КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №754/6769/24 Головуючий у І інстанції - Бабко В.В.
апеляційне провадження №22-ц/824/6875/2025 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Миголь А.А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві, як відокремленого підрозділу ДПС на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 13 грудня 2024 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у м. Києві, Державної податкової інспекції у Деснянському районі Головного управління Державної податкової служби у м. Києві, треті особи: Деснянський відділ Державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), Державний нотаріус П`ятнадцятої київської нотаріальної контори Демяносова Валентина Федорівна про скасування арешту з майна

установив:

У травні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до Деснянського районного суду м. Києва із позовом до ГУ ДПС у м. Києві, Державної податкової інспекції у Деснянському районі Головного управління ДПС у м. Києві, треті особи: Деснянський ВДВС у м. Києві ЦМУ Міністерства юстиції (м. Київ), державний нотаріус П`ятнадцятої київської нотаріальної контори Демяносова В.Ф. про скасування арешту з майна.

Свої позовні вимоги мотивувала тим, що вироком Деснянського районного суду м. Києва від 16 березня 2004 року по справі №1-184/2004, ОСОБА_2 було визнано винним у вчинені злочинів, передбачених ч. 2 ст. 309, ч. 2 ст. 307 КК України і призначено йому покарання за ч. 2 ст. 309 КК України - 3 роки 6 місяців позбавлення волі, за ч. 2 ст. 307 КК України - 5 років позбавлення волі з конфіскацією майна, яке є його особистою власністю.

На підставі ст. 70 КК України, остаточне покарання ОСОБА_2 призначено шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим покаранням у вигляді 5 років позбавлення волі з конфіскацією усього майна, яке є його особистою власністю.

На виконання вироку суду державним виконавцем Деснянського ВДВС в м. Києві, постановою АА №629211 від 26 серпня 2004 року було накладено арешт на майно боржника ОСОБА_2 , а саме на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер. Після смерті ОСОБА_2 державним нотаріусом П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори, 06 жовтня 2023 року, було відкрито спадкову справу.

Відповідно до матеріалів спадкової справи, до складу спадщини входить 1/4 частина квартири АДРЕСА_1 . Єдиним спадкоємцем померлого є вона, його рідна сестра.

17 квітня 2024 року вона звернулась до П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом.

Однак, державним нотаріусом їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки в Єдиному реєстрі заборони відчуження об`єктів нерухомого майна міститься запис про арешт 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 .

Після отримання інформації від державного нотаріуса, вона звернулась до Деснянського ВДВС ЦМУЮ (м. Київ) із заявою про зняття арешту, однак арешт знятий не був.

Згідно з відповіді Деснянського ВДВС ЦМУЮ (м. Київ), виконавчі провадження про стягнення з ОСОБА_3 , станом на 03 квітня 2024 року, зареєстровані у відділі не значаться.

Також відсутня інформація про погашення заборгованості по виконавчому провадженню, згідно якого було зареєстровано обтяження.

Окремо зазначено, що для вирішення питання щодо зняття арешту з усього майна вона може звернутись у відповідності до п. 5 ст. 59 ЗУ «Про виконавчого провадження» до суду.

Просила суд, скасувати обтяження, у вигляді арешту нерухомого майна, накладеного на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 , яке належало за життя ОСОБА_2 , реєстраційний номер обтяження №1280696 та було зареєстровано П`ятнадцятою київською державною нотаріальною конторою в Єдиному реєстрі заборони відчуження об`єктів нерухомого майна 06 вересня 2004 року на підставі постанови ВДВС Деснянського РУЮ м. Києва про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження АА №629211 від 26 серпня 2004 року.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 13 грудня 2024 року зазначений вище позов задоволено.

Скасовано обтяження, у вигляді арешту нерухомого майна, накладеного на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 , яке належало за життя ОСОБА_2 , реєстраційний номер обтяження №1280696 та було зареєстровано П`ятнадцятою київською державною нотаріальною конторою в Єдиному реєстрі заборони відчуження об`єктів нерухомого майна 06 вересня 2004 року на підставі постанови Відділу ДВС Деснянського районного управління юстиції м. Києва, про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження АА №629211 від 26 серпня 2004 року.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, ГУ ДПС у м. Києві, як відокремленого підрозділу ДПС, подало апеляційну скаргу, вважаючи, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції порушено норми процесуального та матеріального права, не враховано обставини, які мають суттєве значення для справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначило, що механізм застосування та припинення адміністративного арешту з майна регулюється ПКУ, проте жодним нормативно-правовим актом яким регулюється діяльність ДПС не передбачено механізм зняття арешту з майна, яке підлягало конфіскації на користь держави за рішенням суду у кримінальному провадженні.

Відтак, при винесенні рішення на користь позивача воно, ГУ ДПС у м. Києві, у будь-якому випадку, позбавлене можливості зняти арешт з майна накладеного Постановою Деснянського районного управління юстиції на підставі виконавчого листа №1-184, виданого 27 квітня 2004 року Деснянським районним судом м. Києва.

