Справа № 335/4971/24
Провадження №: 2/752/1566/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2025 року Голосіївський районний суд міста Києва в складі головуючої судді Митрофанової А.О., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова група «Оберіг» про стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат, -

У С Т А Н О В И В :

У травні 2024 року ОСОБА_1 через підсистему «Електронний суд» звернувся до Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя з позовом до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова група «Оберіг» (далі - ТДВ «СГ «Оберіг», Товариство) про стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат у загальному розмірі 31060,30 грн.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що належний позивачу автомобіль Renault Megane, д.н.з. НОМЕР_1 , був пошкоджений у результаті ДТП унаслідок зіткнення з автомобілем Skoda Fabia, д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_2 , вина якого установлена постановою Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 05 серпня 2022 року у справі №335/4271/22. Оскільки цивільно-правова відповідальність другого учасника ДТП за шкоду, завдану третім особам при керуванні вищевказаного автомобіля, була застрахована у відповідача згідно з полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власних наземних транспортних засобів №ЕР-206552909, то ТДВ «СГ «Оберіг» було зобов`язане відшкодувати завдану шкоду у порядку, визначеному Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» №1961-IV від 01.07.2004 (далі - Закон №1961-ІV). Подану позивачем заяву про страхове відшкодування від 26.09.2022 відповідач отримав 07.10.2022.

Однак, попри установлений вимогами пункту 36.2 статті 36 вказаного Закону №1961-ІV обов`язок здійснити виплату страхового відшкодування не пізніше 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування, ТДВ «СГ «Оберіг» виконало своє грошове зобов`язання перед позивачем в сумі 52194,51 грн лише 14.03.2024 після прийняття Запорізьким апеляційним судом постанови від 06 лютого 2024 року по справі №335/7317/22. У вказаній судовій справі апеляційний суд відхилив наведені відповідачем розрахунки і стягнув суму страхового відшкодування згідно з наданим позивачем висновком транспортно-товарознавчого дослідження №25/10/22 від 28.10.2022, який був отриманий відповідачем 30.11.2022 разом із позовною заявою.

Таким чином, оскільки ТДВ «СГ «Оберіг» отримало від позивача заяву про виплату страхового відшкодування і увесь пакет необхідних документів, здійснення такого відшкодування повинно було бути здійснене у визначений пунктом 36.2 статті 36 Законом №1961-ІV строк, тобто не пізніше 05.01.2023, але фактично Товариство виконало свій обов`язок зі сплати страхового відшкодування лише 14.03.2024, позивач уважав за доцільним стягнути з відповідача також і передбачені статтею 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) 3% річних у розмірі 1856,69 грн, інфляційні втрати в сумі 3037,72 грн, а також 26165,89 грн пені, у розмірі визначеному пунктом 36.5 статті 36 Закону №1961-ІV.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 06 травня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 до ТДВ «СГ «Оберіг» про стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат було передано за територіальною підсудністю до Голосіївського районного суду міста Києва.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.06.2024 для розгляду цивільної справи №335/4971/24 визначено суддю Голосіївського районного суду міста Києва Митрофанову А.О.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 17 червня 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, запропоновано відповідачу у 15-денний строк з дня вручення копії цієї ухвали суду подати суду відзив на позов.

08.07.2024 на адресу суду через підсистему «Електронний суд» від відповідача ТДВ «СГ «Оберіг» надійшов відзив на позовну заяву, поданий представником Стецюрою О.В. , у якому остання заперечувала проти позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі та просила суд відмовити у їх задоволенні.

В обґрунтування своїх заперечень відповідач посилався на те, що він отримав від позивача заяву на виплату страхового відшкодування лише 07.10.2022 та відповідно останнім днем для прийняття рішення по страхові справі було 05.01.2023. Однак, 10.11.2022 позивач, не дочекавшись строку для прийняття відповідачем рішення по страховій справі в 90 днів від дати отримання заяви, звернувся з позовною заявою до суду. Тому, виключно позивач, передчасно звернувшись до суду, самостійно вчинив дії, які припинили перебіг строку для прийняття рішення по страховій справі до дати, коли страховику стане відомо про набрання законної сили рішенням по справі №335/7317/22. Таким чином, ТДВ «СГ «Оберіг» жодним чином не порушувало права, свободи та інтереси позивача, адже саме останній, нехтуючи положеннями спеціального законодавства безпідставно та передчасно звернувся до суду, у зв`язку із чим пред`явлені вимоги до відповідача є необґрунтованими та безпідставними.

Вказував, що згідно положень абзацу 4 пункту 36.2 статті 36 Закону №1961-ІV, якщо дорожньо-транспортна пригода розглядається в цивільній, господарській або кримінальній справі, перебіг цього строку припиняється до дати, коли страховику стало відомо про набрання рішенням у такій справі законної сили. 16.02.2024 до електронного кабінету відповідача в підсистемі «Електронний суд» надійшла копія постанова Запорізького апеляційного суду від 06 лютого 2024 року. Відповідно, керуючись положеннями згаданої норми, ТДВ «СГ «Оберіг» поновило строки розгляду страхової справи та 14.03.2024 сплатило суму страхового відшкодування на користь позивача у розмірі 52194,51 грн.

