РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2025 року м. Мукачево Справа №303/8660/24

2/303/1834/24

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

в складі: головуючого судді Кость В.В.

секретаря судового засідання Івашко М.В.

розглянувши в порядку загального позовного провадження цивільну справу

за позовом ОСОБА_1

до відповідача Державного підприємства Міністерства оборони України «Мукачівська госпрозрахункова дільниця»

про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 від імені якої діє ОСОБА_2 звернулася через систему «Електронний суд» до суду з позовом до Державного підприємства Міністерства оборони України «Мукачівська госпрозрахункова дільниця» про стягнення суми 4622978,15 гривень, сплачених за правочином, який визнаний недійсним.

Позовні вимоги обґрунтовуються доводами про те, що позивач стала власником нежитлової будівлі (готелю) загальною площею 714,30 м2, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (надалі Нерухоме майно), внаслідок його продажу на електронних торгах 05.05.2015.

На підставі рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 16.11.2018 по справі № 303/4240/15-ц було визнано недійсними електронні торги, скасовано протокол проведення електронних торгів від 05.05.2015 № 78777, а також застосувано наслідки недійсності правочину протоколу проведення електронних торгів від 05.05.2015 №78777 щодо відчуження Нерухомого майна, шляхом зобов`язання ОСОБА_1 повернути вказане нерухоме майно за актом прийому-передачі в повне господарське відання Державного підприємства Міністерства оборони України «Мукачівська госпрозрахункова дільниця», а Державному підприємству Міністерства оборони України «Мукачівська госпрозрахункова дільниця» повернути ОСОБА_1 кошти в сумі 4622978,15 грн.

Як на підставу для задоволення позовних вимог, сторона позивача посилається на те, що Рішення набрало законної сили 12.02.2020, однак вже понад чотири роки залишається невиконаним, грошові кошти відповідач так і не повернув позивачу, а виконавче провадження залишається відкритим.

Суд у Рішенні по справі №303/4240/15-ц, застосовуючи наслідки недійсного правочину визначив неефективний спосіб захисту прав ОСОБА_1 щодо повернення сплачених нею грошових коштів, як стороною правочину, який визнаний судом недійсний через порушення, що допущені органом державної виконавчої служби. Суд застосував двосторонню реституцію шляхом дублювання норми абзацу другого частини першої ст. 216 Цивільного кодексу України. Водночас, вказаний судовий акт не забезпечує ефективний захист прав покупця, відтак воно вже тривалий час залишається невиконаним.

За доводами позивача, такий спосіб захисту, як стягнення коштів забезпечить ефективний захист прав позивача як сторони правочину, який визнано недійсним через порушення законодавства, допущені органом державної виконавчої служби та відповідає заходам примусового виконання рішень, які встановлені у статті 10 Закону України «Про виконавче провадження» (звернення стягнення на кошти), а також частини другої ст. 4 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» (стягнення за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду).

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.10.2024 справу передано до провадження судді Куцкіра Ю.Ю.

Ухвалою суду від 13.11.2024 відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження.

На підставі ухвали суду про самовідвід від 23.12.2024 проведено повторний автоматизований розподіл даної справи та 24.12.2024 матеріали справи передано на розгляд судді Костя В.В.

Ухвалою суду від 24.12 2024 суддя Кость В.В. прийняв справу до свого провадження.

Від відповідача відзив на позовну заяву не надходив.

Від представника позивача Митровки Я.В. до суду надійшла заява про розгляд справи за їх з довірителем відсутності.

Належним чином повідомлений відповідач у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив.

Дослідивши матеріали справи, суд констатує наступне.

Згідно з даними платіжного доручення від 15.05.2015 №1 ОСОБА_1 сплатила 4391829,24 грн Головному управлінню юстиції у Закарпатській області. В графі «призначенні платежу» зазначено: «кошти за придбання на СЕТАМ прот. №78777 від 05.05.2015, лот №59328 ЄДРВП №23271186, переможець ОСОБА_1 » (а.с. 15).

