Справа № 367/8072/19
Провадження №2/367/308/2025
РІШЕННЯ

Іменем України

12 лютого 2025 року Ірпінський міський суд Київської області в складі:

головуючого судді Карабаза Н.Ф.,

при секретарі Собіної М.П.,

розглянувши у судовому засіданні в м. Ірпінь цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Аверс-сіті» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання недійсним договору,

в с т а н о в и в :

Товариство з обмеженою відповідальністю «Аверс-Сіті» звернулось до суду з позовом доОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання недійсним договору, який мотивує тим, що 22.09.2011 Виконавчим комітетом Коцюбинської селищної ради Київської області було прийнято рішення № 270 Про оформлення та видачу Товариству з обмеженою відповідальністю «Аверс-Сіті» свідоцтв на право власності на об`єкти нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , в тому числі щодо квартири АДРЕСА_2 . Зокрема, вищевказане рішення було прийнято на підставі Сертифікату відповідності закінченого будівництвом об`єкта серія КС № 6. В свою чергу Сертифікат КС № 6 видано на підставі Акту готовності об`єкту до експлуатації № 870 від 14.09.2011 відповідно до якого замовником об`єкта є ТОВ «Аверс-Сіті» та Державного акту серія ЯИ № 270393 на право власності ТОВ «Аверс-Сіті» на земельну ділянку площею: 4,3864 га., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 . 30.09.2011 ТОВ «Аверс-Сіті» на підставі свідоцтва про право власності, НОМЕР_1 від 30.09.2011 виданого на підставі рішення виконавчого комітету Коцюбинської селищної ради № 270 від 22.09.2011 в Реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєструвало право власності на квартиру АДРЕСА_4 , що підтверджується інформаційною довідкою з ДРРПНМ. 28.10.2013 державним реєстратором Реєстраційної служби Ірпінського міського управління юстиції Київської області Заболотним Анатолієм Вікторовичем було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 9494197 від 25.12.2013, на підставі якого за ОСОБА_3 в ДРРПНМ було зареєстровано право власності на квартиру. На підставі вищевказаного рішення державного реєстратора у ДРРПНМ щодо спірної квартири було відкрито розділ № 09 та присвоєно реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 09. Зокрема, підставою для виникнення права власності на квартиру у ОСОБА_3 зазначено: рішення суду, серія та номер: 367/3621/13-ц, виданий 17.06.2013, видавник: Ірпінський міський суд Київської області. 03.12.2015 власником спірної квартири стала ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 03.12.2015. 07.12.2015 ОСОБА_1 передала квартиру в іпотеку ОСОБА_2 на підставі договору іпотеки від 07.12.2015. Таким чином, станом на сьогоднішній день власником спірної квартири є ОСОБА_1 . 17.06.2013 рішенням Ірпінського міського суду Київської області у справі № 367/3621/13-ц було визнано за ОСОБА_3 право власності на квартиру АДРЕСА_4 . В процесі довгого перегляду судового рішення 10.02.2016 постановою Верховного суду України рішення Ірпінського міського суду Київської області від 17.06.2013, ухвалу Апеляційного суду Київської області від 12.02.2015 та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України від 11.06.2015 в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 скасовано й ухвалено нове рішення яким відмовлено у визнанні права власності на квартиру АДРЕСА_4 . Відповідно до ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно зі ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не має на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Зокрема, п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України визначено, що одним із випадків, коли майно можливо витребувати від добросовісного набувача, є вибуття такого майна поза волею власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі. За змістом зазначеної норми майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, слід вважати таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. У зв`язку з тим, що спірна квартира вибула з володіння позивача на підставі рішення суду, яке в подальшому було скасовано ТОВ «Аверс-Сіті» вважає, що квартира АДРЕСА_4 вибула з володіння власника поза його волею на підставі чого остання має бути витребувана із чужого незаконного володіння на користь останнього. 07.12.2015 між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки посвідчений приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Кінащук В.С. На підставі вищевказаного договору нотаріусом було внесено запис про іпотеку 12407770 на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 26836172 від 07.12.2015. А також, нотаріусом до Державного реєстру було внесено запис про обтяження: 12408107 на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 26836738 від 07.12.2015. Зокрема, ст. 204 ЦК України, закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Відповідно до 1.2. Договору іпотеки предметом іпотеки (надалі майно) за цим договором є: квартира за номером АДРЕСА_5 . ТОВ «Аверс-Сіті» вважає, що договір іпотеки від 07.12.2015 підлягає визнанню в судовому порядку недійсним з огляду на наступне. Згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Зі змісту вищевказаної статі вбачається, що заперечувати дійсність правочину в судовому порядку вправі одна із сторін договору або інща заінтересована особа. Позивач вважає, що він є заінтересованою особою в спорі про визнання іпотечною договору недійсним, оскільки має конкретний майновий інтерес законного власника майна, яке передано за спірним договором в іпотеку. На підставі вищевикладеного Позивач вважає, що: - договір іпотеки безпосередньо порушує права і законні інтереси останнього як законного власника квартири АДРЕСА_4 шляхом обмеження вільного розпорядження спірним майном; - у результаті визнання договору недійсним майнові права позивача будуть відновлені, шляхом повернення сторін правочину до первісного стану. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. ТОВ «Аверс-Сіті» вважає, що договір іпотеки суперечить ч. 1 ст. 203 ЦК України, оскільки в момент вчинення спірного правочину було порушено ч. 1 ст. 317, ч. 1 ст. 319, ч. 1 ст. 321, ст. 575, 576, ч. 2 ст. 583 ЦК України та ст. 5 ЗУ «Про іпотеку» з огляду на те, що квартира належить ТОВ «Аверс-Сіті» на підставі свідоцтва про право власності, а також з урахуванням того, що квартира зареєстрована на підставі рішення суду за позовом ОСОБА_3 до ТОВ «Аверс-Сіті» про визнання права власності останній вважає, що така квартира вибула із володіння власника поза його волею, а право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна. Отже, ОСОБА_4 під час укладення договору іпотеки не мала необхідного обсягу цивільної дієздатності щодо спірного майна. В силу ст. 216 ЦК України спірний договір в частині передачі в іпотеку квартири АДРЕСА_4 не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. З огляду на вищевикладене та враховуючи те, що договір іпотеки підлягає визнанню недійсним щодо передачі в іпотеку квартири АДРЕСА_4 у зв`язку з чим реєстраційні дії в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, які здійенені на підставі такого договору підлягають скасуванню, оскільки вони є похідними від спірного договору. Просить суд витребувати від ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Аверс-Сіті» () квартиру АДРЕСА_6 , кори. 1, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 09. Визнати недійсним з моменту укладення договір іпотеки від 07.12.2015 укладений між ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) та ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_3 ) посвідчений приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Кінащук Вікторією Сергіївною, зареєстрований в реєстрі за № 388. Скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 26836172 від 07.12.2015, номер запису про іпотеку: 12407770 від 07.12.2015 прийняте приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Кінащук Вікторією Сергіївною. Скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 26836738 від 07.12.2015, номер запису про обтяження: 12408107 від 07.12.2015 прийняте приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Кінащук Вікторією Сергіївною. Судові витрати покласти на відповідачів.