Окрім того, відповідач не мав заборгованості перед позивачем, оскільки по згаданій справі про здійснення страхового відшкодування не було узгоджено розміру страхового відшкодування, а тому враховуючи, що спір розглядався у судовому порядку, то рішення про здійснення страхового відшкодування приймалося на підставі вже судового рішення. Тобто, позовні вимоги під час розгляду цивільної справи №335/7317/22 були спірними, вони не були узгодженими, а тому не були заборгованістю відповідача перед позивачем, і лише після набрання чинності судовим рішенням стали встановленою заборгованістю. У зв`язку із чим, підстави для стягнення з ТДВ «СГ «Оберіг» пені, 3% річних та інфляційних втрат відсутні.

10.07.2024 на адресу суду надійшла відповідь на відзив, подана представником позивача - Тивоненком Д.Р. , де останній повністю не погодився із доводами відповідача, викладеними у відзиві на позовну заяву. Зазначив, що посилання відповідача про передчасне звернення позивача до суду із позовом про стягнення страхового відшкодування жодним чином не стосується суті заявлених у цій справі вимог. А саме, представник позивача звертав увагу на те, що ОСОБА_1 був змушений звернутися із позовом до суду саме унаслідок поведінки ТДВ «СГ «Оберіг», яке спочатку повідомленням у месенджері сповістив про погодження виплати в сумі 31321,07 грн, а потім відмовив у задоволенні двох адвокатських запитів щодо надіслання документальних підтверджень здійсненого відповідачем розрахунку. При цьому, з наданих відповідачем у справі №335/7317/22 документів було встановлено, що документальних підтверджень повідомленої ним у месенджері суми не існує, а у поданому до суду відзиві відповідач вже зазначав, що належною до виплати сума страхового відшкодування є в розмірі 35622,29 грн. Тобто, відповідач повідомив свідомо хибну суму страхового відшкодування і намагався приховати факт хибності розрахунку, тому, звернення позивача до суду було реалізацією його конституційного права та не було передчасним. У межах установлених Законом №1961-ІV строків ТДВ «СГ «Оберіг» не виплатило навіть тієї суми, яку сам називав належною.

Також, представник позивача у поданій відповіді зауважив, що відповідач мав увесь необхідний пакет документів для здійснення виплати страхового відшкодування у встановлені Законом №1961-ІV строки та у розмірі 52194,51 грн, що була визначена судовим експертом та отримана страховиком разом із позовною заявою у справі №335/7317/22. При цьому, представник назвав хибними доводи відповідача щодо зупинення строку виплати страхового відшкодування на підставі абзацу 4 пункту 36.2 статті 36 Закону, адже вказаною нормою передбачено припинення перебігу строку у випадку саме розгляду судової справи саме щодо дорожньо-транспортної пригоди, а не вимог потерпілої особи щодо стягнення суми страхового відшкодування.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від19 березня 2025 року у задоволенні клопотання ТДВ «СГ «Оберіг», поданого представником Стецюрою О.В. , про розгляд справи за правилами загального позовного провадження було відмовлено.

Надалі, відповідач своїм правом на подання до суду заперечень щодо відповіді на відзив не скористався.

Згідно вимог частини тринадцятої статті 7 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У відповідності до вимог частини восьмої статті 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться.

Положеннями статті 174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи.

Суд, вивчивши подані сторонами заяви по суті спору та дослідивши наявні матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню з огляду на таке.

Положеннями статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому,що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (стаття 13 ЦПК України).

Відповідно до приписів статті 12 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Звертаючись до суду із позовом у цій справі, позивач ОСОБА_1 посилався на той факт, що належний йому транспортний засіб Renault Megane, д.н.з. НОМЕР_1 , був пошкоджений у результаті дорожньо-транспортної пригоди унаслідок зіткнення з автомобілем Skoda Fabia, д.н.з. НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_2 , вина якого встановлена постановою Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 05 серпня 2022 року. Оскільки, цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 за шкоду, завдану третім особам, при керуванні вказаним вище автомобілем, була застрахована у відповідача - ТДВ «СГ «Оберіг», позивач у встановленому законом порядку звернувся до нього із відповідною заявою про виплату страхового відшкодування. Однак, в порушення приписів пункту 36.2 статті Закону №1961-ІV відповідачем було допущено значне прострочення виплати страхового відшкодування (грошового зобов`язання), яке було сплачене лише 14.03.2024 та на виконання постанови Запорізького апеляційного суду від 06 лютого 2024 року у цивільній справі №335/7317/22, в той час, як за приписами вищевказаної норми відповідач зобов`язаний був здійснити таку виплату не пізніше 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування, тобто не пізніше 05.01.2023. У зв`язку із простроченням виконання грошового зобов`язання, на переконання позивача, з відповідача на його користь згідно пункту 36.5 статті 36 Закону №1961-ІV та статті 625 ЦК України підлягають стягненню пеня, 3% річних та інфляційні втрати за період, починаючи із дати прострочення виконання грошового зобов`язання.

