ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 539/4446/18 Номер провадження 22-ц/814/354/25Головуючий у 1-й інстанції Даценко В.М. Доповідач ап. інст. Триголов В. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2025 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя : Триголов В.М.,

судді: Дорош А.І., Лобов О.А.,

секретар:Пєшков В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 , адвоката Антіховича Володимира Володимировича на рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 11 липня 2024 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики, -

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2018 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики.

В позові вказала, що 06.10.2017 року між нею та відповідачкою ОСОБА_1 було укладено договір позики, відповідно до якого вона передала у власність останньої гроші в сумі 600 000 грн., з зобов`язанням повернути їх в повному обсязі до 26.10.2017 року.

Отримання грошових коштів підтверджується розпискою, яку власноруч склала відповідачка 06 жовтня 2017 року, однак до 26.10.2017 року зобов`язань повернення коштів не виконала, а тому з 27.10.2017 року вона є боржником, який прострочив зобов`язання.

Позивач прохала суд стягнути з відповідачки на її користь 600000 грн. боргу, 200 613 грн 70 коп. пені, 19 282 грн. 19 коп. 3 % річних, 67 920 грн 00 коп. збитків від інфляції, нараховані за період з 27.10.2017 року по 21.11.2018 року та судові витрати пов`язані з розглядом справи.

ОСОБА_1 звернулася в суд з зустрічним позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики, який мотивувала тим, що перебувала у трудових відносинах з ОСОБА_2 в період з 2014 до 2017 року без оформлення трудового договору, працюючи керуючою в магазині продуктових товарів. У вересні 2017 року вирішила звільнитися, про що повідомила власницю магазину ОСОБА_2 .. Під час здійснення ревізії, на початку жовтня 2017 року ОСОБА_2 повідомила її про виявлення значної недостачі в сумі 600000 грн., яку вона заперечує, оскільки це вартість реалізованого товару за значний проміжок часу. 06.10.2017 продовжуючи працювати до її кабінету зайшов ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та три невідомі чоловіки, які зачинивши двері в кабінет почали в грубій формі погрожувати їй, вимагаючи грошові кошти в сумі 600000 грн. при цьому один з невідомих дістав з-під одягу дерев`яну биту. Під тиском погроз фізичною розправою над нею та її донькою, вона будучи у стані, коли не могла адекватно оцінювати свої дії та їх наслідки, склала розписку про те, що отримала від ОСОБА_2 грошові кошти в борг у сумі 600000 грн. Після складання розписки в ній розписалися троє чоловіків, що вимагали з неї кошти, вказавши свої дані ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 . 10.10.2017 вона звернулася до Оболонського УП ГУНП у м. Києві з заявою про вчинення відносно неї злочину. За цією заявою в ЄРДР зареєстровано провадження №0009425 від 11.10.2017.

На підставі вищевикладеного, ОСОБА_1 прохала суд визнати недійсним договір позики від 06.10.2017 укладений у формі розписки, відповідно до якого вона отримала у позику від ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 600 000 грн, які зобов`язувалася повернути в повному обсязі до 26.10.2017. Судові витрати покласти на відповідачку.

Рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 11 липня 2024 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики в сумі 600 000 грн., інфляційні збитки за період з 27.10.2017 року по 21.11.2018 року в розмірі 65 909 грн 22 коп., три проценти річних за період з 27.10.2017 року по 21.11.2018 року в розмірі 19 282 грн.19 коп.

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 6799 грн 31 коп. судового збору.

Зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики залишено без задоволення.

В апеляційному порядку рішення оскаржила ОСОБА_1 . Скарга мотивована тим, що рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, без належного дослідження доказів по справі.

Апелянт вказує, що в матеріалах справи наявний висновок експертів Київського науково-дослідного інституту судових експертиз (КНДІСЕ) Міністерства юстиції України за результатом проведеної Комісійної психологічної експертизи №10097/10098/23-61 від 12.04.2024 встановлено , що розписка від 06.10.2017 року була написана ОСОБА_1 під психологічним тиском.

Так, згідно ст. 231 ЦК України правочин вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи , визнається судом недійсним.

Розписка , написана ОСОБА_1 під психологічним тиском , що зафіксовано під час психологічного дослідження , висновки якого долучені до матеріалів справи , проте судом першої інстанції досліджені належним чином та враховані не були.

Скаржник просить скасувати рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 11 липня 2024 року, та ухвалити нове яким відмовити у задоволенні первісного позову, та задовольнити зустрічний про визнання недійсним договору позики.

Судом встановлено, що 06.10.2017 року сторони уклали договір позики, що підтверджується відповідною розпискою.

За умовами договору ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_2 600000 грн, які зобов`язалася повернути до 26.10.2017 року.

В строк, встановлений договором, ОСОБА_1 не повернула позичені кошти.

