Дата документу 18.03.2025 Справа № 335/5012/24
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 335/5012/24
Провадження №22-ц/807/268/25
Головуючий в 1-й інстанції Стеценко А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2025 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С.В.,
суддів:Кочеткової І.В., Подліянової Г.С.,
секретарВолчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Запорізької обласної прокуратури на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 28 жовтня 2024 року, ухвалене у м. Запоріжжі (повний текст рішення складено 08 листопада 2024 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до Запорізької обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

У травні 2024 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Запорізької обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди. Позовні вимоги вмотивовані тим, що позивачеві завдано моральну шкоду протиправними діями Запорізької обласної прокуратури, яка полягала в тому, що йому було очевидно безпідставно повідомлено про підозру та обвинувачено у вчинені особливо тяжких злочинів, передбачених ч. 1 ст. 115, ст. 348 КК України. На стадії досудового розслідування за клопотаннями сторони обвинувачення слідчими суддями надано дозвіл на проведення негласних слідчих дій із втручанням у приватне спілкування позивача, на проведення обшуків у житлі та належному позивачеві автомобілі, застосовані заходи забезпечення кримінального провадження, зокрема: затримання, тримання під вартою та домашнім арештом, арешт майна. Вироком Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 10.11.2021 в справі № 337/146/17 позивача визнано невинуватим у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, та виправдано в зв`язку з недоведеністю стороною обвинувачення вчинення ним кримінального правопорушення. Цим же вироком позивача визнано винуватим у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 345 КК України, та призначено ОСОБА_1 покарання у виді позбавлення волі зі звільненням від відбуття покарання з випробуванням. Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 23.02.2023 вирок Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 10.11.2021 змінено в частині призначеного обвинуваченому покарання за ч. 1 ст. 345 КК України, звільнено від призначеного покарання на підставі ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України. В іншій частині вирок суду залишено без змін. Постановою Верховного суду від 13.09.2023 ухвалу Запорізького апеляційного суду від 23.02.2023 залишено без змін. Завдану протиправними діями органу досудового розслідування та прокуратури моральну шкоду позивач оцінив у розмірі 1200000,00 грн., яку просить стягнути з державного бюджету.

РішеннямОрджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 28 жовтня 2024 року, позов ОСОБА_1 до Запорізької обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної та матеріальної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 ) моральну шкоду в розмірі 650000 (шістсот п`ятдесят тисяч) гривень 00 коп.

В інший частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, Запорізька обласна прокуратура подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що звільнення ОСОБА_1 на підставі ст. 49, ч.5 ст. 74 КК України від покарання у зв`язку із закінченням строків давності, призначеного йому вироком суду, не є реабілітуючою обставиною, а отже у позивача не виникло право на відшкодування моральної шкоди, оскільки відсутні визначені Законом підстави для такого відшкодування. Виходячи з положень ст. 13 Закону України «Про Державний бюджет на 2024 рік» мінімальний розмір моральної шкоди за перебування під судом та слідством протягом 76 місяців та 23 днів складає 122826,67 грн. (46*1600+1600/30*23).

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника адвоката Середи Д.М. зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок винесено обґрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими. В зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 27.06.2016 ухвалою слідчого судді Запорізького районного суду Запорізької області справа №317/2795/16-к, в кримінальному проваджені внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 25.06.2016 за № 0001208, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, надано дозвіл на проведення обшуку домоволодіння позивача ОСОБА_1 (а.с. 8).

30.09.2016 слідчим Запорізького РВП Дніпровського відділу поліції головного управління Національної поліції в Запорізькій області Шевченком О.А., за погодження з заступником керівника Запорізької місцевої прокуратури №2 Векличем О.О., позивачеві повідомлено про підозру у вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України (а.с. 9).

30.09.2016 ухвалою слідчого судді Запорізького районного суду Запорізької області надано дозвіл на затримання ОСОБА_1 з метою його приводу для участі в розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою (а.с. 10).

09.11.2016 позивача затримано слідчим Запорізького РВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області, що підтверджується протоколом затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 09.11.2016 (а.с. 11-12).

Ухвалою слідчого судді Запорізького районного суду Запорізької області від 10.11.2016 до ОСОБА_1 застосовано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту строком до 07.01.2017, із забороною підозрюваного залишати своє житло цілодобово (а.с. 13-14).

Ухвалою слідчого судді Запорізького районного суду Запорізької області від 22.02.2017 до ОСОБА_1 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком до 23.04.2017 (а.с. 15-17).

