КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/1003/2025
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2025 року м.Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Поліщук Н.В.

суддів Верланова С.М., Соколової В.В.

за участю секретаря судового засідання Крисіної В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 26 березня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Яровенко Н.О.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Каплун Юрій Вікторович, ОСОБА_3 , про скасування запису про внесення відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, -

встановив:

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про скасування запису про внесення відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Вимоги позову мотивує тим, що позивач на підставі дублікату свідоцтва про право власності на житло від 25 грудня 2003 року разом із відповідачем на праві спільної сумісної власності володів трикімнатною квартирою АДРЕСА_1 , що зареєстрована в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна на праві приватної спільної сумісної власності на підставі Свідоцтва про право власності на житло і записано в реєстрову книгу №6642 від 27 липня 2007 року.

Інша частина квартири належала відповідачу, який проживав у спільній квартирі за зазначеною адресою. Відповідач поводив себе некоректно, вчиняв відносно позивача насильство в сім`ї психологічного характеру.

Не бажаючи проживати однією сім`єю, 15 січня 2018 року відповідач отримав дублікат 2 правовстановлюючого документу свідоцтва про право власності на зазначену квартиру. У дублікаті 2 не було визначено, що вказане нерухоме майно належить позивачу та відповідачу в рівних долях на конкретно визначеному праві спільної власності.

Не виділяючи своєї долі в натурі як особисту власну частку в цьому спільному майні, відповідач 29 січня 2018 року таємно від позивача в порушення вимог частин 1, 2 статті 368, статті 369 ЦК України протиправно здійснив договір дарування фактично належної відповідачу долі в цій спільній квартирі ОСОБА_3 .

Вказані дії відповідача та приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Каплун Ю.В. призвели до порушення майнових прав позивача як співвласника у спільній сумісній власності на зазначене нерухоме майно.

Уважає зазначені дії незаконними, оскільки вони протирічать вимогам частини 3 статті 369 ЦК України, яка передбачає обов`язкову нотаріально посвідчену письмову згоду на вчинення правочину одним співвласників щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації.

Мотивуючи наведеним, просить суд визнати незаконним та скасувати запис державного реєстратора до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкту нерухомого майна. Реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 000, номер запису про право власності 24576147, дата і час державної реєстрації права 29 січня 2018 року.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 26 березня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з ухваленим рішенням, ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що в провадженні Дніпровського районного суду міста Києва перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , а також Дніпровського управління поліції Головного управління національної поліції в м. Києві, Центру надання адміністративних послуг Дніпровської районної державної адміністрації в м. Києві, Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації за участю тієї ж третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_3 про поновлення права спільної сумісної власності на спірну квартиру.

Позивачем в межах цієї справи відповідно до пункту 6 частини 1 статті 251 ЦПК України подано клопотання про зупинення провадження у справі. Однак, ухвалою суду першої інстанції у задоволенні поданого клопотання було відмовлено. Суд не аргументовано зробив висновок про те, що ці дві справи не взаємопов`язані.

Вказує, що на виконання ухвали суду про витребування доказів приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Каплуном Ю.В. надано реєстраційну справу. Вказує, що приватний нотаріус Каплун Ю.В. посилався на те, що ним 29 січня 2018 року був посвідчений договір дарування частки зазначеної квартири та зареєстровано право власності в Державному реєстрі речових прав від 29 січня 2018 року. Право власності на квартиру підлягає державній реєстрації і це здійснювалось ним одночасно. Зазначає, що відповідь нотаріуса, надана суду, протирічить змісту отриманого ним для вчинення нотаріальних дій від ОСОБА_2 правовстановлюючого документу дублікату 2 свідоцтва про право спільної сумісної або часткової власності на частину квартири АДРЕСА_1 .

Зазначає, що дії приватного нотаріуса суперечать статті 3 Закону України "Про державну реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Вказує, що при встановленій на час первинної реєстрації права сумісної або часткової власності на вказану квартиру, державному реєстратору слід було встановити, на праві якої сумісної чи часткової власності співвласники цієї квартири здійснили її розподіл до здійснення ним вказаних реєстраційних дій, та чи припинено право спільної сумісної власності на цю квартиру відповідно до вимог статті 372 ЦК України.