Вказує, що серед основних завдань ДПС є організація роботи та здійснення контролю за застосуванням арешту майна платника податків та/або зупинення видаткових операцій на його рахунках/електронних гаманцях у банку, іншій фінансовій установі, небанківському надавачу платіжних послуг/емітенті електронних грошей.

Тобто, факт відсутності можливості у контролюючого органу зняття арешту з нерухомого майна, відсутність механізму, порядку та компетенції, щодо зняття арешту з майна, унеможливлює в подальшому виконання рішення суду.

Просило суд, скасувати рішення Деснянського районного суду м. Києва від 13 грудня 2024 року та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

На вказану апеляційну скаргу ОСОБА_1 подала відзив, в обґрунтування якого зазначила, що апеляційна скарга не містить у собі посилань на жодну з підстав, передбачених ст. 376 ЦПК України.

Підставою накладення арешту було виконання вироку, винесеного в кримінальній справі в частині конфіскації майна підсудного.

Вказує, що даний арешт не є адміністративним арештом в розумінні норм чинного законодавства, його накладення чи зняття не регулюється нормами ПК України.

Відтак, і позовна вимога, що викладена у її позовній заяві, не містить у собі формулювання «зобов`язати відповідача скасувати арешт».

Механізм виконання рішення по скасуванню арешту не потребує від відповідача чинення будь-яких дій, зокрема, і тих, що пов`язані із повноваженнями відповідача та не регулюється нормами ПК України.

Чинним законодавством передбачено механізм виконання рішення суду про скасування арешту шляхом його пред`явлення до компетентних органів, які мають доступ до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, та мають відповідні на це повноваження або до виконавчої служби. Окрім того, як правильно встановлено рішенням суду першої інстанції, у відповідності до ч. 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» арешт може бути знятий за рішенням суду.

Відтак, при вирішенні вказаного позову по суті та винесенні оскаржуваного рішення суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що ГУ ДПС у м. Києві, як правонаступник ДПС у м. Києві та Державна податкова інспекція у Деснянському районі м. Києва є належними відповідачами в цій справі.

Отже, виходячи з вищевикладеного, на відповідачів не покладено обов`язок по фактичному виконанню оскаржуваного рішення суду, оскільки законодавством визначено інший механізм та суб`єктів виконання такого рішення.

Просила суд, апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення Деснянського районного суду м. Києва від 13 грудня 2024 року залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судом встановлено, що відповідно до Свідоцтва про право власності на житло від 27 грудня 2001 року, кв. АДРЕСА_1 на праві приватної власності належить: ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2

ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 помер, що підтверджується Свідоцтвом про смерть Серії НОМЕР_1 .

Позивачка ОСОБА_1 є єдиним спадкоємцем після смерті ОСОБА_2 , як його рідна сестра.

ОСОБА_1 звернулась до П`ятнадцятої київської нотаріальної контори з проханням видати їй свідоцтво про право на спадщину після смерті її рідного брата ОСОБА_2 .

Державним нотаріусом П`ятнадцятої київської нотаріальної контори Демяносовою Д.Ф., 17 квітня 2024 року було постановлено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, оскільки на спадкове майно (1/4 частину кв. АДРЕСА_1 ) накладено арешт.

Постановою державного виконавця Деснянського районного управління юстиції від 26 серпня 2004 року було накладено арешт на все майно ОСОБА_2 , а саме на 1/4 частину кв. АДРЕСА_1 , на підставі виконавчого листа №1-184 від 27 квітня 2004 року виданого Деснянським районним судом м. Києва.

Вироком Деснянського районного суду м. Києва від 16 березня 2004 року, по справі №1-184/2004 ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 309, ч. 2 ст. 207 КК України. Призначено йому покарання за ч. 2 ст. 309 КК України - 3 роки 6 місяців позбавлення волі, за ч. 2 ст. 307 КК України - 5 років позбавлення волі з конфіскацією майна, яке є його особистою власністю.

На підставі ст. 70 КК України, остаточне покарання ОСОБА_2 призначено шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим покаранням у вигляді 5 років позбавлення волі з конфіскацією усього майна, яке є його особистою власністю. Строк відбування покарання засудженого обчислюється з 20 січня2004 року.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач в інший спосіб, крім звернення до суду з позовом про зняття арешту, захистити своє порушене право не має змоги, на час звернення із позовною заявою до суду за наявності арешту, накладеного на майно, порушується право власності позивача на спадкове майно, внаслідок чого вона позбавлена змоги в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд.

Враховуючи, що на день ухвалення рішення пройшов строк давності, щодо виконання додаткового покарання, виконавче провадження закрито та знищено за закінченням терміну зберігання, порушене право позивача підлягає судовому захисту у заявлений спосіб шляхом припинення дії відповідних обтяжень.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та доведеними.

Крім того, суд першої інстанції установив та зазначив, що ГУ ДПС у м. Києві, як правонаступник ДПС у м. Києві та Державна податкова інспекція у Деснянському районі м. Києва є належними відповідачами в цій справі.

З висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (ч. 1 ст. 328 цього Кодексу).

