ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2025 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Макарова М.О.

суддів Єлізаренко І.А., Свистунової О.В.

розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи в письмовому провадженні у м. Дніпрі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 серпня 2024 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів,-

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2023 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , ФОП ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів.

Позов мотивовано тим, що 12 грудня 2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , як виконавцем, яка є працівником ФОП ОСОБА_3 було укладено Договір №12/12 про надання послуг з придбання нерухомого майна (далі - Договір). Відповідно до п.2.1 вказаного договору виконавець зобов`язався надати юридичні послуги, а згідно п. 3.2 договору замовник зобов`язався оплатити послуги виконавця у розмірі 1 200 доларів США 00 центів. Відповідно до п. 7.4 цього Договору замовник вніс передоплату у розмірі 1 000 доларів США 00 центів. Сторони погодили, що договір діє з 12 грудня 2021 року по 28 лютого 2022 року (п.6.1 Договору).

Далі позивач зазначає, що ні у період до 28 лютого 2022 року, ні станом на даний час Договір купівлі продажу нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , укладений не був ні з нею особисто, ні іншою вказаною нею особою. Більш того, у період з 12 грудня 2021 року по 28 лютого 2022 року відповідачі не надавали їй жодних доказів вчинення ними обумовлених Договором №12/12 від 12 грудня 2021 року дій, зокрема, передбачених п.2.1 вказаного Договору. Також, між позивачем та відповідачами не складались жодні акти прийому передачі виконаних послуг, а відтак позивач вважає, що передбачену договором послугу вона не отримала.

Позивач вказує, що вона неодноразово зверталася до відповідачів з вимогою повернути їй отримані від неї грошові кошти у розмірі 1 000 доларів США 00 центів, однак, відповідачі вказані кошти повертати відмовляються.

У зв`язку з вищевикладеним Позивач змушена звернутися до суду та просити суд стягнути солідарно із ОСОБА_1 , ФОП ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 1 000 доларів США 00 коп., що за курсом НБУ станом на дату подання позову становить 36 568 грн. 60 коп., що були сплачені, як аванс за Договором №12/12 про надання послуг з придбання нерухомого майна від 12 грудня 2021 року та судові витрати по справі.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 серпня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково та ухвалено стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 1 000 доларів США 00 коп., що за курсом НБУ станом на 05.09.2023 року становить 36 568 грн. 60 коп., що були сплачені, як аванс за Договором №12/12 про надання послуг з придбання нерухомого майна від 12 грудня 2021 року; в частині стягнення грошових коштів з ФОП ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 відмовлено; у задоволені вимог про стягнення судових витрат по справі у вигляді витрат на правову допомогу у розмірі 10 000 грн. 00 коп. відмовлено; вирішено питання стосовно судових витрат.

Рішення суду мотивоване тим, що позивач (як Замовник) належним чином виконав свої договірні зобов`язання, сплативши відповідачу ОСОБА_1 (Виконавець) в якості попередньої оплати за виконання робіт грошові кошти в сумі у розмірі 1 000 доларів США 00 центів. Однак всупереч взятим на себе договірним зобов`язанням виконавець за вказаним договором не надав послуги, обумовлені в п. 2.1. Договору, докази протилежного матеріали справи не містять. Враховуючи викладене, суд прийшов до висновку про існування у відповідача зобов`язання з повернення позивачу грошових коштів в сумі 1 000 доларів США, сплачених в якості попередньої оплати за послуги, які фактично виконані не були, а тому позовні вимоги в цій частині обґрунтовані та підлягають задоволенню.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просила суд апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду як законне та обґрунтоване залишити без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, з наступних підстав.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Згідно з ч. 13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Отже, враховуючи викладене апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 серпня 2024 року підлягає розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без їх виклику як малозначна.

Так, судом встановлено, що 12 грудня 2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено Договір № 12/12 про надання послуг з придбання нерухомого майна.

Оглядом такого договору у судовому засіданні судом встановлено, що сторонами останнього визначено саме ОСОБА_2 , як Замовника, та ОСОБА_1 , як Виконавця. Такий договір не містить даних щодо сторони ФОП ОСОБА_3 , її прав та обов`язків за таким договором, а також реквізитів та підпису такої особи. На зворотньому боці мається відбиток печатки такої фізичної особи підприємця.

Відповідно до п.1.1 цього Договору предметом якого є надання саме виконавцем послуг по юридичному супроводженню угоди купівлі продажу для замовника квартири (будинку) розташованому за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно п.2.1 вказаного Договору саме виконавець зобов`язався здійснити: проведення юридичної експертизи правовстановлюючих документів на квартиру (будинок); збір та юридичну перевірку інших документів, необхідних для укладання договору купівлі продажу нерухомості; виявлення обставин щодо попередніх угод з нерухомістю, які могли б призвести до втрати або обмеження права власності на нерухомість замовника, а також, підстав для визначення майбутньої угоди купівлі продажу нерухомості недійсною; перевірку наявності стану власників нерухомості, а також осіб, зареєстрованих у ній; збір довідок або виписок з банку про будь які борги або їх відсутність за даним об`єктом; юридичний супровід угоди: нотаріальне оформлення і державна реєстрація договору купівлі продажу нерухомого мана, де її покупцем буде замовник або інша особа, вказана замовником, включаючи процедуру розрахунків між продавцем і покупцем нерухомості, а обов`язки виконавця за даним договором вважаються виконаними.