Посилається на порушення приватним нотаріусом підпункту 4.1 глави І розділу ІІ наказу Міністерства юстиції України №235/5 від 27 січня 2016 року, яким визначено, що правочин щодо розпорядження майном, яке є спільною сумісною власністю, підписується усіма співвласниками цього майна або уповноваженими ними на це особами, нотаріус не витребував і не перевірив у заявника ОСОБА_2 на наявність такого правочину (договору).

Вказує, що приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Каплун В.Ю., отримавши від ОСОБА_2 письмову заяву без дати, що зазначена квартира не є спільною власністю подружжя, з якою ознайомив ОСОБА_3 , незаконно здійснив нотаріальні та реєстраційні дії на користь ОСОБА_2 , а в подальшому на користь ОСОБА_3 .

Зазначає, що в результаті неправомірних дій приватного нотаріуса спірний об`єкт нерухомості фактично має одночасно дві форми власності: сумісну, як зазначено в договорі дарування відповідачем частини спільної квартири третій особі ОСОБА_3 ; та часткову, як зазначено у оскаржуваному позивачем записі про внесення відомостей до Державного реєстру прав на нерухоме майно.

Уважає помилковими висновки суду про відмову у задоволенні позову з підстав того, що договір дарування цієї квартири не оскаржувався позивачем та не був визнаний в судовому порядку недійсним.

Уважає, що суд першої інстанції при ухваленні рішення не надав оцінку доводам позивача, викладеним у позовній заяві.

Вказує, що 26 березня 2024 року суд першої інстанції відмовив позивачу у приєднанні до матеріалів справи доказів, повернувши їх без розгляду. При цьому, в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції вказав, що позивачем не доведено позовні вимоги.

Мотивуючи наведеним, просить суд рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 26 березня 2024 року скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким вимоги позову задовольнити.

03 липня 2024 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив адвоката Дем`янюка В.П., який діє в інтересах ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , на апеляційну скаргу.

Зазначає, що відповідач ОСОБА_4 та ОСОБА_3 заперечують проти задоволення апеляційної скарги.

Зазначає, що приватний нотаріус здійснив державну реєстрацію переходу права власності на частину квартири на підставі наданих новим власником ОСОБА_3 документів, які повністю відповідали чинному законодавству, у тому числі договору дарування частини квартири від 29 січня 2018 року, який чинний і на теперішній час.

Вказує, що підставою для скасування запису про реєстрацію права власності на частину квартири може бути недотримання державним реєстратором вимог щодо обов`язкового переліку поданих новим власником документів для реєстрації переходу права власності, або визнання недійсним правовстановлюючого документа про перехід права власності на частину квартири.

Звертає увагу, що позивач не заперечує того факту, що новим власником ОСОБА_3 надано для приватному нотаріусу всі необхідні документи, у тому числі договір дарування частини квартири від 29 січня 2018 року, зазначивши про те, що договір дарування, як уважає позивач, укладено незаконно.

Зазначає, що без вирішення спору щодо недійсності договору дарування частини квартири від 29 січня 2018 року, та правомірності переходу права власності до обдарованого, неможливо вирішити спір щодо скасування запису про реєстрацію права власності.

Зазначає, що ОСОБА_1 звертався до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_3 про визнання удаваним договору дарування частини квартири від 29 січня 2018 року та застосування наслідків удаваності договору. Ухвалою суду від 15 вересня 2020 року закрито провадження у справі у зв`язку із заявою позивача про відмову від позову.

Окрім цього, ОСОБА_1 звертався до Дніпровського районного суду міста Києва із позовом до Дніпровської РДА у м. Києві, треті особи ОСОБА_4 та ОСОБА_3 про усунення порушень права власності на квартиру шляхом визнання недійсним дублікату свідоцтва про право власності від 15 січня 2018 року. У задоволенні позову відмовлено та встановлено обставину, що видача дублікату свідоцтва про право власності від 15 січня 2018 року не порушує права власності позивача на житло.