Так, судом установлено, що постановою Запорізького апеляційного суду від 06 лютого 2024 року у цивільній справі №335/7317/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ТДВ «СГ «Оберіг» про стягнення матеріального збитку, завданого унаслідок дорожньо-транспортної пригоди та моральної шкоди, було частково задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_1 , скасовано рішення Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 10 травня 2023 року та ухвалено нове судове рішення про часткове задоволення позову. Стягнуто на користь ОСОБА_1 з ТДВ «СГ «Оберіг» вартість відновлювального ремонту транспортного засобу у розмірі 52194,51 грн, а також судовий збір у розмірі 416 грн та витрати на правничу допомогу у розмірі 11505 грн. Стягнуто на користь ОСОБА_1 з ОСОБА_2 на відшкодування моральної шкоди 5000 грн та судовий збір у розмірі 1984,80 грн. Іншу частину позовних вимог залишено без задоволення.

Вказана постанова апеляційного суду в силу вимог статті 384 ЦПК України набрала законної сили у день її ухвалення, тобто 06.02.2024.

Відповідно до частини 4 статті 82 ЦПК обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили.

Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішення у такій справі правовідносини.

Суб`єктивними межами є те, що у двох справах беруть участь одні й ті самі особи чи їх правонаступники, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Об`єктивні межі стосуються обставин, встановлених рішенням суду.

Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються такі умови: обставина встановлена судовим рішення; судове рішення набрало законої сили; у справі беруть участь ті самі особи, які брали участь у попередній справі, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Не потребують доказування обставини, встановлені рішення суду, тобто ті обставини, щодо яких мав місце спір і які були предметом судового розгляду. Не має преюдиційного значення оцінка судом конкретних обставин справи, які сторонами не оспорювалися, мотиви судового рішення, правова кваліфікація спірних відносин. Преюдиційне значення можуть мати ті факти, щодо наявності або відсутності яких виник спір, і які, зокрема зазначені у резолютивній частині рішення.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2018 року у справі №917/1345/14 (провадження №12-144гс18) зазначила, що преюдиційне значення у справі надається обставинам, установленим судовим рішенням, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиційне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особи, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиційні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.

Суть преюдиції полягає і в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку (див. постанову Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі №753/11000/14-ц /провадження №61-11сво17/).

Отже, оскільки в межах судової справи №335/7317/22, предметом спору якої, зокрема, було стягнення з ТДВ «СГ «Оберіг» на користь ОСОБА_1 суми страхового відшкодування, то установлені у цій справі постановою Запорізького апеляційного суду від 06 лютого 2024 року обставини мають преюдиційне значення для вирішення спору у справі, що розглядається, зважаючи на предмет її спору та склад учасників справи.

Зі змісту описової та мотивувальної частини вказаної вище постанови Запорізького апеляційного суду від 06 лютого 2024 року убачається, що судом було установлено такі факти:

«Судом першої інстанції встановлено, що 12.07.2022 року у м. Запоріжжя, на пр.Маяковського, 19 сталась дорожньо-транспортна пригода за участі автомобілів RENAULT MEGANE, д.н.з. НОМЕР_1 , що належить на праві власності позивачу відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 , Volkswagen Transporter, д.н.з. НОМЕР_5 та SKODA FABIA р.н. НОМЕР_2 , під керуванням відповідача-1.

Внаслідок ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження, а їх власникам завдано матеріальних збитків.

Вина відповідача ОСОБА_2 у вказаній ДТП встановлена Орджонікідзевським районним судом м.Запоріжжя згідно з Постановою від 05.08.2022 року у справі №335/4271/22. та відповідно до частини 4 статті 82 ЦПК України не підлягають доказуванню.

На момент ДТП цивільно-правова відповідальність особи, яка визнана винуватою у ДТП була застрахована у Товаристві з додатковою відповідальністю «Страхова група «ОБЕРІГ» згідно з Полісом № EP-206552909, яким передбачено ліміт відповідальності 130000 грн., розмір франшизи 2500,00 грн..

Франшиза в розмірі 2500 грн. сплачена ОСОБА_2 на користь позивача, що сторонами не заперечується.».

На підтвердження точної дати отримання відповідачем заяви позивача про виплату страхового відшкодування, в матеріали справи надана копія заяви ОСОБА_1 від 26.09.2022, у якій останній, зокрема, повідомив ТДВ «СГ «Оберіг» про виниклу дорожньо-транспортну пригоду за участі застрахованого відповідачем транспортного засобу Skoda Fabia, д.н.з. НОМЕР_3 , про установлену судовим рішенням вину водія вказаного транспортного засобу, а також про розмір вартості відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу та відповідно просив здійснити перерахування суми страхового відшкодування на банківські реквізити.

З вказаної копії заяви не убачається підтвердження щодо дати її направлення на адресу відповідача або дати безпосередньої подання останньому.

