Дата документу 18.03.2025 Справа № 331/536/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 331/536/23
Провадження №22-ц/807/260/25
Головуючий в 1-й інстанції - Антоненко М.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2025 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С.В.,
суддів:Кочеткової І.В., Подліянової Г.С.,
секретарВолчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Косякової Зої Миколаївни на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 05 квітня 2023 року, ухвалене у м. Запоріжжі у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Районна адміністрація Запорізької міської ради по Олександрівському району як орган опіки та піклування, про розірвання шлюбу та встановлення факту самостійного виховання та утримання батьком неповнолітньої дочки,-

В С Т А Н О В И В:

У січні 2023 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 з вищевказаною повною заявою в обґрунтування якої посилається на наступне. Позивач перебуває з відповідачкою у шлюбі, який зареєстрований 11 листопада 2016 року. Від шлюбу з відповідачкою мають неповнолітню дитину: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (свідоцтво про народження дитини серія НОМЕР_1 , видане 11 жовтня 2018р.), фактичні шлюбні відносини з відповідачкою припиненні. Причиною припинення шлюбно-сімейних відносин являється те, що ОСОБА_1 у квітні 2022 року, в зв`язку з введенням військового стану в Україні, виїхала разом з їх дитиною за кордон до країни Нідерланди. У липні 2022 року відповідачка повідомила позивача по телефону, що бажає з ним розлучитися, оскільки вона втратила до нього почуття поваги та любові, у них різні погляди на життя, в зв`язку з чим сумісне життя і збереження сім`ї вважає неможливими. Сімейні відносини повністю розпалися і наразі шлюб існує формально, реєстрацію шлюбу суперечить інтересам позивача, у зв`язку з чим він просив шлюб розірвати. Так як після розпаду стосунків з відповідачкою дитина залишилася проживати з позивачем, який самостійно її виховує і утримує, спору між ним та матір`ю дитини щодо місця проживання доньки немає, позивач просив суд після розірвання шлюбу залишити дитину проживати разом із ним. Також, зазначав, що відповідачка наразі має іншу сім`ю, проживає окремо від позивача та дитини і не приймає жодної участі у вихованні і утриманні дитини, нехтує батьківськими обов`язками. Дитина перебуває на особистому утриманні позивача, у зв`язку з чим останній просив встановити юридичний факт самостійного виховання ним дитини без участі матері, що потрібно йому з метою оформлення в органах соціального захисту населення документів батька одинока і набуття відповідного статусу, оскільки мати самоусунулась від виконання обов`язків з виховання дитини, не бере участі у її вихованні.

Посилаючись на вищенаведені обставини, позивач просить суд шлюб між ним та ОСОБА_1 , розірвати; залишити місце проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з її батьком ОСОБА_2 ; встановити факт, що має юридичне значення, а саме факт того, що громадянин України ОСОБА_2 є батьком, який самостійно утримує та виховує неповнолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

РішеннямЖовтневого районного суду м. Запоріжжя від 05 квітня 2023 року, позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Районна адміністрація Запорізької міської ради по Олександрівському району як орган опіки та піклування про розірвання шлюбу та встановлення факту самостійного виховання та утримання батьком неповнолітньої дочки - задоволено.

Шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 11.11.2016 року Комунарським районним у місті Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, актовий запис № 889 - розірвано.

Залишено місце проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з її батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 ).

Встановлено факт, що має юридичне значення, а саме факт того, що громадянин України ОСОБА_2 , (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) є батьком, який самостійно утримує та виховує малолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) судовий збір у розмірі 536 (п`ятсот тридцять шість) гривень 80 копійок.

Головним управлінням Державної казначейської служби України у Запорізькій області повернуто ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) 50% відсотків сплаченої суми судового збору за квитанцією № 6650-3450-7399-3228 від 19.01.2023 року у розмірі 536 (п`ятсот тридцять шість) гривень 80 копійок.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Косякової Зої Миколаївни подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати в частині визначення місця проживання дитини та встановлення факту самостійного виховання та утримання батьком неповнолітньої дочки та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні таких вимог у повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що заява про розгляд справи за відсутності відповідача від 23.01.2023 року, яка міститься в матеріалах справи, відповідачкою до суду не подавалась і зміст цієї заяви не відповідає дійсності, оскільки складений позивачем самостійно в своїх інтересах на папері, який попередньо було підписано відповідачкою, оскільки позивач завірив її в тому, що він підготує необхідні документи для розірвання шлюбу між сторонами. Спільна донька перебуває з відповідачкою за кордоном і ніколи не проживала самостійно з батьком. В матеріалах справи відсутній акт обстеження умов проживання дитини від 28.03.2024 року, на який посилається суд.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 11.11.2016 року між сторонами по справі - позивачем ОСОБА_2 та відповідачкою ОСОБА_1 був укладений шлюб, зареєстрований Комунарським районним у місті Запоріжжі відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, актовий запис №889.

За період спільного проживання у шлюбі сторони мають неповнолітню дитину: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (свідоцтво про народження дитини серія НОМЕР_1 , видане 11 жовтня 2018р.).