Вказує, що у справі №755/8667/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи ТОВ "Євро-реконструкція", Комунальне підприємство по утриманню житлового господарства Дніпровського району м. Києва, про визначення порядку користування квартирою установлено обставину, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_1 і ОСОБА_3 у рівних долях по частині кожному, тобто є спільною сумісною власністю.

Звертає увагу, що належним відповідачем у справі про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права чи обтяження має бути особа, право чи обтяження якої зареєстровано. Разом з цим, ОСОБА_3 залучено до розгляду у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

Відмова позивачу у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі не може бути підставою для оскарження рішення суду.

Щодо відмови суду долучити подані позивачем 26 березня 2024 року докази вказує, що позивач пропустив встановлений процесуальний строк для подання доказів, при цьому не навів поважних причин не подання доказів на відповідній стадії процесу.

Вказує, що попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат у суді апеляційної інстанції становить 3 000,00 гривень.

Мотивуючи наведеним, просить суд у задоволенні апеляційної скарги відмовити, оскаржуване рішення залишити без змін.

В судовому засіданні представник ОСОБА_4 - адвокат Демянюк В.П., проти доводів апеляційної скарги заперечував. Просив суд відмовити у її задоволенні.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Позивач та третя особа ОСОБА_5 подали заяви про розгляд справи за їх відсутності.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд ухвалив розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явились, оскільки їхня неявка не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_4 - адвоката Демянюка В.П., розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі судового рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовивши у задоволенні позову, суд першої інстанції вказав, що право власності на частину квартири АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_3 на підставі договору дарування, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 29 січня 2018 року.

Суд вказав, що на момент вирішення спору, договір дарування частини квартири від 29 січня 2018 року не розірвано та не визнано в судовому порядку недійсним.

Суд зазначив, що позивачем не надано до суду належних, достовірних та достатніх доказів, з яких можливо встановити, що дії приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Каплуна Ю.В., як державного реєстратора, не відповідають діючим нормам закону та, як наслідок, є незаконними.

З матеріалів справи убачається, що квартира АДРЕСА_3 на праві приватної, спільної сумісної власності належить ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , що підтверджується даними дублікату свідоцтва про право власності на житло (а.с. 11).

Відповідно до даних інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно №232760251 від 16 листопада 2020 року частини квартира АДРЕСА_1 на праві приватної спільної часткової власності належить ОСОБА_3 .

Право власності ОСОБА_3 на частину квартири АДРЕСА_1 зареєстровано в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі договору дарування частини квартири, серія та номер: 421, виданий 29.01.2018 року, видавник: Каплун Ю.В., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу. Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 39405355 від 29.01.2018 15:44:52, приватний нотаріус Каплун Ю.В. (а.с. 14).

02 жовтня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Каплуна Ю.В. із заявою про скасування державної реєстрації прав та їх обтяжень індексний номер 39405355 від 29 січня 2018 року, номер запису про право власності 24576147 від 29 січня 2018 року (а.с. 16).

Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Каплуном Ю.В. надано відповідь №574/01-16 від 02 листопада 2020 року, згідно якої приватний нотаріус вказав, що квартира належала ОСОБА_1 та іншій особі в рівних частках кожному. Отже співвласник квартири мав право укласти договір дарування належної йому частки квартири сторонній особі (а.с. 16).

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 11 липня 2019 року, яке набрало законної сили 17 жовтня 2019 року, частково задоволено частково позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи ТОВ «Євро-Реконструкція», Комунальне підприємство по утриманню житлового господарства Дніпровського району м. Києва, про визначення порядку користування квартирою, що є спільною власністю, а саме виділено в користування ОСОБА_1 дві житлові кімнати: площею 12,3 кв.м та площею 10,1 кв.м у квартирі АДРЕСА_1 .