Втім, згідно наданої суду копії відзиву на позовну заяву, поданого ТДВ «СГ «Оберіг» в межах цивільної справи №335/7317/22, представник Товариства підтверджував факт отримання вказаної вище заяви 07.10.2022.

При цьому, за змістом указаного відзиву відповідач також вказував, що наданий позивачем рахунок-фактура №Н320000077 від 22.08.2022 не міг стати підґрунтям для здійснення розрахунку розміру страхового відшкодування в розумінні положень Закону №1961-ІV. Посилався на те, що поданий у подальшому разом із позовною заявою висновок транспортного-товарознавчого дослідження №25/10/22 від 28.10.2022 містив ряд недоліків та відповідно не міг підтвердити обґрунтованість заявленої до стягнення суми страхового відшкодування.

Також, убачається, що відповідач до поданого в межах справи №335/7317/22 відзиву на позовну заяву долучав копію звіту про оцінку транспортного засобу №116322 від 13.12.2022, де у відзиві посилався на те, що за вказаним звітом вартість відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу Renault Megane, д.н.з. НОМЕР_1 , з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу та ПДВ, становила 41610,78 грн. У зв`язку із чим наголошував, що відповідно до абзацу 2 пункту 36.2 статті 36 Закону №1961-ІV оцінена шкода зменшується на податок та додану вартість та франшизу, що становитиме 35622,29 грн.

На підтвердження факту ведення із відповідачем переписки щодо виплати страхового відшкодування ОСОБА_1 надав суду роздруківку скріншоту вхідних смс-повідомлень.

За змістом описової та мотивувальної частини постанови Запорізького апеляційного суду від 06 лютого 2024 року у цивільній справі №335/7317/22 судом під час розгляду вказаної справи також установлено, таке:

«Натомість судом першої інстанції встановлено та не заперечується сторонами, що на час розгляду справи як у суді першої інстанції, так і при апеляційному розгляді позивач не отримав страхове відшкодування взагалі.

На запит апеляційного суду страховик - Товариство з додатковою відповідальністю «Страхова група «ОБЕРІГ» повідомило, що остаточно сума відшкодування не визначена, рішення про перерахування будь-якої грошової суми на відшкодування шкоди позивачеві не прийнято.».

Згідно із частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статті 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), і страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Статтею 988 ЦК України передбачено, що страховик зобов`язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату, у строк встановлений договором.

Згідно з вимогами статті 990 ЦК України страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката). Страховий акт (аварійний сертифікат) складається страховиком або уповноваженою ним особою у формі, що встановлюється страховиком.

Як передбачено положеннями статті 992 ЦК України, у разі несплати страховиком страхувальникові або іншій особі страхової виплати страховик зобов`язаний сплатити неустойку в розмірі, встановлену договором або законом.

Відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно із спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» №1961-IV від 01.07.2004.

Так, згідно з положеннями пункту 2.1 статті 2 Закону №1961-ІV відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України, Законом України «Про страхування», цим та іншими законами України і нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них. Якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону.

Зокрема статтею 3 Закону №1961-ІV передбачено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників.

Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону №1961-ІV).

За статтею 6 вказаного Закону страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Статтею 22 Закону №1961-ІV визначено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує в установленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Шкодою, заподіяною в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, є шкода, пов`язана, зокрема з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу (стаття 28 Закону №1961-ІV).

Пунктом 35.1 ст. 35 Закону №1961-ІV встановлено, що для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування.

Відповідно до абзацу першого пункту 36.1 статті 36 Закону №1961-ІV страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку.

Пунктом 36.2 статті 36 вказаного Закону визначено, що страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний: у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його; у разі невизнання майнових вимог заявника або з підстав, визначених статтями 32 та/або 37 цього Закону, - прийняти вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати).

Отже, прострочення виплати страхового відшкодування у відповідача настає на 91 день - з дня отримання страховиком саме заяви про виплату страхового відшкодування

У відзиві на позов відповідач мотивує зупинення строків виплати страхового відшкодування, посилаючись на положення пункту 36.2. статті 36 Закону №1961-ІV, відповідно до яких передбачено, що якщо дорожньо-транспортна пригода розглядається в цивільній, господарській, кримінальній справі, перебіг цього строку припиняється до дати, коли страховику стало відомо про набрання рішенням у такій справі законної сили. Вказував на те, що у спірних правовідносинах тримісячний строк поновився з 16.02.2024, а саме із дати коли відповідачу надійшла постанова Запорізького апеляційного суду від 06 лютого 2024 року по справі №335/731/22, якою з нього на користь позивача було стягнуто страхове відшкодування у розмірі 52194,51 грн.

Однак, суд не погоджується із такими доводами відповідача щодо невиконання ним свого обов`язку із прийняття мотивованого рішення про здійснення страхового відшкодування із його виплатою або ж відмови у його виплаті, оскільки пунктом 36.2 статті 36 Закону №1961-IV визначено підставу припинення здійснення страхового відшкодування у разі, якщо ДТП розглядається в цивільній, господарській або кримінальній справі.