Відповідач ОСОБА_1 через канцелярію суду подала заяву про застосування строку позовнї давності, в якій заначає наступне. Ще у 2013 році рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 17 червня 2013 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Товаристваз обмеженою відповідальністю «Аверс-сіті», реєстраційна служба Ірпінського міського управління юстиції Київської області, Міністерства Внутрішніх справ України про визнання права власності та зобов`язання вчинити певні дії, було визнано право власності на вказану квартиру АДРЕСА_4 за ОСОБА_3 . Вказане рішення Ірпінського міського суду Київської області було залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 02 жовтня 2013 року. 28 жовтня 2013 року на підставі вказаних судових рішень у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було проведено державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_4 за ОСОБА_3 . В подальшому, у 2015 році ОСОБА_3 продала вказану квартиру АДРЕСА_4 ОСОБА_1 03 грудня 2015 року право власності ОСОБА_4 на вказану квартиру АДРЕСА_4 було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. ОСОБА_1 , як власник вказаної квртири № 145. 07 грудня 2015 року з ОСОБА_2 уклала договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Кінащук Вікторією Сергіївною, зареєстрований у реєстрі за номером 388, згідно з яким квартира АДРЕСА_4 була передана в іпотеку ОСОБА_2 (Іпотекодержателю) в якості забезпечення виконання зобов`язання за договором позики. 07 грудня 2015 року відомості про договір іпотеки та відповідне обтяження щодо квартири АДРЕСА_4 було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Звертає увагу, що починаючи з 2015 року та до сьогоднішнього дня дані Державного реєстру речових прав на нерухоме майно є відкритими та загальнодоступними. Тобто, ТОВ «Аверс Сіті» міг довідатися про порушення його права ще в грудні 2015 року - з дня укладання між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 договору купівлі-продажу та з дня укладання між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 договору іпотеки. Окремо наголошує на тому, що третя особа ОСОБА_3 набула право власності ще у 2013 році на підставі судового рішення, про яке був обізнаний позивач ТОВ «Аверс-Сіті». А тому відсутні будь-які підстави вважати, що позивач ТОВ «Аверс-Сіті» не міг не знати про те, що спірна квартира АДРЕСА_4 вибуває із власності позивача. Водночас, ТОВ «Аверс-Сіті» звернувся з позовом до відповідачів про визнання недійсним договору та витребування квартири з володіння лише 09 жовтня 2019 року. І це незважаючи на те, що майже девять років тому назад у 2013 році ТОВ «Аверс-Сіті» знало про те, що спірна квартира АДРЕСА_4 вибула з його власності. Отже, ТОВ «Аверс-Сіті» звернулося з позовом до відповідачів вже після спливу трирічного строку з дня, коли позивач міг дізнатися про порущення його права.Тому просить суд застосувати позовну давність до позовних вимог позивача ТОВ «Аверс-Сіті» у даній судовій справі відповідно до цією заяви та відмовити позивачеві ТОВ «Аверс-Сіті» у задоволенні позову в повному обсязі у даній судовій справі у зв`язку із спливом строку позовної давності.

