доказами укладення ОСОБА_2 договору купівлі-продажу від 18 квітня 2014 року за згоди з ОСОБА_1 .

Зокрема, ОСОБА_7 , яка є знайомою ОСОБА_2 суду повідомила, що після весілля дочки ОСОБА_2 ОСОБА_9 , вони зустрічалися з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які їй повідомили, що подарували квартиру дочці, а так як батьки нареченого залишили молодятам квартиру, то вони подарували гроші.

Разом з тим, позивач ОСОБА_1 в суді першої інстанції зазначив, що ОСОБА_7 бачив декілька разів та не мав з нею довірливих стосунків, щоб повідомляти їй інформацію з приводу розпорядження своїм майном.

Мати ОСОБА_2 ОСОБА_8 повідомила суду, що до 2017 року ОСОБА_1 та її дочка жили однією сім`ю, часто приїздили до неї в гості разом, рішення про дарування спірної квартири на весілля дочки ОСОБА_10 було прийнято спільно сторонами.

До таких показань слід віднестися критично, так як свідок ОСОБА_8 є матір`ю відповідача та особисто зацікавлена в результатах розгляду справи. Крім того, надані свідком показання щодо характеру взаємовідносин між сторонами на час укладення договору купівлі-продажу від 18 квітня 2014 року не узгоджується із встановленими судом обставинами про припинення фактичних шлюбних відносин ще у 2011 році, у зв`язку з укладенням ОСОБА_2 шлюбу.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 вересня 2022 року у справі №125/2157/19 виснувала, що сторони правочинів повинні діяти добросовісно й у випадку порушення цього обов`язку вони позбавляються захисту (стаття 13 ЦК України). Зазначене свідчить, що відчуження одним із подружжя спільного подружнього майна за ціною, нижчою за ринкову вартість цього майна, без згоди на таку вартість іншого з подружжя є порушенням права цього подружжя на мирне володіння своїм майном та отримання за нього справедливої ціни, а також є проявом недобросовісності відчужувача, що позбавляє останнього права виплатити компенсацію саме у визначеному договором розмірі.

У випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи.

Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції іншому з подружжя (співвласнику) у зв`язку з припиненням його права на спільне майно. При цьому вартість майна, що підлягає поділу, у разі недосягнення згоди між подружжям, визначається на час розгляду справи, а не на час продажу майна одним з подружжя проти волі іншого. Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18). Він є сталим при вирішенні вказаного правового питання у спірних правовідносинах. Підстав для відступу від нього немає.

За договором купівлі продажу квартири від 18 квітня 2014 року, продаж спірної квартири сторонами нібито здійснена за 140000 грн 00 коп., тоді як відповідно до звіту про оцінку майна, зробленого 04 квітня 2014 року, оціночна вартість відчужуваної квартири визначена у розмірі 280854 грн 00 коп.

ОСОБА_2 в суді апеляційної інстанції підтвердила невідповідність зазначеній в договорі купівлі-продажу квартири ціні предмету продажу, фактично одержаним нею від покупця розміру грошових коштів за реалізацію цієї квартири.

Суд першої інстанції, при визначенні вартості спірної квартири, обґрунтовано не взяв до уваги звіт про експертну оцінку спірної квартири від 29 листопада 2021 року, згідно з яким оціночна (ринкова) вартість двокімнатної квартири АДРЕСА_1 складає 281000 грн без ПДВ (т. 1, а.с. 199), тоді як згідно із звітом про оцінку майна від 04 квітня 2014 року, вартість квартири становить 280854 грн без ПДВ (т. 1, а.с. 116), тобто через майже 7 років 8 місяців вказана квартира подорожчала лише на 146 грн, що суд вважав неприпустимим.

Зважаючи те, що належна сторонам на праві спільної власності квартира була відчужена ОСОБА_2 без згоди з ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку, що на користь позивача підлягає стягненню компенсація за частини спірної квартири. Визначена висновком експертного дослідження №97, складеним 25 жовтня 2020 року, ринкова вартість спірна квартири відповідачем не була спростована на доказах.

Колегія суддів не вбачає підстав для задоволення клопотання сторони відповідача про застосування наслідків пропуску строків позовної давності, зважаючи на наступне.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідач, навпаки, має довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. При цьому аргументи відповідача про те, що про порушене право позивач міг дізнатися раніше, ніж він стверджує, мають ґрунтуватись не на можливих, а на конкретних обставинах, що підтверджуються наданими у справі належними доказами, за яких суд може однозначно (достеменно) встановити момент, коли особа могла довідатись про порушення його прав.