Тобто, строк виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) призупиняється лише за умови, якщо у суді розглядається справа стосовно встановлення вини учасника дорожньо-транспортної пригоди, а не її цивільно-правових наслідків.

У спірних правовідносинах вина завдавача шкоди, цивільно-правова відповідальність якого була застрахована відповідачем, установлена постановою Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 05 серпня 2020 року, дорожньо-транспортна пригода була розглянута, вина учасника ДТП установлена, а отже при розгляді заяви позивача про виплату страхового відшкодування, яку ТДВ «СК «Оберіг» отримало 07.10.2022, у останнього не було підстав для застосування абзацу 4 пункту 36.2 статті 36 Закону №1961-IV.

Тобто, пункт 36.2 статті 36 Закону №1961-ІV встановлює обов`язок страховика виплатити страхове відшкодування не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування, та не дає право страховику на розтермінування виплати страхового відшкодування поза межами 90-денного строку з моменту отримання заяви про виплату страхового відшкодування.

Судом установлено, що ТДВ «СГ «Оберіг» отримало подану ОСОБА_1 заяву про страхове відшкодування - 07.10.2022.

Вказана заява містила усі необхідні відомості та перелік необхідних додатків, що визначені вимогами статті 35 Закону №1961-ІV, а будь-яких обґрунтувань щодо неналежного оформлення вказаної заяви та доданих до неї обов`язкових додатків відповідачем у поданих до суду заявах по суті спору не наведено.

05.01.2023 минув строк 90 днів для прийняття відповідачем відповідного рішення стосовно виплати страхового відшкодування у порядку, визначеному пунктом 36.2 статті 36 Закону №1961-ІV.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 06 лютого 2024 року у справі №335/7317/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ТДВ «СГ «Оберіг» про стягнення матеріального збитку, завданого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та моральної шкоди, було встановлено той факт, що страховик виконав свій обов`язок щодо врегулювання страхової події та визначення розміру збитку. Натомість, на час розгляду вказаної справи, як у суді першої, так і при апеляційному розгляді позивачу не здійснив виплату страхового відшкодування взагалі.

З поданого ТДВ «СГ «Оберіг» в межах зазначеної вище цивільної справи №335/7317/22 відзиву на позовну заяву убачається, що Товариство посилалось на необґрунтованість наданого ОСОБА_1 разом із заявою на виплату страхового відшкодування рахунку-фактури №Н320000077 від 22.08.2022. Втім, на спростування заявленого позивачем розміру страхового відшкодування подав до суду копію звіту №116322 від 13.12.2022, за яким вартість відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу позивача RENAULT MEGANE, д.н.з. НОМЕР_1 , з урахування коефіцієнту фізичного зносу та ПДВ була визначена у розмірі 41610,78 грн.

Тобто, в межах 90 денного строку з дня отримання від позивача заяви на виплату страхового відшкодування, відповідач визначив розмір страхового відшкодування, однак, не здійснив жодних дій, направлених на його виплату позивачу.

Також, в ході розгляду даної справи відповідач не надав суду доказів стосовно такого, яке саме ним на вимогу приписів статті 36.2 Закону №1961-ІV було прийняте вмотивоване рішення щодо розгляду заяви ОСОБА_1 та у якому розмірі ним було визнано вимоги останнього.

Сума страхового відшкодування була сплачена відповідачем лише 14.03.2024 після набрання постановою Запорізького апеляційного суду від 06 лютого 2024 року законної сили та після постановлення цим судом ухвали про відмову у задоволенні заяви ТДВ «СГ «Оберіг» про виправлення описок в резолютивній частині зазначеної постанови апеляційного суду.

За приписами пункту 36.5 статті 36 Закону №1961-ІV за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня.

Відповідно до норми пункту 36.2 статті 36 вказаного Закону відлік строку, протягом якого страховик повинен прийняти рішення про виплату страхового відшкодування, починається з дня отримання від потерпілої особи заяви про страхове відшкодування. Отже, нарахування пені за прострочення строку виплати страхового відшкодування можливе після спливу 90 днів з моменту отримання страховиком заяви про виплату страхового відшкодування.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

За змістом статтей 524, 533-535, 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки суду узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі №758/1303/15-ц.

У постанові від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц Велика Палата Верховного Суду вказала, що приписи статті 625 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання, так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання.

У постановах Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року у справі №452/3519/15 (провадження №61-14973св18), від 27 січня 2021 року в справі №337/5617/19 (провадження №61-8564св20) зазначено, що правовідносини з виплати страхового відшкодування, які склалися між сторонами у справі на підставі договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, є грошовим зобов`язанням.

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Відповідач в порушення норм пункту 36.2 статті 36 Закону №1961-ІV у встановлений цим законом строк, а саме - не пізніше 05.01.2023, не прийняв рішення про здійснення страхового відшкодування або вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування, страхове відшкодування не виплатив, письмове повідомлення про прийняте рішення позивачу не направив.