Представник позивача у судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи без участі позивача, позовні вимоги підтримує, щодо винесення заочного рішення по справі не заперечує.

Відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилися. Заяви про слухання справи за їх відсутності не надали, причини неявки суду не повідомили. Про час і місце слухання справи повідомлені належним чином.

Третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору на стороні відповідача: ОСОБА_3 у судове засідання не з`явилась, про день та час розгляду справи повідомлялась належним чином.

Суд дослідивши письмові докази по справі, вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

У судовому засіданні встановлено, що згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 182849077 від 30.09.2019 обєкт нерухомого майна за реєстраційним номером 09, а саме: квартира АДРЕСА_2 , загальна площа 83,2кв.м., житлова площа 43,4кв.м. перебуває у приватній власності ОСОБА_1 згідно договору купівлі-продажу від 03.10.2015 року за реєстраційним номером 375.

Згідно даних відомостей з державного реєстру речових прав на нерухоме майно розділу інформація про зміни права власності Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 182849077 від 30.09.2019 вбачається, що квартира АДРЕСА_2 , загальна площа 83,2кв.м., житлова площа 43,4кв.м. перебувала у приватній власності: у ОСОБА_3 згідно рішення Ірпінського міського суду Київської області від 17.06.2013 року (дата державної реєстрації 28.10.2013), право власності припинено 03.12.2015 року з підстав укладення договору купілі-продажу квартири серія та номер 375 від 03.12.2015 року; у ТОВ «Аверс-Сіті» згідно свідоцтва про право власності , НОМЕР_1 , 30.09.2011, видане на підставі рішення виконавчого комітету Коцюбинської селищної ради № 270 від 22.09.2011р. (дата державної реєстрації 30.09.2011).

16.09.2011 року житловий будинок АДРЕСА_7 був введений в експлуатацію, даний факт підтверджується Сертифікатом відповідності КС № 6, який засвідчує відповідність закінченого будівництва багатоповерхового житлового будинку з об`єктами соціально-побутового призначення та багатоповерховим паркінгом.