Виділено в користування ОСОБА_3 житлову кімнату площею 19,2 кв.м, комору площею 1,6 кв.м та лоджію площею 2,10 кв.м у квартирі АДРЕСА_1 ;

Місця загального користування : кухню - 10,3 кв.м, ванну кімнату - 2,6 кв.м, вбиральню - 1,0 кв.м, коридор - 9,9 кв.м - залишено у спільному користуванні співвласників квартири.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 768,40 грн (а.с. 41-42).

Відповідно до частини 1 статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію прав та їх обтяжень" (в редакції, що діяла на момент виникнення правовідносин) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію прав та їх обтяжень" державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі:

1) укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката; 2) свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя у разі смерті одного з подружжя, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката; 3) свідоцтва про право на спадщину, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката; 4) виданого нотаріусом свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів) та свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів), якщо прилюдні торги (аукціони) не відбулися, чи їх дублікатів; 5) свідоцтва про право власності, виданого органом приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді, чи його дубліката; 6) свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого до 1 січня 2013 року органом місцевого самоврядування або місцевою державною адміністрацією, чи його дубліката; 7) рішення про закріплення нерухомого майна на праві оперативного управління чи господарського відання, прийнятого власником нерухомого майна чи особою, уповноваженою управляти таким майном; 8) державного акта на право приватної власності на землю, державного акта на право власності на землю, державного акта на право власності на земельну ділянку або державного акта на право постійного користування землею, виданих до 1 січня 2013 року; 9) рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно; 10) ухвали суду про затвердження (визнання) мирової угоди; 11) заповіту, яким установлено сервітут на нерухоме майно; 12) рішення уповноваженого законом органу державної влади про повернення об`єкта нерухомого майна релігійній організації; 13) рішення власника майна, уповноваженого ним органу про передачу об`єкта нерухомого майна з державної у комунальну власність чи з комунальної у державну власність або з приватної у державну чи комунальну власність; 14) інших документів, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно.

Відповідно до інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно №232760251 підставою для державної реєстрації права власності частини квартири АДРЕСА_1 став договір дарування частини квартири, серія та номер 421, виданий 29 січня 2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу.

Звертаючись до суду, позивач просить визнати незаконним та скасувати запис державного реєстратора до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкту нерухомого майна, згідно якого частини квартири АДРЕСА_1 зареєстрована за ОСОБА_3 .

Зміст і характер правовідносин між учасниками справи дають підстави для висновку, що спір у позивача виник із ОСОБА_3 щодо реєстрації за ним права власності на частину спірної квартири.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частини 1 та 3 статті 13 ЦПК України).

Здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи (частина 1 статті 47 ЦПК України).

Згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) відповідача, а також зміст позовних вимог (пункти 3 і 4 частини 2 статті 175 ЦПК України).

Відповідно до частини 1 статті 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Третя особа у справі не є стороною у цивільному процесі.

Відповідач - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами, та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

За змістом статей 53, 54 ЦПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї зі сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи.

Аналіз наведених норм права дозволяє зробити висновок, що третя особа у справі є лише сonsortes litis (учасником справи), не його стороною.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц (пункт 41), від 20 червня 2018 року у справі №308/3162/15-ц (пункт 49), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (пункт 50), від 12 грудня 2018 року у справі №372/51/16-ц (пункт 31.4), від 12 грудня 2018 року у справі №570/3439/16-ц (пункт 37, 54), від 30 січня 2019 року у справі №552/6381/17 (пункт 38), від 13 березня 2019 року у справі №757/39920/15-ц (пункт 31), від 27 березня 2019 року у справі №520/17304/15-ц (пункт 63)).

За результатами розгляду справи суд приймає рішення, в якому, серед іншого, робить висновок про задоволення позову чи відмову в задоволенні позову вирішуючи питання про права та обов`язки сторін (позивача та відповідача).

Спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно треба розглядати як спір, пов`язаний із порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване речове право на це майно (див., зокрема, постанову Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (пункт 36)).