З обставин справи, які не заперечуються відповідачкою, вбачається, що з жовтня 2022 року відповідачка ОСОБА_1 залишила свою сім`ю і виїхала за кордон через Молдову до країни Нідерланди на постійне проживання, відтак приймати участь у вихованні та утриманні своєї дитини вона відмовляється. Тобто, відповідачка самоусунулася від участі у житті дитини, не цікавиться нею, не утримує її та не бере участі у її вихованні. В зв`язку з чим, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що перебування у шлюбі з відповідачкою суперечить інтересам позивача.

«28» березня 2023 Службою (Управління) у справах дітей Запорізької міської ради відділом по Олександрівському району, було обстежено умови проживання дитини за адресою: АДРЕСА_1 та складено відповідний акт обстеження умов проживання.

Відповідно до вказаного акту обстеження умов проживання, за цією адресою фактично проживає сім`я у складі: батька ОСОБА_2 та дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Крім того, вказаним актом встановлено, що необхідні умови для утримання та виховання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 створено, перебування інших осіб за вказаною адресою під час обстеження не встановлено.

Також, проживання дитини разом з позивачем підтверджується довідками про реєстрацію місця проживання особи №04-19/1-914 від 06.10.2020р. та №04-21/1-315 від 06.10.2020р., відповідно до яких він та дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстровані та проживають за однією адресою: АДРЕСА_1 .

Враховуючи сукупність доказів та обставини проти яких відповідачка не заперечує, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що реєстрація шлюбу суперечить інтересам сторін, у зв`язку з чим шлюб підлягає розірванню.

Після припинення між сторонами подружніх стосунків, дитина залишилася проживати з батьком ОСОБА_2 , який самостійно її виховує і утримує. Дані обставини також підтверджуються довідками про реєстрацію місця проживання особи №04-19/1-914 від 06.10.2020р., №04-21/1-315 від 06.10.2020р. та актом обстеження матеріально-побутових умов проживання від 28.03.2023 р.

Так як судом першої інстанції встановлено, що відповідачка на час розгляду справи у суді залишила дитину на позивача та мешкає окремо, як мати належним чином не виконує свої батьківські обов`язки по вихованню дитини, не цікавиться її життям, здоров`ям та розвитком, то наведене свідчить про її самоусунення від виконання батьківських обов`язків по вихованню та утриманню дитини. Відповідачка не заперечує щодо визначення місця проживання спільної дитини разом з батьком, про що свідчить відповідна заява про визнання позовних вимог, у зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення позовних вимог в частині залишення місця проживання дитини з батьком після розірвання шлюбу, що є похідною позовною вимогою від вимоги про розірвання шлюбу.

Так як відповідач визнала обставини в частині того, що дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 перебуває на особистому вихованні батька, враховуючи сукупність досліджених доказів, суд першої інстанції встановив, що після припинення сторонами шлюбних відносин, дитина в подальшому і по даний період часу проживає з позивачем і перебуває на його особистому вихованні. В свою чергу мати дитини, самоусунулась від участі у її вихованні і не бере участі у виконанні обов`язків по належному вихованню власної дитини і не заперечує проти встановлення факту самостійного виховання та утримання батьком неповнолітньої дочки.

Допитані за клопотанням позивача свідки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_7 показали суду, що відповідачка тривалий час не проживає з дитиною, свої батьківські обов`язки не виконує, позивач самостійно займається вихованням та утриманням дитини, забезпечує її матеріально та піклується про неї, має власне житло, в якому створені належні умови для проживання та розвитку дитини. Позивач, як батько належним чином виконує свої батьківські обов`язки, забезпечує дитину усім необхідним, проявляє батьківську турботу, піклується про їх фізичний та духовний розвиток, цікавиться станом здоров`ям та успіхами, виявляє інтерес до їх внутрішнього світу

Cуд першої інстанції, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів та враховуючи, що встановлення судом факту, що ОСОБА_2 є батьком, який самостійно утримує малолітню дитину, необхідно для захисту його прав та прав і інтересів дитини, у тому числі з метою отримання допомоги на дитину, що надасть останній більш широкі можливості реалізації прав та інтересів у тих випадках, коли потребується нотаріальна згода матері, а за обставин, викладених вище, оформлення таких документів є неможливим, а також те, що встановлення вказаного факту не породжує спір про право, суд першої інстанції вважав, що вимогу позивача про встановлення факту, що має юридичне значення, слід задовольнити в повному обсязі.

З вказаними висновками суду першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду не погоджується, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Зважуючи, що скаржницею не заявлено вимог щодо скасування рішення суду в частині розірвання шлюбу, суд першої інстанції законність і обґрунтованість рішення в цій частині не перевіряє і не переглядає.

Що стосується законності рішення суду в частині залишення місця проживання неповнолітньої дитини сторін з батьком, а також встановлення факту самостійного утримання та виховання батьком малолітньої доньки, то слід зазначити наступне.