22.09.2011 року рішенням Коцюбинської селищної ради Київської області було присвоєно поштову адресу житловому будинку з вбудованими приміщеннями АДРЕСА_7 та доручено КП КОР «Ірпінське бюро технічної інвентаризації» оформити й видати свідоцтва про право власності товариству з обмеженою відповідальністю «Аверс-Сіті» на квартири закінченого будівництва за адресою: АДРЕСА_1 (в тому числі і на квартиру загальної площі 83,2кв.м., житлової площі 43,4кв.м. № 145).

17 червня 2013 року рішенням Ірпінського міського суду Київської області у справі № 367/3621/13-ц, за позовом ОСОБА_3 до ТОВ Аверс-сіті, реєстраційна служба Ірпінського міського управління юстиції Київської області, Міністерства внутрішніх справ України про визнання права власності та зобов`язання вчинити певні дії було задоволено позов частково. Визнано за ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_4 ) право власності на нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_8 , загальною площею за даними реєстраційної справи КП КОР Ірпінське бюро технічної інвентаризації 83,2 кв.м. Зобов`язано реєстраційну службу Ірпінського міського управління юстиції Київської області зареєструвати за ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_4 ) право власності на нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_8 , загальною площею за даними реєстраційної справи КП КОР Ірпінське бюро технічної інвентаризації 83,2кв.м. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю Аверс-Сіті () на користь ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_4 ) судові витрати в розмірі 891,50 (вісімсот дев`яносто одна гривня п`ятдесят копійок). В іншій частині відмовлено в позові.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 12 лютого 2015 року у справі № 367/3621/13-ц апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилено. Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 17 червня 2013 року залишено без змін.

11 червня 2015 року ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу ОСОБА_5 було відхилено. Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 17 червня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 12 лютого 2015 року залишено без змін.

Постановою Верховного суду від 10 лютого 2016 року заяву ОСОБА_5 задоволено частково. Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 17 червня 2013 року, ухвалу Апеляційного суду Київської області від 12 лютого 2015 року та ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 червня 2015 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 скасовано й ухвалено нове рішення. У позові ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю «Аверс-сіті» про визнання права власності на квартиру АДРЕСА_8 відмовлено. Провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_3 до реєстраційної служби Ірпінського міського управління юстиції Київської області про зобов`язання зареєструвати за ОСОБА_3 право власності на зазначене нерухоме майно закрито.

Відповідно до статей 526, 527, 530 - 532 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться.

Майном як особливим об`єктом вважаються окремі речі, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (частина перша статті 190 ЦК України).

Майновими правами визнаються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовою частиною права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права та право вимоги.

Майнове право, яке можна визначити як «право очікування», є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому.

Захист майнових прав здійснюється у порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства.

Разом з тим статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Стаття 331 ЦК України визначає загальне правило, відповідно до якого право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації прав на нерухоме майно після завершення будівництва та прийняття його в експлуатацію.

За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує її право власності.

Указаними нормами права визначено порядок оформлення права власності (здійснення державної реєстрації права власності) на об`єкт інвестування після прийняття такого об`єкта до експлуатації.

Оскільки відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 цього Кодексу.

Зі змісту постанови Верховного суду від 10 лютого 2016 року по цивільній справі № 6-2124цс15 за позовом ОСОБА_3 до ТОВ Аверс-сіті, реєстраційна служба Ірпінського міського управління юстиції Київської області, Міністерства внутрішніх справ України про визнання права власності та зобов`язання вчинити певні дії вбачається, що суди встановили, що на підставі рішень Господарського суду Київської області від 30 червня та 17 серпня 2009 року активи будівельного проекту житлового комплексу «Коцюбинський», у тому числі й спірної квартири, перейшли від ТОВ «Регіональні будівні інвестиції» до ТОВ «Аверс-сіті».Однак у ОСОБА_3 право власності на спірну квартиру не виникло. Порядок оформлення права власності на об`єкт інвестування після прийняття такого об`єкта до експлуатації врегульовано чинним на час укладення договору купівлі-продажу майнових прав Законом України від 19 червня 2003 року № 978-IV «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю» та Законом 1560-XII. За змістом пункту 1.4 договорів купівлі-продажу майнових прав позивач отримав лише право на набуття права власності, а не саме право власності на нерухоме майно. Виходячи зі змісту статті 392 ЦК України ОСОБА_3 не довела, що вона є саме власником спірного нерухомого майна і це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також те, що вона втратила документ, який засвідчує її право власності.