Відповідно до частин 1 і 2 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

За змістом ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Установлено, що арешт на квартиру, належну на теперішній час позивачу, як єдиній спадкоємці після смерті ОСОБА_2 , накладено у зв`язку з виконанням вироку Деснянського районного суду м. Києва від 16 березня 2004 року, по справі №1-184/2004 про обвинувачення ОСОБА_2 , який був власником частини квартири АДРЕСА_1 .

Накладений на майно арешт перешкоджає власнику користуватися та розпоряджатися квартирою на власний розсуд.

Отже, суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку, що права ОСОБА_1 порушені та підлягають захисту в обраний позивачем спосіб шляхом зняття арешту з указаної квартири.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами, щодо предмета спору на власний розсуд (ч. 3 ст. 13 ЦПК України).

Згідно зі ст. 48 ЦПК України сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач.

Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача.

Відповідно п. 2 постанови Пленуму ВССУ від 03 червня 2016 року №5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).

Відповідачами у справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів (орган фіскальної служби), банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення. У випадках, коли арешт майна проводився для забезпечення конфіскації чи стягнення майна на користь держави, як відповідач до участі у справі у встановленому законом порядку також залучається відповідний територіальний орган Державної фіскальної служби України.

У справі, що переглядається, предметом позову є зняття арешту з нерухомого майна квартири АДРЕСА_1 , який було накладено на виконання вироку Деснянського районного суду м. Києва від 16 березня 2004 року, у справі №1-184/2004, яким ОСОБА_2 (рідний брат позивача) визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 309, ч. 2 ст. 207 КК України та призначено йому покарання шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим покаранням у вигляді 5 років позбавлення волі з конфіскацією усього майна, яке є його особистою власністю.

Тобто, у даній справі арешт на нерухоме майно було накладено для забезпечення конфіскації майна, тому позивачем правильно визначено відповідача, а судом першої інстанції вірно встановлено, що ГУ ДПС у м. Києві, як правонаступник ДПС у м. Києві та ДПІ у Деснянському районі м. Києва є належними відповідачами в цій справі.

З врахуванням викладеного, доводи апеляційної скарги про те, що жодним нормативно-правовим актом яким регулюється діяльність ДПС не передбачено механізм зняття арешту з майна, яке підлягало конфіскації на користь держави за рішенням суду у кримінальному провадженні, відтак, ГУ ДПС у м. Києві, у будь-якому випадку, позбавлене можливості зняти арешт з майна накладеного Постановою Деснянського районного управління юстиції на підставі виконавчого листа №1-184, виданого 27 квітня 2004 року Деснянським районним судом м. Києва, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки заявлені вимоги про скасування арешту на майно, яке було зареєстроване за засудженим та підлягало конфіскації і зверненню в дохід держави, безпосередньо стосуються прав та інтересів держави, представником якої, в цьому випадку, є ГУ ДПС у м. Києві. При цьому, колегією суддів враховано, що Державна податкова служба України, як центральний орган виконавчої влади у сфері податків в Україні, була створена у 2019 році шляхом поділу Державної фіскальної служби.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що у випадках, коли арешт майна проводиться для забезпечення конфіскації чи стягнення майна на користь держави, підлягає вирішенню питання, щодо участі у справі відповідного територіального органу ДПС України.

Зазначене узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі№450/1411/16 та Верховного Суду у постановах від 11 березня 2020 року у справі №299/2931/17, від 06.12.2021 у справі №554/5912/19-ц.

Відповідно до п.п. 23 пункту 4 Положення про Державну податкову службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06 березня 2019 року №227, ДПС відповідно до покладених на неї завдань, серед іншого, організовує роботу з виявлення, обліку, зберігання, оцінки, розпорядженнябезхазяйним майном, а також іншим майном, що переходить у власність держави, та з обліку, попередньої оцінки, зберігання майна, вилученого та конфіскованого за порушення податкового законодавства.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив факт обмеження права власності позивача, щодо належної їй квартири. Позивач правильно обрав спосіб захисту своїх прав, заявивши позовні вимоги до належних відповідачів.

Отже, у справі, яка переглядається, встановлено, що арешт на спірне нерухоме майно накладено на виконання вироку Деснянського районного суду м. Києва від 16 березня 2004 року в межах кримінальної справи №1-184/2004, розпочатої і завершеної за правилами КПК України; ОСОБА_1 не була учасником кримінальної справи, в межах якої накладено арешт; пройшов строк давності, щодо виконання додаткового покарання (конфіскації майна); виконавче провадження закрито та знищено за закінченням терміну зберігання, проте, арешт на нерухоме майно не знято, що перешкоджає ОСОБА_1 набути право власності на нерухомість в порядку спадкування.

З врахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив правову природу пред`явленого позову, визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку внаслідок чого ухвалив законне та обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

З огляду на викладене та керуючись ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу - без задоволення, а рішення суду - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Оскільки дія оскаржуваного рішення була зупинена ухвалою Київського апеляційного суду від 10 лютого 2025 року та у зв`язку із залишенням рішення суду першої інстанції без змін, необхідно поновити його дію.

Керуючись статтями 374, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві, як відокремленого підрозділу ДПС залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 13 грудня 2024 року залишити без змін.

Поновити дію рішення Деснянського районного суду м. Києва від 13 грудня 2024 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 24 березня 2025 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба