Провадження № 2/522/3326/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

26 лютого 2025 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Шенцевої О.П.

за участю секретаря судового засідання Морозовій О.В.,

розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог: Одеська Нова біржа про визнання правочину дійсним,

ВСТАНОВИВ:

До Приморського районного суду м. Одеси 06.12.2024 року надійшла цивільна справа за позовом заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог: Одеська Нова біржа про визнання правочину дійсним, а саме договір купівлі-продажу від 29.12.1997 року №2205/97, який було зареєстровано на «Одеська нова біржа» між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ..

В обґрунтування позову зазначено, що 19 грудня 1997 року між ОСОБА_2 , який діяв від імені ОСОБА_3 по довіреності серії НВ 0964027 реєстровий №5694, посвідченої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Стукаленко Л.С. 09.12.1997 року та ОСОБА_1 був укладений договір купівлі продажу нерухомого майна №2205/97, а саме квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна №1307/97, зареєстрованого Одеської Нової Біржою 24.09.1997 року, який 05.01.1998 року був зареєстрований на праві приватної власності в Комунальному підприємстві «Одеське міське бюро технічної інвентаризації», про що свідчить відмітка на договорі купівлі-продажу. Договір був укладений на Одеській товарній біржі. Квартира продана за 15000 гривень, грошові кошти у розмірі 15000 гривень Продавець отримав від покупця до підписання цього договору. Правочин обома сторонами повністю виконаний: відповідачем були звільнені всі приміщення, передані ключі, він знявся з реєстрації за вказаною адресою. Ні заперечень, ні зауважень ніхто із сторін по правочину не заявляв. ОСОБА_1 використовує квартиру протягом майже 27-ми років для постійного проживання, зареєстрований за вказаною адресою, регулярно сплачує комунальні платежі та утримує квартиру в належному санітарно-технічному стані. На час укладення договору його сторони не знали, що правочин, в відповідності до ст.47 ЦК України (1963 року) підлягає нотаріальному посвідченню, оскільки на той час також був чинним Закон України «Про товарну біржу», відповідно до ст.15 якого, правочини зареєстровані на біржі, подальшому нотаріальному посвідченню не підлягають. На теперішній час позивач не має можливості реалізувати своє право як власника, а саме здійснити реєстрацію права власності на вказане нерухоме майно, оскільки договір купівлі-продажу не був нотаріально посвідченим.

Ухвалою суду від 26.12.2024 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за позовною заявою заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , який діяв в інтересах ОСОБА_3 , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог: Одеська Нова біржа про визнання правочину дійсним. Цивільну справу призначено до розгляду у підготовчому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження на 27.01.2025 року.

В судове засідання 27.01.2025 року відповідач та представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_4 не з`явилися, про час та місце судового засідання повідомлялися належним чином. Про причини неявки не повідомили.

До суду від представника позивача адвоката Будилко Е.Д. надійшла заява про проведення судового засідання згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, відзив на позов не подавав.

Верховний Суд у постанові від 01.10.2020 у справі N 361/8331/18 зазначив про те, що якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Суд, у зв`язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважність причин такої неявки в судове засідання, ненаданням відповідачем відзиву на позов, за відсутності заперечень представника позивача, ухвалив слухати справу у відсутності відповідача, згідно ст. ст.280-281 ЦПК України, при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів.

У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Враховуючи положення ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Відповідно до ч. 4 ст.268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, приходить до наступного.

Судом встановлено, що 19 грудня 1997 року на Одеській Нової Біржі між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який діяв в інтересах ОСОБА_3 по довіреності серії НВ 0964027, реєстровий №5694, посвідченої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Стукаленко Л.С. 09 грудня 1997 року був укладений договір купівлі-продажу двокімнатної квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

З п.3 договору вбачається, що квартира належала відповідачу ОСОБА_3 на підставі Договору купівлі-продажу нерухомого майна №1307/97, зареєстрованого Одеською Новою Біржею 24 вересня 1997 року та зареєстрованого Одеським МБТІ 18 грудня 1997 року за №743 стр.146 кн.247пр.

Договір від 19 грудня 1997 року був зареєстрований в журналі реєстрації договорів купівлі-продажу нерухомості, реєстраційний №2205/97 від 29.12.1997 року, а також 05.01.1998 року зареєстрований на праві приватної власності в Комунальному підприємстві «Одеське міське бюро технічної інвентаризації», про що свідчить відмітка на договорі купівлі-продажу.

З технічного паспорту від 19.12.2013 року на квартиру вбачається, що остання складається з двох кімнат, загальна площа квартири 31,2 кв.м, житлова-21,0 кв.м, підсобна -10,2 кв.м.

Оскільки, відповідно до статті 15 Закону України "Про товарну біржу", яка на момент укладення таких "біржових угод", дозволяла їх укладати без подальшої нотаріальної реєстрації, угода купівлі-продажу нерухомого майна - нотаріально оформлена не була.

Судом з`ясовано, що при укладенні договору між сторонами було досягнуто згоди зі всіх істотних умов договору, договір між сторонами було виконано у повному обсязі.