Відповідно до частин 1-4 статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку.

Визначення у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад (правовий висновок, викладений у постановах Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі № 761/23904/19, від 20 січня 2021 року у справі 203/2/19).

Якщо заявлені позивачем вимоги безпосередньо стосуються прав та обов`язків іншої особи, яка не залучена до участі у справі в якості відповідача, такі не можуть бути розглянуті судом, оскільки лише за наявності належного складу відповідачів у справі суд у змозі вирішувати питання про обґрунтованість позовних вимог.

Установивши, що позов заявлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє в позові до такого відповідача (постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 40), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (пункт 50), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (пункт 37, 54), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.10), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (пункт 39), від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 (пункт 75)).

У цій справі установлено, що спірні правовідносини стосуються прав та обов`язків ОСОБА_3 як власника частини спірної квартири, однак такого не залучено до участі у справі в якості відповідача, отже, суд апеляційної інстанцій робить висновок про відсутність підстав для задоволення позову у зв`язку із неналежним суб`єктним складом справи.

Колегія суддів враховує, що ОСОБА_3 був залучений до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, однак процесуальне становище третьої особи є відмінним від процесуального становища відповідача. Разом з тим суд не має права вирішувати питання про права та обов`язки третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, розглядаючи спір між сторонами, оскільки відповідно до частини 1 статті 53 ЦПК України така особа вступає у справу або залучається до участі у справі на стороні позивача або відповідача у разі, коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї із сторін. Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постановах від 04 грудня 2019 року у справі № 766/8113/17, від 29 червня 2022 року у справі №753/7478/18, від 23 листопада 2022 року у справі № 201/2760/20, від 07 лютого 2024 року у справі № 461/10495/21.

Інші доводи апеляційної скарги не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції до уваги, з огляду на те, що пред`явлення позову до неналежного відповідача (неналежного складу відповідачів) є самостійною підставою для відмови в позові (постанова Верховного Суду від 20 травня 2024 року у справі № 712/839/23).

Наведені обставини є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову, на що суд першої інстанції уваги не звернув, правильно відмовив у позові, проте з помилкових мотивів.

Отже, оскаржуване рішення підлягає зміні шляхом викладення мотивувальної частини оскаржуваного рішення в редакції цієї постанови.

Відповідно до підпункту в) пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до пункту 1 частини 3 статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до пункту 2 частини 2 статті 141 ЦПК України у разі відмови в позові судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_4 - адвокат Дем`янюк В.П. просив стягнути з позивача на користь відповідача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3 000,00 гривень.

На підтвердження факту понесення витрат на професійну правничу допомогу адвокатом надано копію договору про надання правничої допомоги від 01 червня 2024 року, предметом якого є консультації щодо правової позиції апеляційної скарги ОСОБА_1 , підготовка та направлення до суду відзиву на апеляційну скаргу, представництво інтересів ОСОБА_4 в суді апеляційної інстанції (а.с. 189).

Згідно підпункту г) пункту 2.1 розділу 2 договору про надання правничої допомоги убачається, що сторони визначили вартість послуг за надання правової допомоги у сумі 3 000,00 гривень.

Згідно даних виписки з рахунку від 02 липня 2024 року убачається, що на рахунок Дем`янюка В.П. надійшли кошти у розмірі 3000,00 гривень.

Заяви про неспівмірність заявлених судових витрат матеріали справи не містять.

Отже, ураховуючи положення статті 141 ЦПК України з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на відшкодування судових витрат, пов`язаних із наданням професійної правничої допомоги в суді апеляційної інстанції, слід стягнути 3 000,00 гривень.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 26 березня 2024 року змінити, виклавши мотивувальну частину рішення суду в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати, пов`язані із наданням професійної правничої допомоги в суді апеляційної інстанції, - 3000 гривень

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, касаційна скарга на постанову може бути подана протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Верховного Суду. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повну постанову складено 19 березня 2025 року.

Суддя-доповідач Н.В. Поліщук

Судді С.М. Верланов

В.В. Соколова