У статті 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється Сімейним кодексом України (стаття 1 СК України).

У частині першій статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

У статті 141 СК встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені у статтях 150, 151 СК України.

За приписами частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до частин першої-четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини першої-третьої статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними.

При цьому сімейні відносини як вид суспільних відносин складаються з суб`єктів, об`єктів і змісту (прав та обов`язків). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є юридичні факти, які поділяються на юридичні дії (настання яких залежить від волі людей і породжує певні правові наслідки) та юридичні події (юридичні факти, які настають незалежно від волі людини).

Так, на підставі положень ЦК України у момент народження фізичної особи в неї виникає цивільна правоздатність (здатність мати цивільні права та обов`язки), яка припиняється у момент її смерті (стаття 25 ЦК України), а з підстав, установлених цим Кодексом, виникає цивільна дієздатність (здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання), яка може бути обмежена виключно у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 30 ЦК України).

Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.

Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом.

Тому смерть, до прикладу, батька дитини є підставою для припинення його обов`язку утримувати дитину.

Згідно із частиною другою статті 15 СК України, якщо особа визнана недієздатною, її сімейний обов`язок особистого немайнового характеру та майнового припиняється у зв`язку з неможливістю його виконання.

У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.

Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання та утримання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів за рішенням суду (статті 164, 180 СК України).

Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.

Отже, для підтвердження самостійного утримання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, на підставі яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.

Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.

СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо утримання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо утримання дитини.

У справі, яка переглядається, позивач просить встановити факт перебування на його самостійному утриманні та вихованні доньки, проте встановлення такого факту може мати негативні наслідки для матері дитини.

Доведення факту одноосібного утримання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати дитини не виконує своїх батьківських обов`язків, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.

Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо утримання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо утримання дитини, то факт одноосібного утримання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що становить предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з утримання дитини.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 5 ЦПК України).

Відповідно до пункту 4 частини третьої статті 2 ЦПК України однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства є змагальність сторін.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Так, задовольняючи вимоги позивача щодо самостійного виховання та утримання спільної з відповідачкою доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , суд першої інстанції посилається зокрема на довідки про реєстрацію місця проживання особи №04-19/1-914 від 06.10.2020р., №04-21/1-315 від 06.10.2020р. та акт обстеження матеріально-побутових умов проживання від 28.03.2023 р.

Колегія суддів зауважує, що факт реєстрації сторін у справі та їх малолітньої доньки на однією адресою не доводить факт сумісного проживання, зважуючи на те, що позивач у позові сам вказує, що відповідачка з донькою у квітні 2022 року виїхала за кордон. Перебування за кордоном у країні ОСОБА_7 та ОСОБА_3 підтверджується наданими відповідачкою документами щодо реєстрації в цій країні, долученими до апеляційної скарги (а.с. 89-108) станом на квітень 2022 року, жовтень-листопад 2024 року.

Акт обстеження матеріально-побутових умов проживання від 28.03.2023 р. в матеріалах справи відсутній.

Враховуючи викладене позивачем не на час подачі позову, не на час ухвалення рішення у справі не доведено належними, допустимими та достовірними доказами факт постійного проживання з ним його малолітньої доньки, факт самостійного утримання дитини, а також, що є вирішальним у даній категорії справ, факт ухилення відповідачки від виконання своїх батьківських обов`язків або припинення виконання таких обов`язків за певних причин.

Покази свідків у справі, а також пояснення представника органу опіки та піклування надані у справі під час розгляду справи в суді першої інстанції доводять, що певний проміжок часу малолітня ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 проживала разом з батьком, що зважуючи на рівність прав щодо виховання та утримання дитини з боку батьків жодним чином не доводить вимоги позову.

Також слід зауважити, що представником відповідача долучено до справи копію паспорту ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 виданого 17.07.2024 року Російською Федерацією, що вказує на перебування останнього за кордоном.

Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку про обґрунтованість вимог апеляційної скарги та необхідність її задоволення, скасування рішення суду першої інстанції в частині вирішення вимог позову щодо визначення місця проживання дитини та встановлення факту самостійного утримання та виховання дитини батьком, ухвалення в цій частині нового рішення про відмову у задоволені таких вимог.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Косякової Зої Миколаївни задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 05 квітня 2023 року у цій справі скасувати в частині вирішення вимог позову щодо визначення місця проживання дитини та встановлення факту самостійного утримання та виховання дитини батьком. Ухвалити в цій частині нову постанову наступного змісту.

У задоволенні вимог позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Районна адміністрація Запорізької міської ради по Олександрівському району як орган опіки та піклування, про залишення місця проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з її батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а також встановлення факту, що має юридичне значення, а саме факту того, що громадянин України ОСОБА_2 , (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) є батьком, який самостійно утримує та виховує малолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - відмовити.

В решті рішення суду першої інстанції судом апеляційної інстанції не переглядалося.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 20 березня 2025 року.

Судді: С. В. Кухар

І.В. Кочеткова

І.В. Подліянова