На підставі Рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 16.11.2018 по справі № 303/4240/15-ц (надалі Рішення) суд задоволив позов першого заступника військового прокурора Західного регіону України в інтересах держави в особі органів уповноважених здійснювати функції у спірних відносинах Міністерства оборони України, Державного підприємства Міністерства оборони України Мукачівська госпрозрахункова дільниця.

Суд вирішив визнати дії Головного територіального управління юстиції в Закарпатській області щодо визначення складу майна, яке підлягає реалізації, а саме нежитлової будівлі (готелю) загальною площею 714,30 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та передачі для реалізації на електронних торгах неправомірними. Також суд визнав недійсними результатів електронних торгів та скасував протокол проведення електронних торгів від 5 травня 2015 року №78777. Застосував наслідки недійсності правочину - протоколу проведення електронних торгів від 5 травня 2015 року №78777 щодо відчуження нерухомого майна - нежитлової будівлі (готелю) загальною площею 714,30 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 шляхом зобов`язання ОСОБА_1 повернути вказане нерухоме майно за актом прийому-передачі в повне господарське відання Державного підприємства Міністерства оборони України Мукачівська госпрозрахункова дільниця, а Державному підприємству Міністерства оборони України Мукачівська госпрозрахункова дільниця повернути ОСОБА_1 кошти в сумі 4 622 978 (чотири мільйони шістсот двадцять дві тисячі дев`ятсот сімдесят вісім) гривень 15 копійок (а.с. 16-27).

Постановою Верховного Суду від 12.02.2020 року Рішення залишено в силі (а.с.28-47). Мукачівським міськрайонним судом Закарпатської області видано виконавчий лист №303/4240/15-ц від 22.05.2020 (надалі Виконавчий лист) (а.с.48-49).

Головним державним виконавцем Мукачівського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) Хабаровим В.В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження від 20.07.2020 ВП №62616291 з виконання Виконавчого листа (а.с 50-51).

Згідно з даними Інформації про виконавче провадження станом на 23.10.2024 дане виконавче провадження є відкритим (а.с. 52-57).

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 зверталася до суду із заявою про зміну способу і порядку виконання Рішення, однак на підставі ухвали Мукачівського міськрайоннного суду Закарпатської області від 10.08.2023 по справі №303/4240/15-ц (6/303/95/23) у задоволенні її заяви було відмовлено (а.с. 61-70).

Постановою Закарпатського апеляційного суду від 05.12.2023 року вищезазначену ухвалу суду від 10.08.2023 залишено без змін (а.с. 71-79). Зокрема, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції про те, що зміна способу і порядку виконання Рішення на стягнення грошових коштів з Державного підприємства Міністерства оборони України «Мукачівська госпрозрахункова дільниця» на користь ОСОБА_1 може призвести до зміни Рішення, що є неприпустимим.

З огляду на вищевказані фактичні обставини справи у контексті з доводами позивача щодо підставності стягнення із відповідача сплачених нею за недійсним договором грошових коштів, суд виходить з того, що згідно зі ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд оцінює правовідносини, факти та обставини, які вже відбулися в минулому та надає їм правову оцінку в процесі судового розгляду конкретної справи, який обмежується предметом і підставами позову.

У відповідності до частини третьої ст. 12 та частини першої ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з приписами статті 89 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Правовий зміст наведених законодавчих норм окреслює предмет доказування у цивільному процесі.

Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Під способом захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається у ст. 16 Цивільного кодексу України.

Поряд з цим, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч. 4 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України).