Оскільки страхове відшкодування одержано позивачем лише 14.03.2024, позивач має право на стягнення з відповідача пені за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування з вини відповідача, тобто за період з 06.01.2023 до 13.03.2024. Сума розрахунку часу заборгованості починається з 06.01.2019 (91-ий день після звернення позивача із заявою про виплату страхового відшкодування) по 13.03.2024 (день виплати страхового відшкодування є 14.03.2024).

З урахуванням тієї обставини, що відповідач прострочив виплату страхового відшкодування, позивач також має право стягнути з відповідача інфляційні втрати та три проценти річних відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України за вказаний вище період.

Таким чином, позивач має право стягнути з відповідача пеню за прострочення виплати страхового відшкодування в сумі 26165,89 грн, інфляційні втрати в сумі 3037,72 грн, 3% річних в сумі 1856,69 грн, відповідно до наданого позивачем розрахунку, який перевірено судом, не спростовано відповідачем та покладено в основу судового рішення.

Відповідно до статті 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з положеннями статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на викладене, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, зважаючи на те, що відповідачем у відзиві доводи позивача не спростовано, суд дійшов висновку, що позов є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі.

Згідно вимог статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат.

Тому, відповідно до вимог частини першої статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 968,96 грн.

Що стосується вимоги про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, то суд зазначає наступне.

Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009.

Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.

Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини.

Пунктом 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 (у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_8 щодо офіційного тлумачення положень статті 59 Конституції України (справа про право на правову допомогу) передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Згідно з частиною другою статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до вимог частин третьої, четвертої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України).

Таким чином, склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмету доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного суду викладеної у Постанові від 02 вересня 2020 року у справі 329/766/18.

За приписами частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до вимог частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Позивачем у позовній заяві було заявлено вимогу про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу.

При цьому, у позовній заяві позивач зазначив, що орієнтовний розмір витрат, пов`язаних з правничою допомогою (враховуючи можливе оскарження ухваленого судового рішення у цій справі до судів вищих інстанцій) становить 25500 грн. Наголошував, що фактичний розмір понесених витрат підтверджується відповідними доказами, у тому числі договором та актами наданих послуг.

Так, на підтвердження надання правової допомоги представником позивача надано: копію договору про надання професійної правничої допомоги №24/10 від 24.10.2022, укладеного між позивачем та Адвокатським бюро «Данила Тивоненка «Пріоритет»; копію додатку №3 до вказаного договору від 25.04.2024 з переліком та вартістю послуг за договором; копію акту №6 від 30.04.2024 щодо надання послуг до договору №24/10 від 24.10.2022; копію ордера серії АР №1174079 від 30.04.2024.

За змістом наданої суду копії договору №24/10 від 24.10.2022 про надання професійної правничої допомоги, укладеного між АБ «Данила Тивоненка «Пріоритет» та ОСОБА_1 , убачається, що клієнт доручив, а адвокатське бюро взяло на себе зобов`язання надавати правничу допомогу клієнту усіма законними методами та способами для захисту та відновлення порушених, оспорюваних та/або невизнаних прав і законних інтересів клієнта, а останній зобов`язався сплатити гонорар (винагороду) за надану правничу допомогу та компенсувати фактичні витрати адвокатського бюро.

Відповідно до пункту 1.2, 2.1 та 5.1 вказаного договору було передбачено, що від імені адвокатського бюро діє керуючий та адвокат Тивоненко Д.Р., свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю №ЗП 001616, видане Радою адвокатів Запорізької області 29.03.2018. Доручення клієнта і обсяг правничої допомоги (перелік робіт і послуг), що надається адвокатським бюро, визначається в укладених між сторонами додатках до цього договору.

Розмір гонорару адвокатського бюро, а також умови і порядок його сплати визначається у додатках до цього договору.

Згідно наданого суду додатку №3 від 25.04.2024 до договору №24/10 від 24.10.2022 про надання професійної правничої допомоги, підписаного позивачем та АБ «Данила Тивоненка «Пріоритет», останніми було визначено наступний перелік та вартість послуг за договором щодо надання професійної правничої допомоги у справі щодо стягнення суми пені, 3% річних та інфляційних втрат у зв`язку з простроченням виконання відповідачем грошового зобов`язання з виплати страхового відшкодування у сумі 52194,51 грн, а саме: 1) консультація щодо можливості та доцільності звернення до суду - 3 години, гонорар - 3000 грн; 2) складання позовної заяви - 5 годин, гонорар - 5000 грн; 3) підготовка до подачі позову до канцелярії суду (у тому числі - роздрукування позову, добірка та сканування письмових доказів для додавання до позову, завіряння копій документів) - 2 години, гонорар - 2000 грн; 4) представництво інтересів клієнта у суді в одному судовому засіданні, незалежно від тривалості засідання та його виду - 2000 грн; 5) перегляд справи в суді апеляційної інстанції від 6000 грн; 6) перегляд справи у Верховному Суді - від 7000 грн. Порядок сплати гонорару визначено у безготівкову переказі або готівкою, протягом 30 робочих днів з моменту набрання законної сили рішенням по справі, за умови надання адвокатом клієнту документальних підтверджень понесених витрат.