Якщо встановити день, коли особа довідалась про порушення права або про особу, яка його порушила, неможливо, або наявні докази того, що особа не знала про порушення права, хоч за наявних умов повинна була знати про це, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа повинна була довідатися про порушення свого права.

Під можливістю довідатись про порушення права або про особу, яка його порушила, в цьому випадку слід розуміти передбачувану неминучість інформування особи про такі обставини, або існування в особи певних зобов`язань як міри належної поведінки, в результаті виконання яких вона мала би змогу дізнатися про відповідні протиправні дії та того, хто їх вчинив.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 23 лютого 2021 року у справі № 910/5349/18 та від 10 листопада 2022 року у справі № 916/1294/21.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 368/1158/16-ц (провадження № 14-140цс18) зазначено, що відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц (провадження № 14-381цс18) наведено правовий висновок про те, що, керуючись вимогами статті 261 ЦК України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.

Згідно зі статтею 72 СК України позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

У постанові Верховного Суду від 12 травня 2022 року у справі № 212/10842/19 (провадження № 61-12920св21) зазначено, що тлумачення змісту статті 72 СК України, з урахуванням принципу розумності, свідчить, що: на підставі вказівки в частині другій статті 74 СК України правила, передбачені для позовної давності для поділу майна подружжя, поширюються і на випадки поділу майна жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі; законодавець розмежував випадки для подружжя, коли позовна давність застосовується (після розірвання шлюбу) та коли не застосовується (коли шлюб не розірвано). Вочевидь, такий же критерій має бути і щодо позовної давності для поділу майна жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. Тобто позовна давність не застосовується, коли жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. І, навпаки, позовна давність застосовується, якщо жінка та чоловік припиняють проживати однією сім`єю.

У постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15 та у постановах Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі № 759/12058/15 (провадження № 61-495св18), від 21 березня 2018 року у справі № 576/2447/15 (провадження № 61-8081св18), від 04 липня 2018 року у справі № 584/1319/16 (провадження № 61-19445св18), від 08 грудня 2021 року у справі № 753/18448/17 (провадження № 61-9354св21), на які посилався заявник у касаційній скарзі, наведено правовий висновок про те, що у частині другій статті 72 СК України та пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які підтверджували б заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. Таким чином, визначальним у вирішенні питання про початок перебігу позовної давності є день, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права.

Як уже зазначалося, що відповідачем не було доведено на доказах укладення договору купівлі-продажу спірної квартири за згодою позивача.

Позивач, під час розгляду справи в суді першої інстанції вказував на те, що після припинення у 2011 році фактичних шлюбних відносин, вони з ОСОБА_2 дійшли згоди щодо порядку поділу спільно нажитого майна, що полягав у залишенні за кожним із них того майна, що за ним зареєстроване. Однак, у 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом про поділ нерухомого майна придбаного під час спільного проживання, право власності на яке було зареєстроване за позивачем, при цьому не включила до переліку майна, що підлягає розподілу спірну квартиру.

У свою чергу, відповідачем не було доведено, що спір з приводу поділу вказаної квартири в них з позивачем існував на момент припинення фактичних шлюбних відносин, або продажу нею цієї скарги у 2014 році, суду надано не було.

Таким чином, з огляду на те, що про порушення свого права на спірну квартиру позивач дізнався лише після звернення у жовтні 2019 року ОСОБА_2 до суду з позовом про поділ нерухомого майна, що було набуте під час їх спільного проживання, а тому цей позов ОСОБА_1 подав в межах строків позовної давності.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення суду повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції належить скасувати в частині вирішення позову ОСОБА_1 про визнання квартири спільною сумісною власністю, та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні цих вимог.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Пропорційно до частки задоволених вимог, а саме майнова вимога на 403200 грн 00 коп., з відповідача на користь позивача належить стягнути 4032 грн 00 коп. судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції.

Також, пропорційно до частки задоволених вимог апеляційної скарги, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 належить стягнути 1261 грн 20 коп. судового збору за апеляційний перегляд рішення суду.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Якименко Ольги Ігорівни задовольнити частково.

Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 21 листопада 2022 року в частині визнання двокімнатної квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , набутої відповідачкою 22 листопада 2006 року, спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (до 18 квітня 2014 року), скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю.

Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 21 листопада 2022 року змінити в частині присудженого до стягнення розміру судового збору.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 4486 гривень судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції.

В іншій частині рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 21 листопада 2022 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1261 гривню 20 копійок судового збору за апеляційний перегляд рішення суду.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 20 березня 2025 року.

Головуючий - О. І. Собина

Судді: Ю. О. Філонова

В. Ю. Рунов