09.03.2017 ухвалою Апеляційного суду Запорізької області скасовано ухвалу слідчого судді Запорізького районного суду Запорізької області від 22.02.2017. Застосовано до позивача запобіжний захід у вигляді домашнього арешту із забороною підозрюваному залишати своє житло цілодобово строком до 23.04.2017, із носінням електронного засобу контролю. 09.03.2014 ОСОБА_1 звільнено з-під варти в залі суду (а.с. 18-21).

17.04.2017 слідчим Запорізького РВП Дніпровського відділу поліції головного управління Національної поліції в Запорізькій області Шевченком О.А. позивачеві повідомлено про підозру у вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 115, ст. 348 КК України (а.с. 22-25).

10.11.2021 вироком Хортицького районного суду м. Запоріжжя, позивача ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення передбачено ч. 1 ст. 345 КК України, та призначено покарання у виді трьох років позбавлення волі зі звільненням від відбуття покарання з випробуванням строком на один рік шість місяців. Цим же вироком позивача визнано невинуватим у чиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, та виправдано його на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України у зв`язку із недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення (а.с. 26-44).

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 23.02.2023 апеляційну скаргу прокурора залишено без задоволення. Вирок Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 10.11.2021 змінено в частині призначеного обвинуваченому покарання за ч. 1 ст. 345 КК України, звільнено від призначеного покарання на підставі ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України. В іншій частині вирок суду залишено без змін (а.с.47-73).

Постановою Верховного Суду від 13.09.2023, касаційна скарга прокурора залишена без задоволення, а ухвала Запорізького апеляційного суду від 23.02.2023 - без змін (74-79).

Допитаний в судовому засіданні 08.10.2024 свідок ОСОБА_3 суду повідомив, що знайомий з позивачем на протязі багатьох років. Після початку кримінального переслідування позивача за вчинення вбивства, останній втратив роботу, від нього піша дружина та діти. Дізнавшись про те, що ОСОБА_1 обвинувачується у вбивстві, друзі та сусіди почали його зневажати та перестали з ним спілкуватися. Через сильні душевні страждання, викликані безпідставним обвинуваченням позивача у вбивстві, погіршення стосунків з членами родини, друзями, сусідами, в нього істотно погіршився стан здоров`я, через що він не міг працевлаштуватися.

Аналіз судових рішень у кримінальному провадженні № 0001208 від 25.06.2016 дозволяє дійти висновку, що ОСОБА_1 обвинувачувався у вчинені злочинів, які були вчинені різними діяннями, тобто не утворювали ідеальної сукупності.

Позивач перебував під слідством і судом 76 місяців 23 дні в період з 30.09.2016 по 23.02.2023. У період з 10.11.2016 по 21.02.2017 позивач перебував під домашнім арештом цілодобово, з 22.02.2017 по 09.03.2017 до позивача було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, з 09.03.2017 по 27.04.2017 до позивача було застосовано запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту.

Задовольняючи вимоги позову частково, суд першої інстанції виходив з наступного. З огляду на тривалість перебування позивача під слідством і судом, тривале застосування до позивача запобіжних заходів, зокрема тримання позивача під вартою протягом 17 днів, що безумовно обмежувало останнього у свободі пересування, тривалий арешт майна позивача, що обмежувало його право на вільне розпорядження ним, характер і обсяг психічних страждань позивача, яких останній зазнав внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 115 КК України, тяжкість кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 115, ст. 348 КК України, вчинення яких безпідставно інкримінувалося йому, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, очевидним є те, що мінімальний гарантований законом розміру відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством та судом (608000 грн.) не відповідає вимогам розумності і справедливості. Керуючись принципами розумності, справедливості та співмірності, зважаючи на те, що позивачем не надано належних доказів погіршення стану його здоров`я, викликане його кримінальним переслідуванням, враховуючи встановлені судом фактичні обставини справи, розмір моральної шкоди має бути зменшено з 12000000,00 грн. до 650000,00 грн. На переконання суду першої інстанції, такий розмір відшкодування моральної шкоди буде достатнім для поновлення порушених прав позивача.

З вказаними висновками суду першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду не погоджується, виходячи з наступного.

Згідно зі статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Відповідно до частини п`ятої статті 9, частини шостої статті 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, статті 38 Декларації прав і свобод людини та громадянина, частини п`ятої статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди.

Право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди за рахунок держави закріплено в статтях 56, 62 Конституції України, у Законі України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та в статтях 1167, 1176 ЦК України.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно із частиною першою статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України).

Частиною першою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Згідно з пунктом 2 частини другої статті 1167 ЦК України, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.

Згідно з частинами першою, другою та сьомою статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Підстави, порядок та розмір шкоди, яка підлягає відшкодуванню, встановлено Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

У статті 1 Закону України Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» наведено перелік підстав, за наявності яких фізичній особі може бути відшкодовано шкоду, завдану внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: постановлення виправдувального вироку суду; встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; закриття справи про адміністративне правопорушення.