Факти, установлені в прийнятих раніше судових рішеннях, мають для суду преюдиційний характер. Преюдиційність означає обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі, для суду при розгляді інших справ. Преюдиційність у процесуальному праві виражена як обов`язок суду, який розглядає справу, прийняти без перевірки та доказів факти, які раніше вже були встановлені набутим законної сили судовим рішенням або вироком у будь-якій іншій справі. Преюдиційність дозволяє уникнути ухвалення суперечливих судових фактів щодо одного й того ж питання та вирішувати справи з найменшими витратами часу та засобів (постанова Верховного Суду від 6 вересня 2022 року у справі N 640/10625/21).

За таких обставин, слід констатувати, що в межах розгляду даної справи преюдиційне значення мають факти встановленні Рішенням, яке набуло законної сили 12.02.2020 відносно того, що згідно з даними свідоцтва, виданого приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Ришкович О.В. від 19.06.2015 року, ОСОБА_1 належить на праві власності Нерухоме майно, яке вона набула внаслідок купівлі на електронних торгах 05.05.2015.

Доказів того, що на час розгляду даної справи ОСОБА_1 не є власником Нерухомого майна матеріали справи не містять.

Відповідно до положень п. 2 частини другої ст. 43 Цивільного процесуального кодексу України учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи.

За введення суду в оману щодо фактичних обставин справи винні особи несуть відповідальність, встановлену законом (частина четверта ст. 43 Цивільного процесуального кодексу України).

Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (ч. 1 ст. 44 Цивільного процесуального кодексу України).

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частина друга ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України).

В контексті наведеного, слід звернути увагу, що позивач, звертаючись до суду з даним позовом не повідомив суд про те, що сторони по справі були учасниками інших справ, які знаходились в провадженні Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області, та які стосувались спірного Нерухомого майна та виконання Рішення.

Поряд з цим, суд керуючись основними засадами цивільного судочинства, зокрема, принципом верховенства права, з метою повного, об`єктивного встановлення всіх фактичних обставин справи, в контексті з приписами частини п`ятої ст. 263 Цивільного процесуального кодексу України та частини п`ятої ст. 4 Закону України «Про доступ до судових рішень», відповідно до якої судді мають право на доступ до усіх інформаційних ресурсів ЄДРСР, встановив, що в провадженні суду перебувала цивільна №303/248/23 за позовом заступника керівника Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України до ОСОБА_1 , треті особи: Державне підприємство Міністерства оборони України «Мукачівська госпрозрахункова дільниця», Головне управління майна та ресурсів Міністерства оборони України про витребування майна, припинення права власності.

Рішенням суду по вищезазначеній справі від 14.11.2023 року позов задоволено частково та витребувано у ОСОБА_1 на користь Міністерства оборони України Нерухоме майно. У задоволенні позовних вимог про припинення права власності ОСОБА_1 на Нерухоме майно - відмовлено.

ОСОБА_1 оскаржила в апеляційному порядку рішення суду від 14.11.2023 року по справі №303/248/23.

На підставі постанови Закарпатського апеляційного суду від 22.10.2024 рішення Мукачівського міськрайонного суду від 14 листопада 2023 року скасовано. У задоволенні позову відмовлено.

Зі змісту вищезазначеної постанови суду апеляційної інстанції вбачається, що представник ОСОБА_1 , як на підставу для скасування рішення суду першої інстанції, зокрема, посилався на те, що «…Обставини можливості чи неможливості виконання судового рішення про реституцію спірного нерухомого майна не можуть бути підставою для звернення до суду із віндикаційною, вимогою, яка у цьому випадку не може бути належним способом захисту. Зі змісту спірних правовідносин випливає, що єдиним належним способом захисту у межах спірних правовідносин могло бути звернення прокурора до суду в інтересах власника спірного майна сторони оспорюваного правочину ДП МОУ «Мукачівська госпрозрахункова дільниця», права якої підлягають захисту з використанням правового механізму, передбаченого саме ст. 216 ЦК України (двостороння реституція), а не статтями 387 та 388 ЦК України».

Таким чином, в межах розгляду справи №303/248/23 ОСОБА_1 дотримувалась тієї позиції що ефективним способом захисту у спірних правовідносинах щодо набуття нею Нерухомого майна на підставі недійсного правочину є саме двостороння реституція. Наразі, внаслідок касаційного оскарження, справа перебуває на розгляді у Верховному Суді.

Поряд з цим, сторона позивача, доводячи підставність позовних вимог в межах даного судового розгляду, посилається на те, що суд у Рішенні по справі №303/4240/15-ц, застосовуючи наслідки недійсного правочину визначив неефективний спосіб захисту прав ОСОБА_1 щодо повернення сплачених нею грошових коштів як стороною правочину, який визнаний судом недійсним. Суд застосував двосторонню реституцію шляхом дублювання норми абзацу другого частини першої ст. 216 Цивільного кодексу України. Поряд з цим, таке Рішення не забезпечує ефективний захист прав покупця, відтак воно вже тривалий час залишається невиконаним.

Таким чином слід констатувати, що позиція сторони позивача щодо регулювання спірних відносин між учасниками справи в межах розгляду даної справи та справи №303/248/23 є суперечливою.

В контексті наведеного, слід зазначити, що загальні правила щодо правових наслідків недійсності правочинів сформульовані в статті 216 Цивільного кодексу України, в частині першій якої вказано, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

За змістом статті 216 Цивільного кодексу України наслідком недійсності правочину є застосування двосторонньої реституції, тобто повернення сторін у первісний стан. Вона спрямована на відновлення status quo ante у фактичному та правовому становищі сторін, яке існувало до вчинення недійсного правочину, шляхом нівелювання юридичного значення будь-яких дій, які сторони вчинили на виконання цього правочину. Тому, кожна сторона зобов`язана повернути іншій у натурі все, що вона одержала на виконання недійсного правочину.

В пункті 8.43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2024 року по справі № 918/1043/21 зазначено: «Велика Палата Верховного Суду підтверджує правильність своїх висновків, викладених у пунктах 66-70 постанови від 20.07.2022 у справі № 923/196/20, зокрема, про те, що за недійсності правочину взаємне повернення сторонами одержаного за ним (двостороння реституція) є юридичним обов`язком, що виникає із закону та юридичного факту недійсності правочину, однак вважає, що підхід до застосування наслідків недійсності правочину (стаття 216 ЦК України), сформульований у пунктах 72 та 81.2 згаданої постанови, потребує узгодження з наведеним вище висновком про двосторонню реституцію як юридичний обов`язок сторін недійсного правочину…[]

8.47. Для узгодження викладених раніше висновків з механізмом двосторонньої реституції в цілому Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити від своїх висновків, викладених у пунктах 72 та 81.2 постанови від 20.07.2022 у справі № 923/196/20, та виходити з буквального тлумачення змісту статті 216 ЦК України, яке дає підстави для висновку про те, що, якщо законом не встановлені особливі умови застосування правових наслідків недійсності правочину або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів, позивач, який заявляє вимогу про повернення йому в натурі переданого за недійсним правочином або відшкодування вартості переданого, заявляє реституційну вимогу, яку суд за існування для того підстав задовольняє, застосовуючи двосторонню реституцію. У цьому випадку відповідач є стягувачем у частині рішення про повернення йому переданого ним за недійсним правочином майна або відшкодування вартості.

8.48. Ці висновки узгоджуються також з позицією Верховного Суду України, який постановою від 06.09.2017 у справі № 320/4812/15-ц скасував рішення суду першої інстанції в частині повернення ОСОБА_6 того, що він передав державі в особі Міністерства аграрної політики та продовольства України на виконання укладеного між ними 08.09.2014 договору купівлі-продажу 9/10 часток комплексу будівель та споруд за АДРЕСА_1, у зв`язку з визнанням судом зазначеного договору недійсним, а справу в цій частині передав на новий розгляд до суду першої інстанції, оскільки суд першої інстанції визнав вказаний договір купівлі-продажу недійсним, проте правила реституції за частиною першою статті 216 ЦК України застосував тільки щодо однієї зі сторін правочину - постановив рішення про зобов`язання ОСОБА_6 повернути державі в особі Міністерства аграрної політики та продовольства України майно, одержане ним як покупцем за недійсним договором. При цьому суд не вирішив питання про повернення іншій стороні правочину - відповідачу ОСОБА_6 того, що він передав державі в особі Міністерства аграрної політики та продовольства України на виконання цього ж договору, у зв`язку з визнанням його недійсним».

