КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/5361/2025
П О С Т А Н О В А

Іменем України

19 березня 2025 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Діденка А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Дніпровського районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Коваленко І.В. в м. Київ 05 вересня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Київської міської ради, третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чорногуз Ольга Валеріївна про встановлення факту проживання однією сім`єю,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

У серпні 2023 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із даним позовом, просила встановити факт проживання однією сім`єю з ОСОБА_3 з квітня 2014 року по день смерті останньої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позов мотивувала тим, що з ОСОБА_3 вони спочатку були просто сусідами, проживали на одному поверсі та були подругами. На той час у ОСОБА_1 були складні сімейні обставини, вона розлучалась з чоловіком, їй не було де проживати та вона потребувала підтримки, ОСОБА_3 також потребувала моральної підтримки та фізичної допомоги, допомоги по господарству та піклування про себе. Оскільки у ОСОБА_3 не було дітей, то всю увагу та опіку вона направляла на ОСОБА_1 , ставши їй матір`ю і старшою сестрою, а ОСОБА_1 віддячувала їй піклуванням та всесторонньою підтримкою.

Всі ці роки ОСОБА_1 дбала про фізичний та ментальний стан ОСОБА_3 , яка в силу слабкого здоров`я часто відвідувала лікарів, маючи багато хронічних захворювань, потребувала хірургічного втрачання, а також лікування в стаціонарному відділенні лікарні під час різних захворювань. Весь час у лікарні та вдома ОСОБА_1 була поряд, піклувалася про хвору у післяопераційні періоди, надавала психоемоційну підтримку та сприяла якнайшвидшому відновленню організму, забезпечувала ліками, перейняла на себе всі побутові справи.

Весь час до дня смерті ОСОБА_3 вони жили однією сім`єю як мати з донькою, разом вели спільне господарство, святкували свята, ходили в гості та запрошували гостей до себе. У ОСОБА_1 залишилось багато спільних фотографій у різні періоди життя. Вони мали спільний бюджет, з якого оплачувались спільні витрати та покупки, такі як продукти та різні побутові речі для господарства. Для комфортного проживання ними було спільно придбано побутові речі - ортопедичний матрац, шафу для речей, пральну машину, пилосос, зроблено капітальний ремонт у ванній кімнаті та заміна сантехніки, виготовлення та монтаж металопластикового вікна. Всі матеріали для ремонту були куплені ОСОБА_1 у магазині Епіцентр та здійснено і оплачено замовлення на їх встановлення та виконання інших ремонтних робіт. Також особисто з її картки оплачувались рахунки по отриманню комунальних послуг.

Восени 2020 року ОСОБА_3 вирішила, що їм необхідно задокументувати відносини і вони звернулися за консультацією до нотаріуса, яка порадила їм укласти договір довічного утримання. В цей час ОСОБА_3 надала їй нотаріальне доручення, щоб вона змогла оформити всі належні документи для укладення такого договору та зібрати від її імені всі необхідні довідки для оформлення такого договору. Але на початку грудня 2020 року ОСОБА_3 раптово захворіла на СOVID-19 та ІНФОРМАЦІЯ_1 померла. Оскільки у ОСОБА_3 нікого близького не було, всю організацію поховання та всі витрати ОСОБА_1 взяла на себе, організувала місце на кладовищі, процедуру поховання та поминальний обід. Після цього продовжила жити в квартирі ОСОБА_3 , утримуючи її в належному стані. Весь цей час після смерті ОСОБА_3 . ОСОБА_1 доглядала за її могилою, а у 2022 році поставила їй пам`ятник. Всі ці роки вона була померлій більше ніж подруга, а фактично членом сім`ї, донькою чи сестрою.

Вказувала, що встановлення даного факту їй необхідно для прийняття спадщини як спадкоємцю четвертої черги за законом.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 05 вересня 2024 року в позові відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність рішення, невідповідність висновків, викладених в рішенні суду, обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 05 вересня 2024 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, повторно викладала обставини справи, наведені в позовній заяві, посилалась на положення п. 5 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, ч. 2 ст. 3, ст. 4 СК України, п. 6 рішення Конституційного Суду від 03 червня 1999 року № 5-рп/99, згідно якого до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство, в тому числі особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках; обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт тощо.