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно з ч.1 ст.388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Системний аналіз положень зазначеної статті застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

У пунктах 22, 26 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» судам роз`яснено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК України). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред`явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК України.

У зв`язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК України звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України.

Вибуття майна з володіння власника на підставі судового рішення, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 522/7636/14-ц (провадження № 14-636цс18) зазначено, що «за змістом статті 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею».

Саме такий висновок висловлено у постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року (провадження № 6-251цс15).

Цей висновок також був неодноразово підтриманий і Великою Палатою Верховного Суду, зокрема у постановах від 05 грудня 2018 року (провадження № 14-247цс18 та № 14-179цс18).

При цьому Велика Палата Верховного Суду також зазначала, що скасоване судове рішення не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення (постанова від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц).

У постанові Великої Палати від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 конкретизовані аналогічні висновки Верховного Суду України, викладені в постанові від 16 вересня 2015 року в справі № 6-1193цс15 та висновки, викладені у постанові Великої Палати від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц.

Означена конкретизація полягала, зокрема, у тому, що скасоване судове рішення не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення, але його скасування саме по собі (тобто без встановлення інших обставин, що, зокрема, можуть підтверджувати недобросовісність дій, які були вчинені на підставі цього рішення) не є підставою для перегляду всіх юридичних фактів, що виникли, змінились чи припинились на підставі відповідного рішення.

Отже, з урахуванням викладених вище норм процесуального та матеріального права однією з обов`язкових умов для задоволення віндикаційного позову є встановлення під час розгляду спорів про витребування майна, зокрема й тієї обставини, яким чином спірне майно вибуло з володіння позивача, який указує на порушення своїх прав як власника, та який на момент подання позову не є власником цього майна, однак вважає себе таким.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Відповідно до ч. 2, 3 ст.12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Встановивши, що квартира АДРЕСА_8 вибула з володіння власника ТОВ «Аверс-Сіті» за рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 17 червня 2013 року, ухваленого щодо цього майна, та яке надалі скасоване постановою Верховного суду України від 11 лютого 2016 року, тобто, спірне майно вибуло з володіння власника поза його волею, тому є наявні підстави для витребування із чужого незаконного володіння останнього набувача ОСОБА_1 на користь ТОВ «Аверс-Сіті» спірного об`єкту нерухомості, однак відповідач ОСОБА_1 подала до суду заяву про застосування строку позовної давності, до вимог ТОВ «Аверс-Сіті», оскільки, позивач TOB «Аверс Сіті» міг довідатися про порушення його права ще у грудні 2015 року - з дня укладання між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 договору купівлі-продажу та з дня укладання між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 договору іпотеки, крім того, звертає увагу суду на те, що третя особа ОСОБА_3 набула право власності на спірне нерухоме майно у 2013 році на підставі судового рішення, про яке було обізнане ТОВ «Аверс-Сіті», а тому відсутні будь-які підстави вважати, що позивач ТОВ «Аверс-Сіті» не міг знати про те, що квартира АДРЕСА_2 вибуває із власності позивача, водночас, позивач ТОВ «Аверс-Сіті» звернувся з позовом до відповідачів про визнання недійсним договору та витребування квартири з її володіння лише 09 жовтня 2019 року, суд дійшов до такого висновку.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Отже, позовна давність - це строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй матеріальне право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом пред`явлення в належному порядку нею чи іншою уповноваженою особою позову до суду.

Дотримання строків звернення до суду є однією з умов дисциплінування учасників цивільно-правових відносин у випадку, якщо вони стали спірними. У разі пропуску строку звернення до суду підставами для визнання поважними причинами такого пропуску є лише наявність обставин, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

При цьому відповідно до частин 1, 5 статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники.

Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Виходячи зі змісту статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 21.08.2019 по справі № 911/3681/17 аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами "довідалася" та "могла довідатися" у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі №362/44/17 (провадження №14-183цс18) дійшла висновку, що на віндикаційні позови держави та територіальних громад (в особі органів державної влади та місцевого самоврядування відповідно) поширюється загальна позовна давність. Для уникнення дискримінаційної переваги цих суб`єктів порівняно з іншими суб`єктами права вищезазначені особи мають нести ризик застосування наслідків спливу позовної давності для оскарження виданих ними правових актів. Статті 387 і 388 ЦК України не вказують на те, що приписи про позовну давність не застосовуються до правовідносин, врегульованих приписами вказаних статей, а ст. 268 цього Кодексу не передбачає, що вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння належить до вимог, на які позовна давність не поширюється. Крім того, сутність вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння не виключає застосування до неї позовної давності. Тому на віндикаційні позови держави та територіальних громад (в особі органів державної влади та місцевого самоврядування відповідно) поширюється загальна позовна давність (ст. 257 ЦК України). Зміна правовідносин, які стали остаточними внаслідок спливу позовної давності або мали би стати остаточними, якби позовна давність була застосована без дискримінації на користь держави, є несумісною з принципом правової визначеності.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.11.2019 у справі №914/3224/16 зазначено, що закон не пов`язує перебіг позовної давності з ухваленням судового рішення про порушення права особи. Тому перебіг позовної давності починається від дня, коли позивач довідався або міг довідатися про порушення його права, а не від дня, коли таке порушення було підтверджене судовим рішенням. Закон також не пов`язує перебіг позовної давності за віндикаційним позовом ані з укладенням певних правочинів щодо майна позивача, ані з фактичним переданням майна порушником, який незаконно заволодів майном позивача, у володіння інших осіб. Таким чином, розглядаючи віндикаційні позови, суд має враховувати, що з огляду на принцип непорушності права володіння майном початок перебігу позовної давності обчислюється саме з моменту, коли майно вибуло з власності власника, та не пов`язано з ухваленням будь-яких судових рішень про порушення права такої особи.

Як зазначив Європейський Суд з прав людини у своїх рішеннях від 20.09.2011 у справі ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії", та від 22.10.1996 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства" позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.

Як достовірно встановлено судом, ТОВ «Аверс-Сіті» стало відомо про вибуття спірної квартири із його власності 17 червня 2013 року, з дня прийняття Ірпінським міським судом Київської області рішення по справі № 367/3621/13-ц за позовом ОСОБА_3 до ТОВ Аверс-сіті, реєстраційна служба Ірпінського міського управління юстиції Київської області, Міністерства внутрішніх справ України про визнання права власності та зобов`язання вчинити певні дії, а з даним позовом ТОВ «Аверс-Сіті» звернулося 09.10.2019.

Отже, перебіг позовної давності починається з 17.06.2013 року.

При цьому позивачем не зазначено жодних поважних причин пропущення позовної давності, з яких порушене право підлягає захисту, крім того, позивачем не подано до суду жодних заяв, чи клопотань про поновлення строку позовної давності.

Таким чином, судом достеменно встановлено, що спірне нерухоме майно, а саме квартира, що вибула із власності ТОВ «Аверс-Сіті» протиправно поза його волею, у подальшому було відчужено особою, яка не мала право його відчужувати, а ТОВ «Аверс-Сіті» про набуття ОСОБА_3 права власності на спірну квартиру дізналося 2013 році на підставі судового рішення, про яке було обізнане ТОВ «Аверс-Сіті», однак позов у даній справі було подано лише 09.10.2019 року.

Разом з тим, згідно із частинами 3,4 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Враховуючи встановлення судом факту обізнаності ТОВ «Аверс-Сіті» про порушене право 10.02.2016 року, відсутності підстав для поновлення ТОВ «Аверс-Сіті» строку для звернення до суду з позовом, з огляду поданої відповідачем заяви про застосування наслідків спливу позовної давності, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог через пропуск строку позовної давності.

Частиною 1, пунктом 2 частини 2 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі відмови в позові - на позивача.

На підставі ст. 2, 5, 10, 13, 15, 16, 328, 330, 331, 334, 387, 388, 392 ЦК України, керуючись ст. 4, 10, 76-82, 141, 247, 256, 261, 263-265, 267, 268, 273, 281-282, 354 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

В задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Аверс-сіті» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання недійсним договору - відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуто Ірпінським міським судом Київської області за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення.

Позивач має право оскаржити рішення до Київського апеляційного суду через Ірпінський міський суд Київської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі якщо рішення було проголошено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя: Н.Ф. Карабаза