В зв`язку з цим ОСОБА_2 просила стягнути суму боргу, а також збитки від інфляції, 3 % річних, пеню.

ОСОБА_1 зазначала, що вказану розписку підписала під тиском погроз фізичною розправою над нею та її дочкою, відтак відповідно до ст.231 ЦК України така угода є недійсною.

10.10.2017 року за заявою ОСОБА_1 до ЄРДР були внесені відомості про вчинення кримінального правопорушення за фактом того, що 06.10.2017 року за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 примушували до виконання цивільно-правових зобов`язань.

Під час розгляду справи призначено судову психологічну експертизу.

Відповідно до висновку експертів за результатами проведеної комісійної судової психологічної експртизи КНДІСЕ від 12.04.2024 року № 10097/10098/23-61:

- під час складання розписки від 06.10.2017 року ОСОБА_1 перебувала у стані вираженого емоційного напруження, з превалюванням інтенсивних переживань (емоцій переляку, страху, хвилювання),

- на момент підписання розписки від 06.10.2017 року ОСОБА_1 перебувала в стані вираженого емоційного напруження,

- деструктивний та дезадаптуючий вплив визначених обставин обмежив здатність ОСОБА_1 повною мірою вільно усвідомлено приймати рішення та реалізовувати його своїми діями,

- здатність ОСОБА_1 повною мірою прогнозувати наслідки власних дій під час складання розписки від 06.10.2017 року була обмежена,

- розписка, датована 06.10.2017 року була підписана ОСОБА_1 під психологічним тиском.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 і відмовляючи в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що між ОСОБА_2 , як позикодавцем, та ОСОБА_1 , як позичальником, виникли договірні відносини, оскільки між ними було укладено договір позики грошей, шляхом особистого написання та підпису ОСОБА_1 відповідної боргової розписки у формі, яка не суперечить встановленим законом вимогам, з посиланням на необхідні реквізити учасників договору, на обумовлену сторонами суму із зобов`язанням повернути вказані кошти у встановлений строк, що є належним свідченням здійснення нею всього алгоритму дій, необхідних для отримання бажаних коштів у борг, та є беззаперечним обґрунтуванням відсутності правових підстав для визнання спірного договору недійсним.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За змістом статті 526, частини першої статті 530, статті 610 та частини першої статті 612 ЦК України для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Зазначені висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 06.06.2022 у справі № 591/1517/18.

Згідно з частиною першою статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У частині першій статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції належним чином оцінивши докази, дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_1 , як позичальник, належним чином взяті на себе зобов`язання за договором позики, укладеним 06.10.2017 з ОСОБА_2 , не виконала, унаслідок чого наявна заборгованість у розмірі 600 000 грн.

Судом першої інстанції правильно встановлено наявність укладеного між сторонами договору позики від 06.10.2017, а саме розписка, що написана власноручно та підписана ОСОБА_1 про отримання від ОСОБА_2 , грошових коштів в розмірі 600 000 грн, які позичальник зобов`язався повернути до 26.10.2017.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, враховуючи наступне.

Розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, що видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Відповідна судова практика є усталеною. Аналогічні правові позиції викладені у постановах Верховного Суду від 23 грудня 2021 року у справі № 501/1243/20, провадження №61-14794 св 21, від 26 квітня 2022 року у справі №753/1349/20, від 21 червня 2023 року у справі № 308/4890/20, від 4 вересня 2023 року у справі № 752/13278/19.

Таким чином, укладення між сторонами договору позики у письмовій формі, оформленого розпискою, яка є не лише підтвердженням факту укладення договору, а й доказом передачі позикодавцем грошової суми позичальнику, а те, що оригінал розписки знаходиться у позивача, свідчить про невиконання ОСОБА_1 умов договору позики.

Необґрунтованими є посилання в апеляційній скарзі на неотримання відповідачем у позику грошових коштів, оскільки факт існування розписки, в якій позичальник чітко зазначає про отримання коштів, скріплює її своїм підписом, свідчить про реальний характер договору позики.

До того ж, ОСОБА_1 ні у зустрічній позовній заяві, ні в апеляційній скарзі не заперечує щодо складення власноруч розписки, посилаючись лише на те, що вказаний правочин був вчинений нею під дією насильства, даній обставині судом першої інстанції надана належна правова оцінка з врахуванням положень ст. 89 ЦПК України, отже не спростовано жодним належним і допустимим доказом написання розписки та передачі коштів ОСОБА_1 , яка під час розгляду справи не заперечувала існування розписки від 06.10.2017.

Відповідачем ОСОБА_1 всупереч положенням ст. 76-81 ЦПК України не надано ні суду першої, ні апеляційної інстанцій належних і допустимих документальних доказів на спростування отримання нею від ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі 600 000 грн на підставі розписки.