З долученого до справи копії акту №6 від 30.04.2024 щодо надання послуг до Договору №24/10 від 24.10.2022 про надання професійної правничої допомоги убачається, що перелік наданих АБ «Данила Тивоненка «Пріоритет» складає: 1) консультація щодо можливості та доцільності звернення до суду - 3 години, гонорар - 3000 грн; 2) складання позовної заяви - 5 годин, гонорар - 5000 грн; 3) підготовка до подачі позову до канцелярії суду (у тому числі - роздрукування позову, добірка та сканування письмових доказів для додавання до позову, завіряння копій документів) - 2 години, гонорар - 2000 грн; 4) представництво інтересів клієнта у суді в одному судовому засіданні, незалежно від тривалості засідання та його виду - 2000 грн. Загальна сума витрат за вказаним актом складає 12000 грн.

Стороною відповідача заявлено про необґрунтованість та завищення розміру вказаних витрат на професійну правничу допомогу позивача.

Зокрема, у поданому до суду відзиві на позовну заяву ТДВ «СГ «Оберіг» вказувало, що до позовної заяви не було долучено детального опису виконаних робіт з зазначенням витраченого часу, що у свою чергу позбавляє можливості суд та відповідача визначити витрачений час на його підготовку. Також, з огляду на складність справи та наданий адвокатом обсяг послуг, затрачений ним час на підготовку позовної заяви не вимагає значного обсягу юридичної і технічної роботи, тому в даному випадку розмір витрат на професійну правничу допомогу у сумі 25500 грн не відповідає критеріям реальності таких витрат, обґрунтованості та пропорційності до предмета спору у розумінні приписів статті 137 ЦПК України, а їх стягнення становитиме надмірний тягар для останнього, що не узгоджується із принципом розподілу таких витрат.

На переконання відповідача, даний спір для кваліфікованого юриста є спором незначної складності, спірні правовідносини не передбачають дослідженню і застосуванню адвокатом великої кількості законів і підзаконних нормативно-правових актів.

Окрім того, у поданому до суду відзиві, представник відповідача, заперечуючи проти заявленого позивачем розміру витрат на професійну правничу допомогу, звертав увагу суду щодо недобросовісної поведінки позивача (його представника) під час врегулювання страхового випадку, вважав, що виключно дії позивача призвели до затягування розгляду страхової справи у зв`язку із безпідставними та передчасними зверненнями до суду з позовною заявою, без дотримання досудового порядку врегулювання страхової справи.

Наведені в акті наданих послуг від 30.04.2024 кількість годин, затрачених на надання позивачеві правової допомоги, ТДВ «СГ «Оберіг» назвало такими, що не відповідають дійсності. Адже, витрачений час на консультацію клієнта у 3 години не відповідає дійсності, оскільки цей же представник позивача приймав участь у судових засіданнях та готував процесуальні документи по справі №335/7317/22. Складання позовної заяви тривалістю 5 годин насправді не вимагає значного обсягу юридичної та технічної роботи, а заявлені витрати на підготовку до подачі позовної заяви загалом є необґрунтованими, так як позовну заяву у цій справі було подано адвокатом через підсистему «Електронний суд».

Вивчивши наведені сторонами доводи щодо обґрунтованості вимог позивача у частині розміру витрат, понесених ним на професійну правничу допомогу у цій справі, а також дослідивши надані ними докази на підтвердження таких доводів, суд доходить до висновку щодо часткового стягнення витрат на правничу допомогу, виходячи з наступного.

Чинне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Відповідно, суд зазначив, що процесуальним законодавством передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін.

В питанні критеріїв, то у висновках Великої Палати у справі № 755/9215/15-ц суд наголосив, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Також, у пункті 154 рішення ЄСПЛ у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму (аналогічна правова позиція викладена Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду у додаткових постановах від 20 травня 2019 у справі №916/2102/17, від 25 червня 2019 у справі № 909/371/18, у постановах від 05 червня 2019 року у справі № 922/928/18, від 30 липня 2019 року у справі №911/739/15 та від 1 серпня 2019 року у справі № 915/237/18).

В постанові Великої Палати у справі № 910/12876/19, суд зауважив, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини. Разом з тим чинне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Відповідно, суд зазначив, що процесуальним законодавством передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін.

Важливими є також висновки у постановах Верховного Суду у справі № 905/1795/18 та у справі № 922/2685/19, де визначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Зазначені у акті послуги адвоката на представництво інтересів клієнта у суді в одному судовому засіданні (вартість 2000 грн) є абсолютно не підтвердженими, так як дана справа була розглянута судом у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, відповідно судове засідання у справі не призначалось. Тому, вказані витрати не можуть бути стягнуті з відповідача в межах даного судового провадження.

Водночас, суд звертає увагу учасників справи на те, що зазначені в акті надані послуги з підготовки до подачі позовної заяви до канцелярії суду (роздрукування позову, добірка та сканування письмових доказів та завіряння копій документів), на які адвокатом витрачено 2 години з вартістю послуг у 2000 грн, не можуть бути віднесені до правничої допомоги, з огляду на таке.

