Справа № 466/6587/24
Провадження № 2/466/1235/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 березня 2025 року м.Львів

Шевченківський районний суд м.Львова

у складі : головуючого-судді Білінської Г.Б.

при секретарі Ханас С.О.

за участю позивача ОСОБА_1

представника позивача Гаталяка М.Я.

представника відповідача Грабовського В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Львівської обласної прокуратури, ОСОБА_2 , державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління про звільнення майна з-під арешту,-

встановив :

Позивач ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Гаталяк М.Я., звернувся в суд з позовом, у якому просить скасувати арешт із належного йому на праві власності будинку АДРЕСА_1 та визнати за ним право власності на вказане нерухоме майно.

В обгрунтування вимог покликається на те, що йому на праві приватної власності належить будинок АДРЕСА_1 . В межах кримінального провадження, процесуальне керівництво у якому здійснювалось Львівською обласною прокуратурою, стосовно ОСОБА_2 державним виконавцем був накладений помилково арешт на будинок, який до обвинуваченого не має жодного відношення, а належить позивачу. Відомості про арешт його майна були внесені в Єдиний реєстр заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. Оскільки дане обтяження порушує права позивача, як власника будинку, просить суд зняти арешт та визнати право власності позивача на вказане нерухоме майно.

У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали та дали пояснення, аналогічні змісту позову.

Представник Львівської обласної прокуратури за довіреністю Грабовський В.В. у судовому засіданні просив відмовити в частині позовних вимог до Львівської обласної прокуратури, мотивуючи тим, що оскільки арешт на нерухоме майно не накладався Львівською обласною прокуратурою, а звернення майна в порядку конфіскації в дохід держави не відноситься до повноважень прокуратури, Львівська обласна прокуратура є неналежним відповідачем у справі.

Відповідач - державний виконавець Шевченківського ВДВС у м.Львові у судове засідання не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про день та час розгляду справи судом.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про день та час розгляду справи судом.

Заслухавши доводи учасників процесу, дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що в матеріалах справи достатньо доказів для розгляду справи без участі інших учасників справи.

Суд, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного наданого доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. При цьому, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення.

В судовому засіданні встановлено, що позивачу ОСОБА_1 на праві приватної власності належить будинок АДРЕСА_1 , що стверджується відомостями із Державного реєстру речових прав.

У кримінальній справі №1-312/2000 вироком Шевченківського районного суду м.Львова ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.140 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна.

В порядку виконання вироку в частині конфіскації майна постановою державного виконавця Шевченківського ВДВС у м.Львові від 28.07.2000 р. накладено арешт на будинок АДРЕСА_1 , де ОСОБА_2 фактично проживав, однак вказане майно засудженому не належало на праві власності.

Позивач пояснив у судовому засіданні, що про накладення арешту на належне нерухоме майно, йому стало відомо лише у червні 2024 року, тому він не оскаржував постанову державного виконавця.

З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна вбачається, що на день розгляду даної справи існує обтяження на нерухоме майно ОСОБА_1 - будинок АДРЕСА_1 .

Із повідомлення Шевченківського ДВС у м.Львові - виконавче провадження знищено, а відтак неможливо встановити причини накладення арешту на майно, яке належить позивачу.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно зі ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

У відповідності до статті 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно з ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свободкожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна.

У відповідності до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України передбачає, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Згідно з ч. 1 ст. 174 КПК України підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. П орядок скасування арешту майна, що накладений в межах кримінального провадження, встановлено статтею 174 КПК України 2012 року, і відповідно підлягає розгляду за правилами кримінального судочинства. Проте, арешт на майно було накладено не ухвалою слідчого судді, а постановою державного виконавця в порядку виконання вироку. Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених ст. 82 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно з принципом диспозитивності, встановленим ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Суду не подані докази того, що позивач є учасником кримінального провадження, в рамках якого було накладено арешт на належну йому земельну ділянку. Крім того, судом не встановлено, а відповідачами не доведено наявність підстав для продовження існування заходу забезпечення у виді арешту будинку, який не належить засудженому. Таке обтяження на нерухоме майно позивача порушує права останнього, як власника, на право вільного володіння, користування та розпорядження належним йому майном, тому позов в частині зняття арешту з будинку підлягає до задоволення.

Щодо пред`явлення позову до Львівської обласної прокуратури слід зазначити наступне.

Арешт на майно був накладений державним виконавцем в порядку виконання вироку в частині конфіскації майна стосовно ОСОБА_2 , який не був власником спірного майна.

Ст. 3 Конституції України закріплює принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність.

У разі втручання в майнові права особи повинно відбуватися з дотриманням трьох критеріїв, за якими слід оцінювати захід втручання на предмет його сумісності з гарантіями ст.1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям (рішення Європейського Суду з прав людини у справах «Щокін проти України», «Сєрков проти України»).Більш того, згідно позиції Європейського Суду з прав людини, яку він виклав у рішенні в справі «Стретч проти Сполученого Королівства», де вказав на те, що особа суб`єкт приватного права, не повинен відповідати за помилки державних органів при виконанні ними своїх повноважень, а державні органи не можуть вимагати повернення в попередній стан, посилаючись на те, що вони при виконанні своїх повноважень припустилися помилки.

Відповідно п.33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» містить роз`яснення, що застосовуючи положення статті 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння.

Судом встановлено, що арешт на нерухоме майно, власником якого є позивач, накладений державним виконавцем в порядку виконання вироку стосовно іншої особи ,яка жодного відношення до спірного майна не мала, безпідставно. Львівська обласна прокуратура здійснювала процесуальне керівництво у кримінальному провадженні на стадії досудового розслідування та судового розгляду, та не мала відношення до виконання вироку.

Відтак, суд прийшов до переконання, що Львівська обласна прокуратура є неналежним відповідачем у справі, тому в частині позову до даного відповідача слід відмовити.

На підставі ст.ст.16, 317, 319, 391, 392 ЦК України, керуючись ст.ст.4,7,12,13,76,81-84,89,95,141,258-259,264,265,354 ЦПК України, суд,-

ухвалив:

Позов задоволити частково.

Зняти арешт із нерухомого майна, що належить ОСОБА_1 , а саме: будинку АДРЕСА_1 , накладений постановою державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції від 28.07.2000 р., з подальшим виключенням відповідного запису про такий арешт з Єдиного реєстру заборон відчудження об`єктів нерухомого майна.

В частині позовних вимог до Львівської обласної прокуратури відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Г. Б. Білінська