Посилалася на судову практику ЄСПЛ у рішенні в справі «Кіган проти Ірландії», за змістом якого поняття сім`я не обмежується виключно відносинами, заснованими на шлюбі, і може включати інші de facto сімейні узи.

Посилалася на правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року в справі № 644/6274/16-ц, щодо критеріїв, за наявності яких особи складають сім`ю, зокрема спільне проживання, спільний побут і взаємні права й обов`язки, а також в постановах Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі № 554/8023/15-ц, Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року в справі № 686/15993/21, від 09 листопада 2022 року в справі 753/10315/19, від 16 листопада 2022 року у справі № 199/3941/20 про те, що для встановлення факту проживання однією сім`єю суд має установити факт спільного проживання однією сім`єю, спільний побут, взаємні права та обов`язки.

Також, згідно постанови Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року в справі № 643/6799/17, взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно - правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, пояснення свідків, представників житлово-експлуатаційної організації. Щодо часу проживання слід зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини.

Вказувала, що на підтвердження своєї позиції до суду було надано акт від 20 грудня 2022 року, підписаний сусідами, про те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 проживали однією сім`єю за адресою АДРЕСА_1 , засвідчений начальником ЖЕД.

Також в судовому засіданні під час допиту свідків встановлено, що ОСОБА_1 дійсно спочатку була сусідкою ОСОБА_3 , а починаючи з весни 2014 року, проживала разом з ОСОБА_3 у її квартирі. Той факт, що квартира, у якій до 2014 року проживала позивач з чоловіком, знаходиться на тому ж поверсі, не спростовує того, що з весни 2014 року ОСОБА_1 проживала спільно з ОСОБА_3 , що підтверджується іншими доказами.

Вважала, що суд не мав підстав брати під сумнів достовірність фактів, які повідомили свідки, при цьому даних про зацікавленість свідків під час розгляду даної справи судом не встановлено.

Вказувала, що крім показів свідків про спільне проживання, цей факт також підтверджується начальником ЖЕД № 404, квитанціями про сплату комунальних платежів, які самостійно сплачувала ОСОБА_1 , у яких зазначено кількість проживаючих в квартирі - 2 осіб.

Пояснювала, що дійсно має інше зареєстроване місце проживання, проте фактично її місце проживання є відмінним від зареєстрованого, що не суперечить ч. 6 ст. 29 ЦК України.

Крім того, ще за життя ОСОБА_3 мала можливість і намагалася розпорядитись своїм майном на користь позивача, що підтверджується видачею довіреності на позивача, яка уповноважує ОСОБА_1 бути її представником у державних органах для отримання різного роду довідок з метою підписання договору про довічне утримання, проте не встигла цього зробити через раптову смерть.

Вказувала, що закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість доказів є обов`язком суду при їх оцінці.

Зазначала, що при встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства, яким є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують і витрачають кошти.

Наголошувала, що обов`язковою умовою, крім власне факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інші обставини, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Вказувала, що такими доказами є документи, які міститься в матеріалах справи: квитанції про сплату за житлово-комунальні послуги, які сплачувала самостійно ОСОБА_1 , довіреність від 11 листопада 2020 року, якою ОСОБА_3 уповноважує ОСОБА_1 були її представником у державних органах; спільні фотографії, починаючи з 2014 року, з позначенням місця та дати їх виготовлення; договір б/н від 30 листопада 2020 року про надання послуг, укладений КП КМР «Київське міське БТІ» та ОСОБА_1 на виготовлення технічної документації на квартиру; акт від 20 грудня 2022 року, підписаний сусідами про те, що вони спільно проживали однією сім`єю з ОСОБА_3 ; нотаріально завірені заяви свідків про те, що вони проживали однією сім`єю з ОСОБА_3 .

Від відповідача Київської міської ради надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Вказував, що наведені ОСОБА_1 докази у їх сукупності не доводять, що між нею та ОСОБА_3 існували відносини, притаманні сімейним впродовж часу, вказаного в заяві, а саме з квітня 2014 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Вважав, що заява ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, оскільки нею не було доведено фактів ведення із спадкодавцем спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин впродовж не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону відповідає.