Відповідно до п.6.1 Договору строк дії Договору з 12 грудня 2021 року по 28 лютого 2022 року.

Пунктом 3.2 цього Договору передбачено оплату послуг виконавця у розмірі 1 200 доларів США 00 центів, а пунктом 7.4 Договору передоплата у розмірі 1 000 доларів США 00 центів.

Матеріали справи не містять доказів фактичного надання позивачеві з боку ОСОБА_1 відповідних послуг, визначених п.2.1 вказаного Договору, а безпосередньо позивач обставину надання таких послуг у їх повному обсязі заперечує та не визнає.

Судом також встановлено, а сторонами не заперечувалась та обставина, що станом на 28 лютого 2022 року угода купівлі продажу квартири (будинку) розташованому за адресою: АДРЕСА_1 , за якою покупцем виступала б позивач, укладено не було.

Сторонами у договорі чітко погоджено порядок надання послуг, обсяг та відповідно порядок оплати.

В даному випадку пунктом 3.2 цього Договору передбачено оплату послуг виконавця у розмірі 1 200 доларів США 00 центів, а пунктом 7.4 Договору передоплата у розмірі 1 000 доларів США 00 центів. У свою чергу виконавець зобов`язалась згідно вищенаведених умов договору надати послуги, кінцевим результатом яких повинно бути укладання саме позивачем договору купівлі продажу нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 .

Судовим розглядом встановлено, що на виконання умов договору позивач сплатила виконавцю Колесник Наталії Миколаївні, за таким договором передплату у розмірі 1 000 доларів США 00 центів.

Відповідно до п.6.1 Договору строк дії Договору з 12 грудня 2021 року по 28 лютого 2022 року.

Задовольняючи частково позовні вимоги, районний суд обґрунтовано виходив з того, що позивач (як Замовник) належним чином виконав свої договірні зобов`язання, сплативши відповідачу ОСОБА_1 (Виконавець) в якості попередньої оплати за виконання робіт грошові кошти в сумі у розмірі 1 000 доларів США 00 центів. Однак всупереч взятим на себе договірним зобов`язанням виконавець за вказаним договором не надав послуги, обумовлені в п. 2.1. Договору, докази протилежного матеріали справи не містять. Враховуючи викладене, суд прийшов до висновку про існування у відповідача зобов`язання з повернення позивачу грошових коштів в сумі 1 000 доларів США, сплачених в якості попередньої оплати за послуги, які фактично виконані не були.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Нормами статті 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інші юридичні факти.

Згідно із статтею 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статей 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідності до статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 509 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Як встановлено судом в даному випадку договірні зобов`язання виникли на підставі договору, який за своєю правовою природою є договором про надання послуг.

За вимогами частини 1 статті 901 Цивільного кодексу України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до частини 1 статті 903 Цивільного кодексу України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У розумінні наведеної норми, яка надає визначення порушення зобов`язання, останнє може бути двох видів. По-перше, це невиконання зобов`язання, яке виникає якщо його сторони взагалі не виконують дій, що складають зміст зобов`язання (не передають річ, не виконують роботи, не надають послуги, не сплачують гроші тощо), або продовжують виконувати дії, від яких вони відповідно до зобов`язання мають утримуватися. По-друге, це неналежне виконання зобов`язання, тобто порушення умов, визначених змістом зобов`язання. У разі невідповідності виконання зобов`язання критеріям належності, можна говорити про неналежне виконання, а отже порушення зобов`язання (постанова Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 01.04.2019 у справі 910/2693/18).

Отже порушення зобов`язання за свої змістом є юридичним фактом, з яким пов`язуються певні негативні правові наслідки для правопорушника основною метою яких є забезпечення захисту, а у разі можливості - й відновлення порушеного суб`єктивного цивільного права.

Відповідно до п. 1 ст. 8 ЦК України якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону).

Згідно з ч. 2 ст. 693 ЦК України якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Для задоволення вимог покупця щодо повернення суми попередньої оплати суд повинен установити факт прострочення продавця щодо передачі товару, факт належного виконання покупцем своїх обов`язків за договором, а звідси - і право покупця вимагати повернення суми попередньої оплати. Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 27.11.2019 р. у справі № 924/277/19.

Доводи апеляційної скарги про те, що передплата (аванс) не був сплачений позивачем, а роботи були виконані, тому передплата не може бути повернута, колегія суддів не може прийняти до уваги, оскільки пунктом 7.4 Договору передоплата у розмірі 1 000 доларів США 00 центів була внесена позивачкою.

Доводи апеляційної скарги про те, що між нею та ОСОБА_2 була домовленість про те, що передплату сплачують безпосередньо перед реєстрацією купівлі-продажу та залишок після проведення державної реєстрації, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки таких даних матеріали справи не містять.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Суд з дотриманням приписів процесуального законодавства правильно і повно встановив фактичні обставини справи, правильно визначив правовідносини сторін, які виникли із встановлених ним обставин, правові норми що підлягають застосуванню до цих правовідносин та вирішив спір відповідно до закону.

Враховуючи зазначене, відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 серпня 2024 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 21 березня 2025 року.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді І.А. Єлізаренко

О.В. Свистунова