Провадження № 2/357/939/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 березня 2025 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді Ярмола О. Я. ,

при секретарі Пустовій Ю. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в місті Біла Церква, в залі суду №5 цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та поділ спільного сумісного майна подружжя,

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовом, в якому просить розірвати між сторонами шлюб, укладений 20 березня 1996 року, та здійснити поділ майна подружжя, шляхом визнання за позивачем права власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 .

І. Позиція сторін у справі.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що з 1994 року сторони почали подружні відносини, ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народилась донька ОСОБА_3 . 20.03.1996 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб у виконавчому комітеті Острійківської сільської ради Білоцерківського району Київської області. До кінця червня 2019 року сторони разом із донькою проживали у житловому будинку АДРЕСА_2 , який 27.05.2019 було продано. В подальшому, 27.05.2019 в період шлюбу, сторони придбали у спільну сумісну власність двокімнатну квартиру під АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу квартири від 27.05.2019 року, посвідченого державним нотаріусом Узинської міської державної нотаріальної контори Київської області Малькевич Л.В., зареєстрованого в реєстрі за № 1682. Позивач зазначає, що квартиру було оформлено на дружину ОСОБА_2 , однак на вказане майно поширюється правовий режим спільного майна подружжя встановлений ст. 60 Сімейного кодексу України. Крім того, квартира була придбана за згодою чоловіка ОСОБА_1 , що зазначено у п. 4.3. даного договору. Позивач вказує, що спільне сімейне життя у сторін не склалось, з 2019 року вони не проживають разом, не ведуть спільного господарства, не підтримують шлюбно-сімейних відносин. Позивач з 2020 року фактично проживає у будинку АДРЕСА_3 . Спільна донька сторін - ОСОБА_3 є повнолітньою, вона разом зі своїм сином зареєстрована та проживає разом з своєю матір`ю - ОСОБА_2 . Позивач зазначає, що намагався у досудовому порядку розірвати шлюб, однак відповідач погоджувалась на розірвання шлюбу через органи державної реєстрації актів цивільного стану лише при умові, якщо позивач не буде претендувати на свою частку у праві спільної власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 . Враховуючи викладене, позивач звернувся до суду із вказаним позовом.

Відповідач подала суду заяву про визнання позову.

ІІ. Процесуальні дії та рішення у справі.

Білоцерківський міськрайонний суд Київської області своєю ухвалою від 12.11.2024 прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження, призначив справу до розгляду (а.с. 42).

18.12.2024 представник позивача ОСОБА_4 подав заяву про відкладення розгляду справи (а.с. 45).

15.01.2025 представник позивача ОСОБА_4 подав заяву про розгляд справи, призначеної на 17.01.2025, за відсутності представника позивача (а.с. 51).

21.02.2025 представник позивача Потапенко С.А. подав клопотання про надання доступу до матеріалів справи в електронній формі (а.с. 55).

17.02.2025 представник відповідача ОСОБА_5 подав через систему «Електронний суд» повідомлення про надання адвокату доступу до справи за допомогою електронного кабінету (а.с. 56-58).

17.03.2025 р. відповідач та її представник адвокат Семенюта Р. подали суду заяву про визнання позовних вимог (а.с.63).

Позивач в судове засідання не з`явився, представник позивача Потапенко С.А. подав заяву, в якій просить здійснювати розгляд справи за відсутності представника позивача, позовні вимоги підтримав.

Відповідач в судове засідання не з`явилась, представник відповідача ОСОБА_5 подав заяву, в якій просив розгляд справи здійснювати за відсутності відповідача, позовні вимоги визнали.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги обґрунтовані і підлягають до задоволення з наступних підстав.

ІІІ. Фактичні обставини справи.

Судом встановлено, що 20 березня 1996 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб у виконавчому комітеті Острійківської сільської ради Білоцерківського району Київської області, актовий запис № 2, що стверджується копією свідоцтва про шлюб, виданого 24.07.2024 повторно, серії НОМЕР_1 (а.с. 14).

Сторони мають повнолітню доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що стверджується копією свідоцтва про народження, виданого 24.07.2024 повторно, серії НОМЕР_2 (а.с. 15).