Відмовляючи ОСОБА_1 в позові, суд першої інстанції виходив із його недоведеності та необґрунтованості, оскільки як надані письмові докази не доводять юридичного факту існування між позивачем та ОСОБА_3 відносин, притаманних сімейним, протягом часу, вказаного у заяві, а саме з квітня 2014 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 року, так і показання свідків не свідчать про наявність в період 2014 - 2020 років однієї сім`ї ОСОБА_5 .

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Як встановлено судом, ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 (а. с. 11).

Згідно свідоцтва про право власності на житло, виданого Дніпровською районною радою народних депутатів 26 грудня 1994 року, квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_3 , квартира зареєстрована в Київському БТІ і записана в реєстрову книгу за № 615 (а. с. 12).

Позивач ОСОБА_1 з 09 серпня 2001 року зареєстрована за адресою АДРЕСА_2 (а. с. 9).

ОСОБА_1 уклала договір-замовлення від 08 грудня 2020 року на організацію та проведення поховання ОСОБА_3 , загальною вартістю 4233,69 грн. (а. с. 14), здійснила поховання ОСОБА_3 на кладовищі м. Києва, про що їй видано довідку від 09 грудня 2020 року (а. с. 13), в 2023 році замовила пам`ятник вартістю 6700 грн. (а. с. 15).

29 серпня 2023 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чорногуз Ольга Валеріївна, розглянувши заяву ОСОБА_1 від 29 серпня 2023 року про відкриття спадщини після смерті ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 року, письмово повідомила позивача про неможливість відкрити спадкову справу, оскільки нею пропущено строк для прийняття спадщини згідно ст. 1270 ЦК України, та не подано документів, що підтверджують факт постійного проживання зі спадкодавцем. ОСОБА_1 роз`яснено право звернення до суду для відновлення строку для прийняття спадщини (а. с. 61).

На підтвердження факту постійного проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та померлої ОСОБА_3 позивачем подано наступні докази:

Копію довіреності від 11 листопада 2020 року, якою ОСОБА_3 уповноважила ОСОБА_1 бути від її імені представником в комунальному підприємстві Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» з питань замовлення та отримання інформаційної довідки щодо права власності на квартиру АДРЕСА_3 , а також перед суб`єктами оціночної діяльності з питань оцінки належної ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_3 (а. с. 19 - 20);

Копії фотографій із спільним на них зображенням позивача та померлої ОСОБА_3 , з примітками від руки щодо дати їх виготовлення (а. с. 43 - 45);

Копії договору-замовлення № 38153 (КВ-2020) від 30 листопада 2020 року, укладеного КП Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» та ОСОБА_1 щодо технічної інвентаризації та паспортизації квартири АДРЕСА_3 (а. с. 21);

Копія акту від 20 грудня 2022 року, підписаного сусідами позивача та завіреного начальником ЖЕД-404 на підтвердження того, що ОСОБА_1 з 2014 року по день складання акту проживає у квартирі АДРЕСА_3 (а. с. 22);

Копія нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_6 від 29 листопада 2022 року про те, що є близькою подругою ОСОБА_1 , а також була знайома з померлою ОСОБА_3 , підтверджує, що ОСОБА_1 проживала однією сім`єю разом з ОСОБА_3 в квартирі за адресою АДРЕСА_1 , починаючи з 2014 року та проживає по теперішній час; ОСОБА_1 в період з 2014 року по 2020 рік доглядала, допомагала фізично, морально та матеріально померлій ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 та фінансувала її поховання; в листопаді 2020 року ОСОБА_3 мала намір укласти з ОСОБА_1 договір довічного утримання, але не встигла цього зробити в зв`язку з раптовою смертю (а. с. 23);

Копія нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_7 від 29 листопада 2022 року про те, що є сусідкою ОСОБА_1 , була сусідкою померлої ОСОБА_3 , підтверджує, що ОСОБА_1 проживала однією сім`єю разом з ОСОБА_3 в квартирі за адресою АДРЕСА_1 , починаючи з 2014 року та проживає по теперішній час; ОСОБА_1 в період з 2014 року по 2020 рік доглядала, допомагала фізично, морально та матеріально померлій ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 та фінансувала її поховання; в листопаді 2020 року ОСОБА_3 мала намір укласти з ОСОБА_1 договір довічного утримання, але не встигла цього зробити в зв`язку з раптовою смертю (а. с. 24);

Копія акту приймання-передачі виконаних робіт б/н від 19 липня 2019 року щодо проведення сантехнічних робіт у квартирі за адресою АДРЕСА_1 на загальну суму 4200 грн., складеного ОСОБА_1 та виконавцем Дорошенком А.І. (а. с. 25 - 27);

Копія видаткової накладної від 15 липня 2019 року ТОВ «ЕПІЦЕНТР» щодо купівлі ОСОБА_1 товару для вантажоотримувача ОСОБА_3 (з адресою доставки, яка відрізняється від місця проживання ОСОБА_3 : АДРЕСА_4 ) (а. с. 28);

Копія акту приймання-передачі товару та послуг від 25 травня 2020 року щодо прийняття ОСОБА_1 шафи за адресою: АДРЕСА_1 , та товарний чек на шафу (а. с. 29);

Копія товарного чеку від 20 жовтня 2020 року на придбання матрасу вартістю 5770 грн. (а. с. 32);

Копія договору підряду від 29 травня 2020 року № 01039-20.01, укладеного ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_8 щодо виготовлення та монтажу металопластикових виробів за адресою: АДРЕСА_1 , вартістю 37280 грн. (а. с. 33 -34);

Копії рахунків та квитанцій про оплату комунальних послуг, сплачених з листопада 2020 року (а. с. 35 - 42).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

При розгляді справи судом першої інстанції були допитані свідки.

Свідок позивача ОСОБА_9 показала, що позивач є її подругою та колегою, знайомі з 2013 року. Позивач у 2013 році також познайомила її з померлою ОСОБА_3 . Вони всі, у тому числі й ОСОБА_3 , працювали продавцями на базарі, однак у різних торгових точках. У квартирі ОСОБА_3 вперше була в гостях у 2014 році на день її народження. Знає, що ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженка Димерівського району Київської області. Братів та сестер у неї не було. Свідку відомо, що позивачка розірвала шлюб зі своїм чоловіком та через безвихідну ситуацію, оскільки їй не було куди подітись, пішла жити в квартиру до ОСОБА_3 , квартира якої розташована навпроти квартири позивачки, тобто на одному поверсі в тому ж самому будинку. Позивач проживала однією сім`єю разом з ОСОБА_3 в квартирі, яка належала померлій, за адресою: АДРЕСА_1 . Позивач, починаючи з 2014 по 2020 доглядала з ОСОБА_3 , допомагала фізично, морально та матеріально. Після смерті ОСОБА_3 організацією похорон теж займалась позивач.

Свідок позивача ОСОБА_6 , яка є подругою позивача та була подругою померлої ОСОБА_3 , показала, що з ОСОБА_3 її познайомила позивач. Свідок неодноразово бувала в квартирі померлої, вперше - з нагоди дня народження ОСОБА_3 , а в подальшому разів з десять загалом. Вона неодноразово привозила продукти харчування ОСОБА_3 . Квартира ОСОБА_3 розташована навпроти квартири позивача, тобто на одному поверсі в тому ж самому будинку. Позивач проживала однією сім`єю разом з ОСОБА_3 в квартирі, яка належала померлій, за адресою: АДРЕСА_1 . Позивач, починаючи з 2014 по 2020 рік, доглядала за ОСОБА_3 , допомагала фізично, морально та матеріально. Після смерті ОСОБА_3 організацією похорон теж займалась позивач.

Свідок позивача ОСОБА_10 , який є колишнім чоловіком позивача, показав суду, що позивач та ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , були близькими подругами. За життя ОСОБА_3 хотіла переписати на позивачку квартиру, але не встигла, бо померла. ОСОБА_3 проживала в квартирі АДРЕСА_5 , розташованій на одному поверсі з квартирою АДРЕСА_6 , в якій він проживав з позивачем до їх розлучення. У позивачки двоє дітей від першого шлюбу. Після розірвання шлюбу у 2014 році свідок переїхав проживати до м. Богуслав, в квартирі АДРЕСА_6 залишилась проживати донька позивачки, а сама позивачка перейшла жити до ОСОБА_3 в квартиру АДРЕСА_5 . У грудні 2020 року позивач зателефонувала йому та повідомила про смерть ОСОБА_3 . Оскільки він працює в морзі, то він зі своїми працівниками приїхав та забрав тіло ОСОБА_3 в морг на кремацію.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Верховний Суд у постанові від 14 березня 2019 року у справі № 320/4964/17 (провадження № 61-42073ск18) зазначив, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках.

Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду від 03 червня 1999 року №5-рп/99 установлено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, тощо.

Обов`язковою умовою для визнання осіб членами однієї сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, наявність інших обставин, які підтверджують реальність сімейних відносин (рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99).

Законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки.

В постанові Верховного Суду від 08 травня 2024 року в справі № 216/5984/21 (провадження № 61-15465св23) сформовано правовий висновок, згідно якого при встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства.

Домогосподарство є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти. Одне лише спільне проживання не є достатнім для визнання осіб сім`єю без наявності інших ознак сім`ї.

Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність у осіб особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно - правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв.

Належними та допустимими доказами проживання осіб однією сім`єю відповідно до вимог статей 77 - 78 ЦПК України є, зокрема: довідки з місця проживання; свідчення свідків; спільні фото, листи ділового та особистого характеру тощо; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що особи вважали себе сім`єю, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства.

Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини.

Необхідною умовою встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем і визнання позивача спадкоємцем є доведеність факту постійного проживання позивача та спадкодавця у одному житловому приміщенні на час відкриття спадщини. При цьому тривалість спільного проживання спадкодавця із спадкоємцем встановлена статтею 1264 ЦК України.

Отже, для набуття права на спадкування за законом на підставі статті 1264 ЦК України необхідне встановлення двох юридичних фактів: а) проживання однією сім`єю із спадкодавцем; б) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю.

Про спільне проживання можуть свідчити наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Зазначене узгоджується з висновками, викладеними Верховним Судом у постановах від 21 березня 2019 року у справі № 461/4689/15-ц, від 10 жовтня 2019 року у справі № 520/8495/17, від 17 жовтня 2019 року у справі № 712/1294/17, від 31 березня 2022 року у справі № 461/4532/20, від 12 січня 2023 року у справі № 754/6012/21, від 20 лютого 2023 року у справі № 520/11160/18, від 08 серпня 2023 року у справі № 752/13615/20-ц, від 27 листопада 2024 року у справі № 522/15751/21.

Для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги також можуть братися показання свідків про спільне проживання та ведення спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання), фото/відео матеріали, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі.

Вказане узгоджується із висновками Верховного Суду у постановах від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16, від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц, від 11 грудня 2019 року в справі № 712/14547/16-ц, від 24 січня 2020 року в справі № 490/10757/16-ц, від 08 грудня 2021 року у справі № 531/295/19.

Водночас, самі по собі показання свідків не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту проживання однією сім`єю.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 14 лютого 2018 року у справі № 129/2115/15-ц, від 22 квітня 2021 року у справі № 707/2882/19, від 08 травня 2024 року в справі № 216/5984/21, від 27 листопада 2024 року в справі № 522/15751/21.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Забезпечивши повний та всебічний розгляд справи, проаналізувавши всі доводи сторін, дослідивши та надавши правову оцінку всім зібраним у справі доказам за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справах доказів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, з яким погоджується апеляційний суд, що надані позивачем письмові докази та показання свідків у їх сукупності не доводять юридичного факту існування між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 відносин, притаманних сімейним, на протязі часу, вказаного у заяві, а саме з квітня 2014 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Апеляційний суд погоджується з цими висновками, оскільки, хоча договори, акти приймання-передачі щодо придбання обладнання та господарських товарів до квартири можуть бути доказами ведення спільного господарства, але всі зазначені документи датуються 2019 - 2020 роками.

Таким чином, докази ведення спільного господарства з померлою в період за п`ять років до смерті останньої в матеріалах справи відсутні.

Організація позивачем поховання ОСОБА_3 та отримання відповідної довідки та свідоцтва про смерть, замовлення позивачем пам`ятника не є належними доказами на підтвердження спільного проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_3 однією сім`єю.

Видача ОСОБА_3 довіреності на ім`я ОСОБА_1 та договору на проведення технічної інвентаризації квартири не доводять факт спільного проживання, оскільки з них не вбачається наявність між заявником та померлою відносин, притаманних сімейним.