Так, згідно з вимогами пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правничої допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правничої допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правничої допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

У пункті 9 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» установлено: представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правничої допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону).

Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності є: 1) надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; 2) складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; 3) захист прав, свобод і законних інтересів підозрюваного, обвинуваченого, підсудного, засудженого, виправданого, особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру або вирішується питання про їх застосування у кримінальному провадженні, особи, стосовно якої розглядається питання про видачу іноземній державі (екстрадицію), а також особи, яка притягається до адміністративної відповідальності під час розгляду справи про адміністративне правопорушення; 4) надання правничої допомоги свідку у кримінальному провадженні; 5) представництво інтересів потерпілого під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні; 6) представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами; 7) представництво інтересів фізичних і юридичних осіб, держави, органів державної влади, органів місцевого самоврядування в іноземних, міжнародних судових органах, якщо інше не встановлено законодавством іноземних держав, статутними документами міжнародних судових органів та інших міжнародних організацій або міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; 8) надання правничої допомоги під час виконання та відбування кримінальних покарань; 9) захист прав, свобод і законних інтересів викривача у зв`язку з повідомленням ним інформації про корупційне або пов`язане з корупцією правопорушення.

Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом.

Отже, така послуга як підготовка до подачі позову до канцелярії суду (2000 грн) не може бути віднесена до жодного з видів правничої допомоги, які передбачені в статтях 1, 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». А тому, витрати на здійснення вказаної послуги не можуть бути відшкодовані як витрати на професійну правничу допомогу.

Аналогічна позиція викладена в ухвалі Верховного Суду від 04 листопада 2019 року по справі №9901/264/19.

Також, суд бере до уваги заперечення відповідача стосовно того, що позовна заява було подана представником позивача до суду через підсистему «Електронний суд», вона не роздруковувалась, направлялась на адресу електронного кабінету відповідача.

Що стосується заявленої позивачем іншої частини витрат на професійну правничу допомогу, то з наданих ним доказів убачається, що документально підтвердженими є понесені ним витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 8000 грн, а саме по наданню адвокатом консультацій щодо можливості та доцільності звернення до суду (3000 грн) та безпосередньо на складання позовної заяви (5000 грн).

Втім, виходячи з обставин справи, які склалися у даному випадку, проаналізувавши вартість і обсяг наданих позивачу юридичних послуг та виконаних робіт у даній справі, зважаючи на її складність в контексті пред`явлених вимог та кількість поданих представниками процесуальних документів, категорії спору, обсягу фактично наданих позивачу послуг з правової допомоги та заперечень сторони відповідача в контексті положень частини п`ятої статті 137 ЦПК України, розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, на переконання суду, стягнення судових витрат, понесених позивачем у вказаній справі у розмірі 8000 грн є неспівмірним із складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт в інтересах позивача, а також часом, витраченим на їх виконання, а тому не відповідає критеріям реальності таких витрат, розумності їхнього розміру та справедливості розміру отриманих коштів.

При цьому, визначаючи не співмірність таких витрат, суд бере до уваги характер виниклих між сторонами правовідносин, а також поведінку сторони позивача щодо врегулювання виниклого між сторонами спору та фактичного ініціювання нового судового процесу щодо стягнення з відповідача неустойки за прострочення виконання основного зобов`язання, яке було предметом розгляду у іншій цивільній справі №335/7317/22.

Враховуючи наявність підстав для зменшення розміру суми судових витрат, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 5000 грн у рахунок відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з розглядом справи.

Розмір такого стягнення судових витрат є пропорційним, розумним та справедливим, яке при цьому не порушуватиме права учасника справи на отримання коштів, які він змушений затратити з метою захисту своїх прав та інтересів в суді, а також відповідатиме завданню цивільного судочинства, проголошеному у статті 2 ЦПК України.

Керуючись статтями 2, 4, 7, 10, 12, 13, 76-81, 89, 141, 258, 263, 264, 265, 268, 273, 352-355 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова група «Оберіг» про стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат - задовольнити.

Стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова група «Оберіг» на користь ОСОБА_1 пеню у розмірі 26165,89 грн, 3% річних у сумі 1856,69 грн та інфляційні втрати в розмірі 3037,72 грн, а всього стягнути 31060,30 грн.

Стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова група «Оберіг» на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у сумі 968,96 грн та судові витрати на професійну правничу допомогу у сумі 5000 грн.

У відшкодуванні решти витрат ОСОБА_1 на професійну правничу допомогу відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про учасників справи:

1. Позивач - ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП - НОМЕР_6 ;

2. Відповідач - Товариство з додатковою відповідальністю «Страхова група «Оберіг», адреса: місто Київ, вулиця Васильківська, будинок 14, код ЄДРПОУ - 39433769.

Повне рішення складено 20.03.2025.

Суддя А.О. Митрофанова