Встановлено, що в період шлюбу сторін, 27.05.2019 за відповідачем ОСОБА_2 була зареєстрована квартира АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу квартири від 27.05.2019 року, посвідченого державним нотаріусом Узинської міської державної нотаріальної контори Київської області Малькевич Л.В. (а.с. 19-20).

ІV. Позиція суду та оцінка аргументів сторін.

Щодо позовної вимоги про розірвання шлюбу, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 56 СК України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Частина 2 ст. 112 СК України передбачає, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Відповідно до ч. 1 ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище.

Відповідно до норми вказаної статті, при розірванні шлюбу кожен із подружжя має право зберегти спільне прізвище або відновити дошлюбне. Це право може бути реалізоване лише у момент припинення шлюбу у разі його розірвання.

Згідно з ч. 3 ст. 115 СК України - документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили.

На підставі викладеного, враховуючи категоричну позицію позивача щодо розірвання шлюбу, та визнання позову відповідачем, суд дійшов висновку, що подальше спільне життя сторін і збереження їхнього шлюбу є недоцільним, і це суперечить інтересам позивача.

Враховуючи те, що збереження шлюбу можливе тільки на почуттях взаємної любові та поваги, взаєморозуміння та взаємодопомоги, що є морально-правовою основою шлюбу, при наявності бажання обох сторін, суд вважає за можливе шлюб між сторонами розірвати, оскільки підстави для його збереження відсутні, на що було вказано вище в рішенні.

Відповідач не просила повернути їй дошлюбне прізвище, а тому після розірвання шлюбу прізвище відповідача залишити « ОСОБА_6 ».

Щодо вимоги про поділ майна подружжя, суд зазначає таке.

За ч.2 ст.3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

За ч.1 ст.61 СК України, об`єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту.

Як роз`яснено в п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року за № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки, земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби, грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі, грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Спільною сумісною власністю подружжя , що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом виключені з цивільного обороту, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Згідно зі ст.63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

За ст.71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Суд враховує правову позицію висловлену в постанові Верховного Суду від 12 січня 2022 року в справі № 646/7463/16-ц (провадження № 61-17601св20), де зазначено, що якщо майно придбане під час шлюбу, то реєстрація прав на нього, в даному випадку на квартиру, лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч.4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Таким чином, оцінюючи подані докази в їх сукупності, визнання позову відповідачем, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення та за позивачем ОСОБА_1 слід визнати право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Щодо судових витрат.

При зверненні до суду з вказаним позовом позивач сплатив судовий збір у розмірі 2422 грн. 40 коп., що підтверджується матеріалами справи.

Згідно ч.2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі задоволення позову - на відповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

За таких обставин, суд вважає, що з відповідача слід стягнути на користь позивача судові витрати у виді судового збору в сумі 1211,20 грн., тобто 50 % від суми судового збору, яку сплатив позивач при поданні до суду позовної заяви, а іншу частину судового збору 1211,20 грн. повернути з державного бюджету.

На підставі викладеного і керуючись ст. 12, 13, 76, 77, 81, 142, 206, 265, 268, 273, 354 ЦПК України,

У Х В А Л И В :

Позов задовольнити.

Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 20 березня 1996 року у виконавчому комітеті Острійківської сільської ради Білоцерківського району Київської області, актовий запис № 2 - розірвати.

Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_3 ) право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , в порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя,.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_3 ) судові витрати по справі (50 % від суми судового збору) - 1211,20 грн (одна тисяча двісті одинадцять гривень двадцять копійок).

Повернути ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_3 ) із спеціального фонду Державного бюджету України 1 211 грн. 20 коп. (одна тисяча двісті одинадцять гривень двадцять копійок) сплаченого ним судового збору, згідно квитанції до платіжної інструкції на переказ готівки №N13FH4672M про сплату 2111,20 грн.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_4 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_5 .

Повний текст рішення суду, з урахуванням ч. 3 ст. 124 , ч. 6 ст. 259 ЦПК України, виготовлено 24 березня 2025 року.

Суддя О. Я. Ярмола