Після укладання зазначеного договору позивачем було повністю виконано його умови.

Підтвердженням виконання сторонами договору є видача покупцю екземпляра договору.

Водночас, позивач звернувся до суду, так як існує необхідність у визнанні вказаного договору дійсним у судовому порядку.

Статтями 16, 328 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути в тому числі і визнання права; право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними №9 від 06.11.2009 року встановлено, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Отже, в даному випадку, оскільки договір купівлі-продажу було укладено ще у 1997 році, для надання йому оцінки слід застосовувати відповідні положення Цивільного кодексу УРСР, що діяли на момент укладення договору та переходу права власності.

Відповідно до ст.224 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року) за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно та сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 153 ЦК Української РСР, було передбачено, що договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

Згідно зі ст.227 ЦК Української РСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

Відповідно до ч.2 ст.47 ЦК Української РСР, якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

З матеріалів справи судом вбачається, що позивач з моменту укладення на біржі договору купівлі-продажу спірного нерухомого майна є власником цього майна, тобто укладений між позивачем та відповідачем договір виконаний повністю.

Відповідно до ст.15 Закону України «Про товарну біржу» угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у Постанові від 12 вересня 2018 року по справі 522/50/16-ц погодився з судами нижчих інстанцій, що визнали дійсним договір купівлі-продажу, виходячи з того, що на час виникнення спірних правовідносин між сторонами, крім норм Цивільного Кодексу Української РСР 1963 року (далі - ЦК Української РСР), чинним був Закон України «Про товарну біржу», відповідно до статті 15 якого правочини, зареєстровані на біржі, надалі нотаріальному посвідченню не підлягали.

Тобто, законодавець на час виникнення спірних правовідносин не вимагав нотаріального посвідчення договору відчуження нерухомості у разі укладання цього договору на товарній біржі, а тому договір і не був нотаріально посвідчений.

При цьому, суд звертає увагу на те, що до спірних правовідносин не підлягає застосуванню стаття 220 ЦК України (зокрема й в частині доведеності ухилення сторони від нотаріального посвідчення договору), який набрав чинності з 01 січня 2004 року, тобто після укладення договору купівлі-продажу.

Таким чином, договір №2205/97 купівлі-продажу нерухомого майна від 29.12.1997 року - квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 31,2 кв.м., укладений між ОСОБА_2 , який діяв від імені ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на Одеській новій біржі та зареєстрований в міжміському бюро технічної інвентаризації м.Одеси 05.01.1998 року за ОСОБА_1 на праві приватної власності, підлягає визнанню дійсним.

Право на звернення до суду (право на захист у процесуальному розумінні) гарантується Конституцією України та законами України, у тому числі ст.ст.15,16 ЦК України та ст.ст.1,4,5 ЦПК України, і може бути реалізоване, зокрема, коли особа вважає, що її право не визнається. У разі доведення в установленому законодавством порядку обставин, якими обґрунтовувалися вимоги, особа має суб`єктивне матеріальне право на їх задоволення.

Суд вважає, що позивач позбавлений, з урахуванням викладених причин, розпорядитися належним йому майном, таким чином цей спір підлягає розгляду судом, а за результатами такого розгляду встановлено, що позов щодо визнання договору дійсним є обґрунтованим.

Водночас, вбачається, що відповідно до ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР та кореспондуючих положень ч.2 ст. 220 ЦК України суди повноважні розглядати питання про визнання договорів дійсними у разі недотримання нотаріальної форми при їх укладенні. Подальше нотаріальне посвідчення договору у такому випадку не вимагається.

Відповідно до ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно зі ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

У відповідності до ст. 41 Конституції України кожен має право, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до положень Європейської конвенції з прав людини ч. 1 ст. 6 кожна людина має право при визначенні її цивільних прав та обов`язків або при розгляді будь-якого кримінального звинувачення, яке йому пред`явлено, на справедливий та публічний судовий розгляд справи в розумні строки незалежним та безпристрасним судом.

Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У відповідності до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона і продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні ( покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За таких обставин, розглянувши справу в межах визначених предмету спору та підстав позову, з урахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд приходить до висновку, що позовні вимоги слід задовольнити.

На підставі викладеного, керуючись ст. 41 Конституції України, ст. ст. 16, 319, 328, 638, 655, 1261 ЦК України, ст. ст. 2, 12, 13, 76-80, 81, 89, 141, 206, 209-210, 223, 247, 263-265, 268, 280-282, 353-354 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог: Одеська Нова біржа про визнання правочину дійсним - задовольнити.

Визнати дійсним договір №2205/97 купівлі-продажу нерухомого майна від 29.12.1997 року - квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 31,2 кв.м., укладений між ОСОБА_2 , який діяв від імені ОСОБА_3 по довіреності серії НВ 0964027 реєстровий №5694, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Стукаленко Л.С. 09.12.1997 року та ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) на Одеській новій біржі та зареєстрованим в Одеському міжміському бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості 05.01.1998 року за ОСОБА_1 на праві приватної власності.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 30 днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення складено та підписано 19.03.2025 року.

Суддя: