Справа № 526/796/25
Провадження № 2/526/819/2025
У Х В А Л А

іменем України

21 березня 2025 року суддя Гадяцького районного суду Полтавської області Черков В.Г., вирішуючи питання про відкриття провадження в цивільній справі за позовною заявою Розсоха Володимира Васильовича, що діє від імені Громадської організації «Правозахисний рух людей України» до Приватного акціонерного товариства «Гадячгаз», третя особа ОСОБА_1 про порушення прав споживача житлово-комунальних послуг та визнання неправомірними дій відповідача щодо договору розподілу природного газу та визнати відсутніми у позивача обов`язку укласти договір та припинити протиправні дії та усунути їх наслідки,

в с т а н о в и в:

Керівник Громадської організації «Правозахисний рух людей України» (далі Громадська організація) Розсоха В.В. 17.03.2025 через систему «Електронний суд» звернувся до суду з вказаним позовом та просить 1) позовну заяву прийняти без сплати судового збору та розглянути в найкоротшій строк та задовольнити; 2) встановити відсутність у Законі України «Про ринок природного газу» законодавчого обов`язку для позивача 2 (побутового споживача) укладати типовий договір розподілу природного газу з відповідачем; 3) встановити, що рішення НКРЕКП у формі постанов (зокрема Кодекс ГРС та ТА РПГ) не є актами цивільного законодавства України; 4) встановити відсутність в НКРЕКП повноважень встановлювати тарифи для населення побутових споживачів; 5) встановити наявність правових колізій та юридичної невизначеності в законодавстві щодо обов`язків Позивача 2 укладати договір розподілу природного газу; 6) зобов`язати відповідача припинити нарахування плати за послугу розподілу природного газу, яка не була замовлена за зверненням позивача 2, а також усунути наслідки неправомірних дій шляхом скасування нарахованої заборгованості та припинення незаконних вимог щодо її стягнення; 7) встановити, що відповідач порушив права позивача на свободу волевиявлення, свободу договору, рівність сторін договору, а також вчинив дії, що мають ознаки нечесної підприємницької практики; 8) зобов`язати відповідача припинити неправомірну практику щодо нав`язування договірних відносин, які суперечать законодавству України; 9) встановити, що природний газ, який постачається постачальником, є власністю Позивача 2; 10) встановити, що Відповідач не має права обмежувати доступ Позивача 2 до його власності природного газу; 11) зобов`язати Відповідача забезпечити безперешкодне користування природним газом Позивача 2; 12) заборонити Відповідачу створювати перешкоди та обмеження в доступі до природного газу, який є власністю Позивача 2; 13) визнати позивача 2 потерпілою особою внаслідок неправомірних дій відповідача, які були здійснені шляхом маніпуляції рішенням НКРЕКП, що не є актами цивільного законодавства та не створюють для позивача 2 юридичних обов`язків; 14) стягнути з відповідача на користь позивача 2 моральну шкоду завдану незаконними діями в розмірі 80 000 грн.

Дослідивши матеріали позовної заяви та документи, що додані до неї, суд прийшов до наступного висновку.

В даній справі позивачем виступає Громадська організація, а від її імені діє керівник відповідно до наданого витягу.

У пункті 2.6 Рішення Конституційного Суду України від 28 листопада 2013 року № 12-рп/2013 (у справі за конституційним зверненням асоціації «Дім авторів музики в Україні» щодо офіційного тлумачення положень пункту 7 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» у взаємозв`язку з положеннями пункту «г» частини першої статті 49 Закону України «Про авторське право і суміжні права») роз`яснено, що захист у судах прав та інтересів інших осіб є однією з гарантій реалізації конституційного права кожного на судовий захист і полягає у зверненні до суду державних органів, органів місцевого самоврядування, фізичних та юридичних осіб, яким законом надано право звертатися із заявами про захист прав, свобод та інтересів інших осіб. Громадська організація може захищати в суді особисті немайнові та майнові права як своїх членів, так і права та охоронювані законом інтереси інших осіб, які звернулися до неї за таким захистом, лише у випадках, якщо таке повноваження передбачено у її статутних документах та якщо відповідний закон визначає право громадської організації звертатися до суду за захистом прав та інтересів інших осіб.

