Справа № 134/1326/24
Провадження № 22-ц/801/731/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Лабай О. В.
Доповідач:Рибчинський В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2025 рокуСправа № 134/1326/24м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати

у цивільних справах:

судді-доповідача Рибчинського В.П.,

суддів Голоти Л.О., Оніщука В.В.,

за участі секретаря судового засідання Кобенди Ю.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Крижопільського районного суду Вінницької області від 17 січня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування Вінницької міської ради про позбавлення батьківських прав,

в с т а н о в и в:

В липні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа орган опіки та піклування Вінницької міської ради, про позбавлення батьківських прав, обґрунтовуючи позов тим, що перебувала із ОСОБА_2 у громадянському шлюбі.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_3 та за їхньою спільною заявою до актового запису було внесено відповідача, як батька дитини та видано відповідне свідоцтво про народження. Невдовзі після народження дитини їхні незареєстровані шлюбні відносини припинилися та наразі дитина проживає з нею і перебуває на її утриманні. Оскільки надавати грошові кошти на утримання дитини батько не вважав за необхідне, у лютому 2022 року звернулася до суду із заявою про видачу судового наказу. 24 лютого 2022 року Вінницьким міським судом Вінницької області судом було видано наказ, згідно якого стягнуто зі ОСОБА_2 аліменти на утримання дитини у розмірі 1/4 частки всіх видів доходів. Після отримання судового наказу вона звернулася до державної виконавчої служби із заявою про примусове виконання судового наказу. Станом на 01.07.24 відповідач має борг по аліментах у розмірі 73 774,68 грн і жодного разу не було сплати. Також державним виконавцем було винесено постанову про накладення штрафу на боржника у розмірі 20% від суми боргу.

На момент подачі заяви про видачу судового наказу та відкриття виконавчого провадження вона мала прізвище ОСОБА_4 , однак після укладення шлюбу її прізвище змінилося з ОСОБА_4 на ОСОБА_5 .

Відповідач жодного разу не поцікавився станом здоров`я дитини, з лютого 2022 року не отримувала жодних коштів на утримання дитини хоча в сина плосковальгусна деформація стоп і раз на рік потрібно проходити курс масажу, ЛФК та купувати щороку дороговартісне ортопедичне взуття, бо ніжка росте. Батькові байдуже, як зростає його син. Наразі дитина вважає, що її рідним батьком є теперішній чоловік ОСОБА_6 та називає його татом, бо саме цей чоловік замінив синові батька і гарно ставиться до ОСОБА_7 , проводить з ним вільний від військової служби час.

Оскільки, відповідач свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, не піклується про фізичний і духовний розвиток їхнього сина ОСОБА_7 , його вихованням не займається, не надає матеріальної допомоги, тому просить суд позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьківських прав щодо дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та стягнути з нього понесені та документально підтвердженні судові витрати.

Рішенням Крижопільського районного суду Вінницької області від 17 січня 2025 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просила оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази в їх сукупності, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, дійшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає цим вимогам.

Судом встановлено, що батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 є ОСОБА_2 та ОСОБА_8 , що підтверджується копією свідоцтва про народження, серія НОМЕР_1 , виданого Вінницьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області.

Відповідно до свідоцтва про шлюб, серія НОМЕР_2 , виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Вінниці Центрального Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Хмельницький ) 12.112022 року у зв`язку із укладанням шлюбу із ОСОБА_6 , актовий запис № 3442, позивач змінила прізвище з « ОСОБА_4 » на « ОСОБА_5 ».

Судовим наказом Вінницького міського суду від 24.02.2022 з відповідача ОСОБА_2 стягнуто на користь позивача аліменти на утримання сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 в розмірі 1/4 частки заробітку (доходу), але не більше десяти прожиткових мінімуму та менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 09.02.2022, до досягнення дитиною повноліття.

Відповідно до постанови Крижопільського ВДВС у Тульчинському районі Вінницької області Центрально Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький), відкрито виконавче провадження № 69973945 від 04.10.2022.

Постановою Крижопільського ВДВС у Тульчинському районі Вінницької області Центрально Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) від 05.07.2024 на боржника ОСОБА_2 накладено штраф за несплату аліментів понад 1 рік на користь стягувача ОСОБА_8 в розмірі 20% суми заборгованості зі сплати аліментів, що складає 10 790,92 грн.