Апеляційний суд враховує, що складення боргової розписки вже є доказом факту отримання грошових коштів, тому твердження, що договір позики не є укладеним через відсутність факту передання грошових коштів за умови недоведеності протилежного не може бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Не обґрунтованим є посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що розписка була складена нею під тиском та погрозами, а тому укладений договір позики підлягає визнанню недійсним на підставі ст. 231 ЦК України, враховуючи наступне.

Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Згідно статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

Підстава недійсності правочину (оспорюваності чи нікчемності) має існувати в момент вчинення правочину.

Згідно з частиною першою статті 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21.04.2021 у справі № 601/1083/16, зазначено, що «у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 27 березня 2019 року у справі № 907/113/18 зазначено, що «статтею 231 ЦК України встановлено, що правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Під насильством необхідно розуміти фізичний чи психічний тиск з боку другої сторони або іншої особи з метою спонукати вчинити ті дії, які особа не бажала б вчинити без наявності таких фізичних чи психічних страждань. Насильство може мати будь-які прояви: фізичне насильство (катування, биття, заподіяння болі); психічне насильство (залякування, загроза вбивством, заподіянням тілесних ушкоджень самій особі або її близьким); насильство дією (викрадення дитини, пошкодження майна особи). Для визнання правочину недійсним позивач має довести такі обставини: 1) факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2) вчинення правочину проти своєї справжньої волі; 3) наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється. При вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (ст. 231 ЦК України), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов`язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі. Для визнання правочину недійсним як такого, що вчинений під впливом насильства, не обов`язково, щоб контрагент особисто здійснював насильство. Необхідно лише, щоб він знав про факт насильства і використав це на свою користь для примушення особи до вчинення правочину».

У постанові Верховного Суду від 23.01.2020 у справі № 484/3809/16 зроблено висновок, що: «у разі вчинення правочину під впливом насильства формування волі особи, яка вчиняє правочин, відбувається внаслідок втручання стороннього фактора - фізичного чи психічного тиску з боку контрагента або іншої особи з метою спонукання до вчинення тих дій, які особа не бажала б вчинити без наявності таких фізичних чи психічних страждань».

У постанові Верховного Суду від 30.07.2020 у справі № 299/1523/16-ц зазначено, що «для визнання правочину недійсним через вчинення його під впливом насильства або погрози необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину, тобто насильство розуміється як заподіяння учасникові правочину фізичних або душевних страждань з метою примусити укласти правочин. Воно повинне виражатися в незаконних, не обов`язково злочинних, діях. На відміну від насильства, погроза полягає у здійсненні тільки психічного, але не фізичного впливу, і має місце за наявності як неправомірних, так і правомірних дій. Вона може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли через обставини, які мали місце на момент його вчинення, були підстави вважати, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам».

Отже, для визнання правочину недійсним позивач має довести наступні обставини: 1) факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2) вчинення правочину проти своєї справжньої волі; 3) наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється».

Встановивши, що ОСОБА_1 не надала суду належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження того, що до неї було застосовано фізичний чи психологічний тиск з боку саме ОСОБА_2 , який би вплинув на її справжню волю саме при написанні розписки, а також не встановлено наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням оспорюваного правочину, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні зустрічного позову про визнання правочину недійсним.

Необгрунтованими є посилання скаржника на неврахування судом першої інстанції висновків експертизи , адже , згідно ст. 110 ЦПК висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Відповідно , висновок на який посилається позивач за зустрічним позовом, був належним чином досліджений судом першої інстанції із наданням йому обґрунтованої оцінки разом із іншими доказами по справі.

Також апеляційний суд звертає увагу на те, що після написання розписки від 06.10.2017 ОСОБА_1 не зверталась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання вказаного договору позики недійсним, а подала зустрічний позов лише після звернення до суду ОСОБА_2 з позовом про стягнення з неї боргу за спірним договором позики.

Наявність витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо внесення відомостей про кримінальне правопорушення за заявою ОСОБА_1 не впливає на правильність висновків суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики, вчиненого під впливом насильства, оскільки станом на момент розгляду справи судом першої інстанції відсутній вирок або ухвала суду про закриття справи з нереабілітуючих підстав, що не виключає визнання судом правочину як такого, що укладених під впливом насильства або погрози його застосування з боку іншої сторони, проте за умови його доведення іншими засобами доказування в загальному порядку, чого позивачем за зустрічним позовом зроблено не було.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, а зводяться лише до переоцінки доказів.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Суд правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених позовних вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для скасування судового рішення.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, рішення суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.1, 375, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 , адвоката Антіховича Володимира Володимировича залишити без задоволення.

Рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 11 липня 2024 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий суддя: В.М. Триголов

Судді: А.І. Дорош

О.А. Лобов