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

По відношенню до спірної ситуації по справі слід зазначити, що Рішення, яким застосовано двосторонню реституцію, є обов`язковим до виконання сторонами в силу приписів статті 129-1 Конституції України, яка є нормою прямої дії. В свою чергу, невиконання судового Рішення, яке набуло законної сили, або надання йому переоцінки суперечить принципу верховенства права, складовою якого є принцип правової визначеності.

Верховний Суд у пункті 30 постанови від 28.02.2024 по справі №400/3416/20 звернув увагу на те, що судове рішення виконується безпосередньо, і для його виконання не вимагається ухвалення будь-яких інших, додаткових судових рішень. З огляду на вищенаведене, у разі невиконання судового рішення позивач має право вимагати вжиття спеціальних заходів впливу на боржника, передбачених законодавством про виконавче провадження. Невиконання судового рішення не може бути самостійним предметом окремого судового провадження.

Таким чином, спір (спірні правовідносини) між сторонами вже вирішені судом та перейшли до стадії виконання Рішення.

В межах розгляду даної справи позивач фактично ініціює новий позов та заявляє позовну вимогу щодо стягнення з відповідача суми 4622978,15 грн, яка мала бути повернута їй відповідачем на підставі Рішення.

На час розгляду даної справи судом ОСОБА_1 фактично залишається власником Нерухомого майна. Доказів того, що на виконання Рішення нею було повернуто відповідачу зазначене Нерухоме майно, внаслідок чого вона перестала бути його володільцем, матеріали справи не містять. За таких обставин, задоволення вимоги про стягнення з відповідача суми за предметом позову є неправомірним, оскільки така ситуація невиправдано поставить відповідача у становище, коли він буде повторно зобов`язаний за судовим рішенням сплатити кошти позивачу за Нерухоме майно, яке при цьому продовжує залишатись у володінні ОСОБА_1 .

Крім того, згідно з даними Автоматизованої системи виконавчого провадження Виконавчий лист з виконання Рішення перебуває на виконанні, стан ВП 62616291: відкрито (https://asvpweb.minjust.gov.ua/#/search-debtors).

Як вбачається з наявного в матеріалах справи листа представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 від 04.03.2024, останній звертався до органу державної виконавчої служби та просив вжити всіх належних заходів щодо виконання Рішення. Відомостей про те, чи отримала позивач або їй представник відповідь на зазначений лист матеріали справи не містять.

Водночас, такий лист не може слугувати безумовним доказом того, що Рішення суду не може бути виконане.

Враховуючи викладене, у задоволенні позову слід відмовити.

У зв`язку з тим, що позивач була звільнена від сплати судового збору при зверненні до суду, а у задоволенні позовних вимог відмовлено, судові витрати підлягають віднесенню на рахунок держави.

При цьому суд зазначає, що Європейський суд з прав людини зауважує на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 8, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 2, 3, 10, 12, 13, 76-81, 141, 263-265, 354-355 Цивільного процесуального кодексу України, Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області,

УХВАЛИВ:

1. У задоволенні позову відмовити.

2. Судові витрати по справі віднести на рахунок держави.

3. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

4. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

5. Позивач: ОСОБА_1 , АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Представник позивача: ОСОБА_2 , АДРЕСА_3

Відповідач: Державне підприємство Міністерства оборони України «Мукачівська госпрозрахункова дільниця», м. Мукачево, вул. Берегівська, буд. 1А, .

Суддя В.В. Кость