Відповідно до розрахунку Крижопільського ВДВС у Тульчинському районі Вінницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м. Київ), заборгованість по виплаті аліментів із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_8 на утримання сина ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_3 за період з лютого 2022 року по червень 2024 року становить 73774,68 грн.

Згідно з довідкою виданою Комунальним закладом «Заклад дошкільної освіти №37 Вінницької міської ради» від 12.06.2024 №01-16/30, вихованням дитини ОСОБА_7 , займається матір ОСОБА_1 та вітчим ОСОБА_6 . Приводять та забирають дитину, систематично цікавляться життям дитини в садочку, спілкуються з вихователями, відвідують батьківські збори. Дитина завжди охайна, доглянута. Біологічний батько дитини ОСОБА_2 не підтримує контакт з дошкільним закладом, жодного разу не з`являвся в садочку та життям дитини не цікавиться.

Згідно з витягу з реєстру територіальної громади (Вінницька територіальна громада) від 17.07.2024 ОСОБА_1 та її син ОСОБА_7 зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 .

Відповідно до первинного прийому провідного хірурга ортопеда (дитячий) від 18.01.2023 року щодо ОСОБА_3 , 23.05.2019 року встановлено діагноз: 47 Фімоз. М21.0 Плоско-вальгусна деформація стоп.

ОСОБА_1 подано до Крижопільського відділу державної виконавчої служби у Тульчинському районі Вінницької області заяву про розшук боржника, що підтверджується копіями заяви від 20.06.2024 року та від 24.10.2024 року.

ОСОБА_2 викликався до держаного виконавця на 12.07.2024 року, проте відповідно до копії відмітки про причини повернення/досилання потового відправлення адресат відсутній за вказаною адресою.

Орган піки та піклування Вінницької міської ради у своєму висновку від 19.11.2024 № 01/00/011/175696 вважає доцільним позбавлення батьківських прав відповідача ОСОБА_2 відносно його сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 . В обґрунтування вищезазначеного висновку орган опіки та піклування вказав, що батько дитини ОСОБА_2 на засідання комісії 24.09.2024 року, 15.10.2024 року та 12.11.2024 року не з`явився, хоча, про дату та час та спосіб розгляду даного питання був належно повідомлений рекомендованими листами від 04.09.204 року №31/00/005/158463, 26.09.2024 року № 31/00/005/163609,16.10.2024 року № 31/00/005/168252, які були повернуті з причини відсутності адресата. Рекомендовані документи, які б підтверджували його участь у вихованні дитини, не надав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довела та не надала суду доказів, в чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення його батька по відношенню до нього батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідачем від виконання батьківських обов`язків відносно дитини.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується з огляду на таке.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

У статті 7 Сімейного кодексу України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно із частиною другою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства (частина третя статті 155 СК України).

У відповідності до положень статей 150, 157 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні.

Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.

Згідно із частиною четвертою статті 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років (стаття 165 СК України).

Крім того, частиною четвертою статті 152 СК України встановлено, що дитина має право звернутися за захистом своїх прав та інтересів безпосередньо до суду, якщо вона досягла чотирнадцяти років.

Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Верховний Суд з огляду на положення статті 166 СК України неодноразово наголошував на тому, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Зокрема, вказаний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі № 645/731/18, від 29 січня 2020 року у справі № 127/31288/18, від 29 січня 2020 року у справі № 643/5393/17, від 17 січня 2020 року у справі № 712/14772/17, від 25 листопада 2019 року у справі № 640/15049/17, від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі № 331/5427/17.

У рішенні у справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»).

У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58).

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача (постанову Верховного Суду від 17 червня 2021 року у справі № 466/9380/17).

Таким чином, відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, вірно встановив фактичні обставини справи, врахував те, що позивачкою не надано достатніх належних та допустимих доказів, які б свідчили про наявність виключних підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, свідоме та умисне нехтування ним своїми батьківськими обов`язками щодо сина, неможливість змінити поведінку батька у кращу сторону, а також з огляду те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Крижопільського районного суду Вінницької області від 17 січня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 19 березня 2025 року.

Суддя-доповідач: В.П. Рибчинський

Судді: Л.О. Голота

В.В. Оніщук