Заяви сусідів та акт від 20 грудня 2022 року, а також фотографії, з яких, поза іншим, неможливо достовірно встановити дати їх виготовлення, оскільки автоматичні цифрові відмітки дати і часу на фотографіях відсутні, також не є достатнім доказом, що підтверджує факт спільного проживання, і не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю.

Квитанції за оплату комунальних послуг не є належними доказами на підтвердження спільного проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_3 однією сім`єю, оскільки сплата комунальних послуг підтверджена ними, починаючи лише з листопада 2020 року, при цьому більша частина квитанції датована 2021 - 2022 роками, тобто після смерті ОСОБА_3 .

Судом першої інстанції прийнято до уваги пояснення позивача, покази свідків в частині надання ОСОБА_1 допомоги ОСОБА_3 у придбанні ліків, продуктів харчування, у відвідуванні лікарень, однак дане свідчить про прояв ОСОБА_1 турботи, поваги до людей похилого віку, прояв добросусідських відносин, дотримання певних моральних норм, а не про наявність в період 2014 - 2020 років однієї сім`ї ОСОБА_5 .

Апеляційний суд враховує, що показання свідків є особливим видом доказів, пов`язаних із ризиком суб`єктивного відношення до сторін, і що показання допитаних у даній справі свідків щодо проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 за однією адресою та про наявність сімейних відносин між ними є особистим певним особистим сприйняттям свідками відносин, які існували між даними особами, але самі по собі не свідчать про те, що даним відносинам були притаманні ознаки сімейних в юридичному контексті.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції не мав підстав брати під сумнів достовірність фактів, які повідомили свідки.

Крім того, показання свідків носять загальний характер і не містять посилання на конкретні факти та обставини, які б давали суду можливість дійти висновку про наявність підстав, які входять до предмету доказування у подібних правовідносинах.

Надані письмові докази у сукупності з показаннями свідків свідчать про дружні турботливі стосунки між позивачкою та ОСОБА_3 . Сам по собі факт тривалого знайомства позивачки з ОСОБА_3 , надання допомоги померлій за її життя та її поховання, не свідчить про наявність між ними взаємних прав та обов`язків, притаманних членам сім`ї, та не є достатньою підставою для встановлення факту проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 протягом п`яти років до відкриття спадщини.

Таким чином, відмова в позові судом першої інстанції є правомірною, оскільки ОСОБА_1 не було доведено фактів ведення із спадкодавцем спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин впродовж не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Апеляційний суд відхиляє як такі, що не спростовують висновків суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , що вона має інше зареєстроване місце проживання, однак її дійсне місце проживання, починаючи з весни 2014 року і по теперішній час, є АДРЕСА_1 .

Доводи апеляційної скарги, що за життя ОСОБА_3 мала можливість і намагалася розпорядитись своїм майном на користь позивача, а саме укласти з нею договір про довічне утримання, проте не встигла це зробити через раптову смерть, не спростовують, а навпаки підтверджують висновки суду першої інстанції про недоведеність сімейних відносин ОСОБА_1 з ОСОБА_3 , з огляду на те, що правовідносини за договором довічного утримання не мають ознак сімейних, є цивільно-правовими, регулюються ЦК України та обумовлені майновим інтересом особи, яка здійснює довічне утримання, у набутті у власність житлового будинку, квартири або їх частини, іншого нерухомого майна або рухомого майна, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Апеляційним судом не приймаються посилання позивача в апеляційній скарзі на правові висновки Великої Палати Верховного Суду в постановах від 22 серпня 2018 року в справі № 644/6274/16-ц, від 03 липня 2019 року в справі № 554/8023/15-ц, Верховного Суду в постановах від 05 жовтня 2022 року в справі № 686/15993/21, від 09 листопада 2022 року в справі 753/10315/19, від 16 листопада 2022 року у справі № 199/3941/20, від 30 жовтня 2019 року в справі № 643/6799/17, оскільки рішення суду першої інстанції даним висновкам не суперечить.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, висновків суду першої інстанції не спростовують, містять посилання на обставини, що були предметом перевірки суду першої інстанції, яким була надана належна правова оцінка, зводяться до переоцінки доказів та незгоди із судовим рішенням і не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в рішенні суду першої інстанції, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить із того, що у справі, що розглядається, учасникам спору було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних по суті висновків суду.

Суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 05 вересня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів

Повний текст постанови складено 21 березня 2025 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.