Перелік підстав, за наявності яких виникає право на відшкодування моральної та матеріальної шкоди відповідно до вимог Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», є вичерпним.

Відповідно до пунктів 3, 4 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41, право на відшкодування шкоди у громадянина, який був незаконно засуджений судом, виникає у випадку повної його реабілітації.

Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» пов`язує виникнення у конкретного реабілітованого громадянина права на відшкодування шкоди зі складним юридичним складом, яке включає в себе підстави виникнення шкоди, завданої незаконними діями, та умовами виникнення права на його відшкодування.

Отже, право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди на підставі Закону виникає в особи у випадку повної реабілітації.

Така судова практика є незмінною, про що зазначено в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 17 листопада 2021 року у справі № 522/2493/18 (провадження № 14-195цс21).

Судом першої інстанції встановлено, що 10.11.2021 вироком Хортицького районного суду м. Запоріжжя, позивача ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення передбачено ч. 1 ст. 345 КК України, та призначено покарання у виді трьох років позбавлення волі зі звільненням від відбуття покарання з випробуванням строком на один рік шість місяців. Цим же вироком позивача визнано невинуватим у чиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, та виправдано його на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України у зв`язку із недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення (а.с. 26-44). Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 23.02.2023 апеляційну скаргу прокурора залишено без задоволення. Вирок Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 10.11.2021 змінено в частині призначеного обвинуваченому покарання за ч. 1 ст. 345 КК України, звільнено від призначеного покарання на підставі ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України. В іншій частині вирок суду залишено без змін (а.с.47-73).

Закриття кримінального провадження можливе лише при наявності хоча б однієї з підстав, вичерпний перелік яких міститься в законі.

Підстави закриття кримінального провадження поділяються на реабілітуючі та нереабілітуючі.

Реабілітуючі - це ті, які свідчать про повну невинуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, що їй інкримінується, тягнуть за собою зняття з неї підозри, відновлення її доброго імені, гідності та репутації, а також відшкодування (компенсація) шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю.

Закриття кримінального провадження з реабілітуючої підстави можливе за умови, якщо в ході розслідування встановлені як сам факт вчиненого діяння, так і наявність у ньому складу кримінального правопорушення, але відсутні достатні докази, що вказують на вчинення цього діяння саме підозрюваним.

Висновок про непричетність особи до вчинення кримінального правопорушення може бути зроблений у результаті достовірного встановлення невинуватості підозрюваного (обвинуваченого) (наприклад, при підтвердженні його алібі) або вичерпання можливостей для збирання додаткових доказів і тлумачення сумнівів щодо винуватості на його користь згідно з принципом презумпції невинуватості.

Незалежно від того, яка з вказаних обставин привела до закриття кримінального провадження на цій підставі, таке рішення повністю реабілітує особу і не дає підстав вважати її залишеною під підозрою.

Стала судова практика свідчить про те, що закриття кримінального провадження щодо фізичної особи з реабілітуючих підстав є підтвердженням незаконності дій органів досудового розслідування, які в судовому порядку додатково не потрібно такими визнавати, та надає право фізичній особі на відшкодування шкоди в розмірах і порядку, передбаченому Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (постанови Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 383/596/15 (провадження № 14-342цс18), від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19), від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17 (провадження № 14-514цс19) та інші).

Нереабілітуючі підстави означають, що стосовно особи зібрано достатньо доказів для підозри у вчиненні кримінального правопорушення, однак у силу певних обставин кримінальне провадження щодо цієї особи виключається.

Правова позиція щодо відсутності передбачених Законом підстав для відшкодування моральної шкоди особі, кримінальне провадження щодо якої було закрито з нереабілітуючих підстав, неодноразово висловлювалось судом касаційної інстанції.

Так, Верховний Суд виснував, що звільнення особи від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, внаслідок застосування закону про амністію, декриміналізацією, відмовою потерпілого від обвинувачення не може бути підставою для відшкодування моральної шкоди на підставі статті 1176 ЦК України та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (постанови Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 463/1380/15-ц (провадження № 61-18982св18), від 06 березня2019 року у справі № 161/10842/15-ц (провадження № 61-20009св18), від 23 жовтня 2019 року у справі № 646/1591/18 (провадження № 61-10065ск19), від 18 листопада 2020 року у справі № 199/7894/19 (провадження № 61-4206св20), від 14 липня 2021 року у справі № 766/8892/17 (провадження № 61-3345св21), від 03 травня 2023 року у справі № 686/14821/21 (провадження № 61-6545св22) та інших).