Також, вирішуючи справу, Верховний Суд зазначив, що громадська організація має право пред`являти позов до суду в інтересах інших осіб у двох альтернативних випадках: 1) у разі необхідності захистити права та інтереси членів громадської організації; 2) у разі необхідності захистити права та інтереси інших осіб (не членів громадської організації), які звернулися.

Проте кожній із зазначених ситуацій, коли громадська організація може звернутися до суду, кореспондує умова, що такі повноваження мають бути передбачені статутними документами або законодавчими нормами.

Особливості правового статусу громадських організацій, що звертаються до суду в інтересах своїх членів аналізувалися Верховним Судом у справі № 640/21611/19. У постанові від 31 березня 2021 року Верховний Суд дійшов таких висновків:

«Громадські організації є організаційно-правовою формою діяльності людей, які об`єднуються для спільного здійснення та захисту своїх прав, свобод та інтересів, які відображаються у статуті громадської організації у вигляді мети та напрямів її діяльності. Таким чином, діяльність громадських організацій не можна розглядати абстрактно, без зв`язку з її метою та правами людей (її членів), що об`єдналися. Створюючи громадську організацію або вступаючи до неї, її члени об`єднуються на визначених статутом умовах для спільної реалізації своїх прав.

Отже, вирішуючи питання щодо права громадських організацій на звернення до суду в інтересах інших осіб, суди повинні з`ясувати:

- статус громадської організації та її засновників, їх безпосередню заінтересованість у вирішенні питання, що є предметом позову;

- мету громадської організації та її безпосередній зв`язок з предметом позову;

- інтереси яких саме осіб є предметом судового захисту;

- чи зверталися ці особи за захистом своїх прав до громадської організації;

- добросовісність дій громадської організації, що звертається до суду.

Суд звертає увагу, що позови в інтересах неконкретизованих осіб (в інтересах суспільства, народу) можуть розглядатися як виняток у випадках, прямо передбачених законодавством. Зокрема, на захист екологічних інтересів суспільства відповідно до Орхуської конвенції та Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища».

Так, звертаючись до суду з вищевказаною позовною заявою представник Громадської організації вказує, що Громадська організація є юридичною особою; відповідно до п. 2.5.1 Статуту має право бути учасником цивільно-правових відносин; відповідно п. 3.2 Основним напрямами діяльності Організації є: 3.2.1 захист прав людини в Україні, 3.2.10 представництво прав та інтересів людей у державних та недержавних органах, у юридичних осіб, у міжнародних організацій, у судових органах всіх рівнів, в т.ч. міжнародних, та у юридичних осіб, що здійснюють судочинство та правосуддя, а й у випадку виникнення спорів з іншими фізичними та юридичними особами.

Сам Статут Громадської організації до позовної заяви не долучений, в переліку додатків також він відсутній.

Поряд з цим, згідно зі статтею 80 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку. Юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді.

За положеннями частин першої та другої статті 81 ЦК України юридична особа може бути створена шляхом об`єднання осіб та (або) майна. Юридичні особи, залежно від порядку їх створення, поділяються на юридичних осіб приватного права та юридичних осіб публічного права. Юридична особа приватного права створюється на підставі установчих документів відповідно до статті 87 цього Кодексу. Юридична особа приватного права може створюватися та діяти на підставі модельного статуту в порядку, визначеному законом.

Громадяни України мають право на свободу об`єднання у політичні партії та громадські організації для здійснення і захисту своїх прав і свобод та задоволення політичних, економічних, соціальних, культурних та інших інтересів, за винятком обмежень, встановлених законом в інтересах національної безпеки та громадського порядку, охорони здоров`я населення або захисту прав і свобод інших людей (частина перша статті 36 Конституції України).

Статтею 1 Закону України від 22 березня 2012 року № 4572-VI «Про громадські об`єднання» (далі - Закон № 4572-VI) передбачено, що громадське об`єднання - це добровільне об`єднання фізичних осіб та/або юридичних осіб приватного права для здійснення та захисту прав і свобод, задоволення суспільних, зокрема економічних, соціальних, культурних, екологічних, та інших інтересів.

Громадське об`єднання за організаційно-правовою формою утворюється як громадська організація або громадська спілка.

Громадська організація - це громадське об`єднання, засновниками та членами (учасниками) якого є фізичні особи.

Громадська спілка - це громадське об`єднання, засновниками якого є юридичні особи приватного права, а членами (учасниками) можуть бути юридичні особи приватного права та фізичні особи.

Громадське об`єднання може здійснювати діяльність зі статусом юридичної особи або без такого статусу. Громадське об`єднання зі статусом юридичної особи є непідприємницьким товариством, основною метою якого не є одержання прибутку.

У частині першій статті 3 Закону № 4572-VI закріплено, що громадські об`єднання утворюються і діють на принципах: 1) добровільності; 2) самоврядності; 3) вільного вибору території діяльності; 4) рівності перед законом; 5) відсутності майнового інтересу їх членів (учасників); 6) прозорості, відкритості та публічності.

Відповідно до частин першої та третьої статті 2 Закону № 4572-VI дія цього Закону поширюється на суспільні відносини у сфері утворення, реєстрації, діяльності та припинення громадських об`єднань в Україні.

Особливості регулювання суспільних відносин у сфері утворення, реєстрації, діяльності та припинення окремих видів громадських об`єднань можуть визначатися іншими законами.

У преамбулі Закону України «Про захист прав споживачів» (далі - Закон № 1023-ХІІ) казано, що цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Відповідно до пункту 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Згідно з пунктами 1, 6, 7 частини першої статті 4 Закону № 1023-XII споживачі під час укладення, зміни, виконання та припинення договорів щодо отримання (придбання, замовлення тощо) продукції, а також при використанні продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на: 1) захист своїх прав державою; 6) звернення до суду та інших уповноважених державних органів за захистом порушених прав; 7) об`єднання в громадські організації споживачів (об`єднання споживачів).

Частиною першою статті 22 Закону № 1023-XII визначено, що захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом.

Повертаючись до вищевказаної позовної заяви, судом встановлено, що представник Громадської організації в тексті позовної заяви зазначає, що звернення до суду пов`язане з захистом порушених прав Позивача 2, але відомості про те, хто саме цей учасник не надає. Більш того, сама позовна заява має найменування позивача, представника позивача, відповідача та третьої особи.

Позовна заява за формою і змістом повинна відповідати вимогам статті 175 ЦПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 175 ЦПК України, позовна заява подається до суду в письмовій формі і підписується позивачем або його представником, або іншою особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, а ч. 5 вказаної статті у разі пред`явлення позову особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, в заяві повинні бути зазначені підстави такого звернення.

Як було вказано вище, у зв`язку з відсутністю Статуту Громадської організації, з урахуванням висновків як Конституційного суду України, так і Верховного Суду, суд позбавлений можливості перевірити чи передбачена установчими документами Громадської організації можливість здійснювати захист осіб, які або є членами такої організації, або не є членами організації, тоді як така можливість обов`язково має бути передбачена статутними документами та законодавчими нормами.

Із тексту позовної заяви також не вбачається про наявність порушеного права відвідачем саме перед Громадською організацією.

Суд може робити висновок про неправомірність рішень, дії чи бездіяльності та про порушення у зв`язку із цим прав, лише за позовом належного позивача, тобто якщо буде встановлено наявність у позивача порушеного права. Оцінка рішень за позовом особи, яка не має права на звернення до суду, яка не є потерпілою у конкретних правовідносинах (є неналежним позивачем), апріорі не може призвести до захисту прав і не узгоджується із завданнями судочинства.

Відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 185 ЦПК України заява повертається у випадку, коли заяву подано особою, яка не має процесуальної дієздатності, не підписано або підписано особою, яка не має права її підписувати, або особою, посадове становище якої не вказано.

Відповідно до ч. 7 ст. 185 ЦПК України, повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення позовної заяви.

Керуючись ст. 185 ЦПК України, суд -

постановив:

Позовну заяву Розсоха Володимира Васильовича, що діє від імені Громадської організації «Правозахисний рух людей України» до Приватного акціонерного товариства «Гадячгаз», третя особа ОСОБА_1 про порушення прав споживача житлово-комунальних послуг та визнання неправомірними дій відповідача щодо договору розподілу природного газу та визнати відсутніми у позивача обов`язку укласти договір та припинити протиправні дії та усунути їх наслідки повернути позивачу.

Роз`яснити, що повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню до суду після усунення причин за яких позовна заява була повернута.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п`ятнадцяти днів з дня складання повного судового рішення до Полтавського апеляційного суду безпосередньо.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст ухвали складений 21.03.2025.

Головуючий: В. Г. Черков