Тобто Верховний Суд неодноразово та послідовно робив висновки щодо застосування норм права при розгляді справ про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями прокуратури та суду, і вказані висновки застосовуються судами при розгляді подібних спорів.

У справі, що переглядається, звільнення ОСОБА_1 від кримінальної відповідальності за частиною першою статті 345 КК України на підставі статті 49, ч. 5 ст. 74 КК України у зв`язку із закінченням строків давності не є реабілітуючою підставою та не виправдовує особу, яка вчинила кримінально каране діяння.

Таким чином, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що у постанові від 06 березня 2019 року у справі № 161/10842/15-ц (провадження № 61-20009св18) Верховний Суд, погоджуючись з висновками судів попередніх інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди, вважав, що позивач не має права на відшкодування матеріальної та моральної шкоди на підставі Закону, оскільки його не було повністю реабілітовано за вчинення злочинів, зокрема, за частиною другою статті 149, частиною третьою статті 303 КК України - виправдано, у межах цієї ж кримінальної справи засуджено за вчинення злочинів, передбачених частиною другою статті 28, частиною другою статті 303, частиною третьою статті 357 КК України, однак звільнено від покарання у зв`язку із закінченням строків давності, тобто з нереабілітуючих підстав. При цьому Верховний Суд в зазначеній постанові вказав, що кожен, хто є потерпілим від арешту або затримання, здійсненого всупереч положенням статті 5 Конвенції, має забезпечене правовою санкцією право на відшкодування. Проте заявник, вимагаючи компенсацію за позбавлення його свободи, в межах цієї або іншої судової справи не надав докази, які б свідчили про незаконність такого обмеження волі. У справі немає даних про те, що суд, санкціонуючи тримання під вартою позивача, вказав на незаконність такого обмеження волі або порушення процедури затримання. Також відсутні докази, що позивач оскаржував своє взяття або тримання під вартою і компетентний суд встановив його незаконність. При цьому у справі, яка переглядається, позивач також не ставив питання щодо законності взяття та тримання його під вартою, тобто безпосередньо чи опосередковано позивач не довів факт незаконного обмеження свободи, який би надав право на компенсацію, передбачену статтею 5 Конвенції, отже, доводи касаційної скарги не спростовують висновки судів про відсутність передбачених Законом підстав для відшкодування шкоди.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 липня 2021 року у справі № 766/8892/17 (провадження № 61-3345св21) зазначено, що, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, суди обґрунтовано керувалися тим, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки право на відшкодування шкоди виникає в особи лише у випадку незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, при повній реабілітації. Проте, як встановлено судами, кримінальну справу за обвинуваченням позивача у вчиненні злочину, передбаченого частиною першою статті 366 КК України, закрито у зв`язку із закінченням строків давності, що в свою чергу не є реабілітуючою підставою та не виправдовує особу, яка вчинила кримінально каране діяння. У випадку закриття кримінального провадження у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності (за згодою обвинуваченого) відсутні підстави для відшкодування шкоди відповідно до положень статті 2 Закону № 266/94-ВР. Погоджуючись з висновками судів, Верховний Суд вказав, що незаконність притягнення до кримінальної відповідальності підлягала доведенню у кримінальній справі, однак позивач, реалізуючи свої процесуальні права, погодився на закриття кримінальної справи з нереабілітуючих підстав.

Отже, одним із основних елементів, які підлягають встановленню та вирішенню під час розгляду цієї справи, є визначення, чи була особа повністю реабілітована за вчинення декількох кримінальних правопорушень. Так, за ч. 1 ст.115 КК України ОСОБА_1 визнано невинуватим та виправдано, між тим за частиною першою статті 345 КК України ОСОБА_1 визнано винним, між тим звільнено від призначеного покарання на підставі статті 49, ч. 5 ст. 74 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності, тобто за нереабілітуючих підстав.

Тобто позивач був виправданий лише за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 115 КК України, тому позивач не є повністю реабілітованим.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що у ОСОБА_1 не виникло право на відшкодування моральної шкоди, оскільки відсутні визначені Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підстави для такого відшкодування, оскільки позивач не був повністю реабілітований, тому наявні підстави для відмови у задоволенні позову.

Таким чином, апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні вимог позову у повному обсязі.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Запорізької обласної прокуратури задовольнити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 28 жовтня 2024 року у цій справі скасувати. Ухвалити нову постанову наступного змісту.

У задоволенні вимог позову ОСОБА_1 до Запорізької обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 користь Запорізької обласної прокуратури витрати по оплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 9750,00 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 20 березня 2025 року.

Судді: С. В. Кухар

І.В. Кочеткова

Г.С. Подліянова