Справа № 212/4881/23
провадження №2/216/265/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2025 року м. Кривий Ріг

Центрально-Міський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі: головуючого, судді Чирського Г.М.,

за участю секретаря судового засідання Смолдирева М.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суд № 6 м. Кривого Рогу за правилами загального провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ІНФОРМАЦІЯ_1 , Орган опіки та піклування виконкому Покровської районної в місті ради, про встановлення юридичного факту перебування на утриманні та самостійного виховання батьком неповнолітнього сина,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області з відповідною позовною заявою до ОСОБА_2 , треті особи: ІНФОРМАЦІЯ_1 , Служба у справах дітей виконкому Покровської районної в місті ради, про встановлення юридичного факту перебування на утриманні та самостійного виховання батьком неповнолітнього сина.

На підставі ухвали Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19.07.2023 року про передачу справи на розгляд за територіальною підсудністю, зазначена позовна заява надійшла до Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області.

В обґрунтування свого позову позивач зазначив, що 01.06.2013 між ним та відповідачкою був зареєстрований шлюб, який було розірвано 26.04.2019 року на підставі рішення Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області.

Від даного шлюбу, сторони мають неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на утримання якого рішенням Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11.10.2018 року з ОСОБА_2 на користь позивача стягуються аліменти в розмірі 1/4 частини з усіх видів її доходів, але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісяця до його повноліття. Позивач зазначає, що приблизно з 2015 року і по сьогоднішній день син виявив бажання проживати та проживає разом з ним.

Крім того, з розрахунку заборгованості по аліментам заборгованість відповідачки зі сплати аліментів станом на 01.05.2023 складає 115075,26 грн. 3 самого розрахунку вбачається, що ОСОБА_2 ніколи не сплачувала аліментів на утримання спільного з ним сина ОСОБА_4 .

Вважає, що самостійно виховує та утримує сина, в той час як його мати взагалі ніяким чином не піклується про дитину, не проявляє зацікавленості в його подальшій долі, не цікавиться успіхами ОСОБА_4 , його станом здоров?я, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, його навчанням, підготовкою до самостійного життя, зокрема: не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на його фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню ним загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу; не створює умов для отримання ним освіти, тобто створились умови, які шкодять інтересам дитини.

Так, позивач Відповідач - ОСОБА_2 , покладених законом на батьків обов?язків, не виконує, не бере педагогічної, матеріальної, грошової (копія розрахунку заборгованості зі сплати аліментів додається), посильної трудової, або будь-якої іншої участі у вихованні сина ОСОБА_4 . Зазначені факти, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини матір?ю, свідомого нехтування нею своїми обов?язками, що підтверджує відсутність серйозного ставлення відповідача до своїх батьківських обов?язків.

Вважає, що самостійно виховує сина, а тому, у відповідності до пункту 4 частини першої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», має право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації. Однак для підтвердження права на цю відстрочку позивачу необхідне рішення суду, у зв`язку з чим він звернувся до суду з цим позовом.

Посилаючись на зазначені обставини, просить суд встановити факт самостійного виховання та утримання ОСОБА_5 свого неповнолітнього сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Ухвалою Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16.10.2023 після передачі справи за підсудністю, відкрито загальне позовне провадження у справі №212/4881/23, з призначенням підготовчого судового засідання.

Ухвалою суду від 07.12.2023 року залучено до участі у справі в якості належної третьої особи орган опіки та піклування виконкому Покровської районної в місті ради, виключивши неналежну третю особу - службу у справах дітей Покровської районної в місті ради.

04.03.2024 року представником третьої особи ІНФОРМАЦІЯ_4 подано письмові пояснення, в яких зазначено, що встановлення факту самостійного виховання неповнолітніх дітей можливе в ході вирішення питання про позбавлення одного з батьків батьківських прав та встановлення обставин невиконання одним із батьків батьківських обов`язків. Позивачем не надано доказів самостійного виховання неповнолітньої дитини без участі матері. Натомість, та обставина, що неповнолітній син проживає разом з позивачем та відповідач має заборгованість зі сплати аліментів не свідчить про самостійне виховання ОСОБА_1 неповнолітньої дитини. Посилаючись на зазначені обставини, просили суд відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Ухвалою суду від 15 травня 2024 року за заявою представника позивача, адвоката Пістрюги В.В, провадження у вказаній справі було зупинено до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи №201/5972/22.

25.10.2024 року на адресу суду від представника позивача надійшла заява про поновлення провадження у справі, оскільки згідно наявної інформації в Єдиному державному реєстрі судових рішень, 11.09.2024 року Великою Палатою Верховного Суду ухвалена постанова за результатами розгляду справи № 201/5972/22.

Ухвалою суду від 28.10.2024 року провадження у справі відновлено та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 24.12.2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Позивач та його представник - адвокат Пістрюга В.В. в судове засідання не з`явилися, від представника надійшла заява про розгляд справи у відсутність позивача та його представника, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити.

Відповідач належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилася, поважну причину неявки суду не повідомила, відзив не надала. В матеріалах справи міститься заява, згідно змісту якої відповідачка просить розгляд справи проводити за її відсутності, проти задоволення позову не заперечує. Крім того, підтвердила факт, що неповнолітній син ОСОБА_3 постійно проживає з батьком.

Представник третьої особи органу опіки та піклування виконкому Покровської районної в місті ради в судове засідання не з`явилася, надала суду заяву про розгляд справи за їх відсутності. Крім того, зазначила, що висновок, який затверджений рішенням виконкому Покровської районної в місті ради від 05.01.2024 №6, долучено до матеріалів справи.

Представник третьої особи ІНФОРМАЦІЯ_4 належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, у судове засідання не з`явився, поважну причину неявки суду не повідомив, заяв суду не надав.

Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню у зв`язку з наступним.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

На підставі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 01.06.2013 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26.04.2019 року розірвано. Рішення набрало законної сили 28.05.2019 року (справа №216/4545/18).

Від шлюбу сторони мають дитину: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області.

З копії Витягу з реєстру територіальної громади №2023/003335262 від 28.04.2023 року виданого Криворізькою територіальною громадою встановлено, що неповнолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

З акту від 01.05.2023 року, за підписом сусідів та посвідченого головою квартального комітету Покровської районної ради вбачається, що ОСОБА_1 фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_1 . Дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , дійсно мешкає разом з батьком за вказаною адресою.

Згідно із довідкою, виданою в.о. директора Криворізької гімназії № 51 Криворізької міської ради від 22.05.2023 року за № 39, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , навчається в 3-Б класі Криворізької гімназії № 51 Криворізької міської ради. За період навчання з 01.09.2022 року мати дитину не відвідувала, результатами навчальних досягнень не цікавилася, з вчителями не спілкується, батьківські збори не відвідує.

Судом також встановлено, що 11.10.2018 року Центрально-Міським районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області було видано судовий наказ, яким стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітньої дитини: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , аліменти в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходів) щомісячно, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку та не менш, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 15 серпня 2018 року до досягнення дитиною повноліття (справа № 216/4546/18).

Згідно розрахунку заборгованості зі сплати аліментів Центрально-Міського відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління (м. Одеса), станом на 01.05.2023 року загальний розмір заборгованості по аліментах ОСОБА_2 становить 115075,26 грн.

Рішенням виконавчого комітету Покровської районної у місті ради від 05.01.2024 № 6 затверджено висновок про встановлення юридичного факту перебування на утриманні та самостійного виховання батьком неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Згідно висновку органу опіки та піклування, встановлено, що неповнолітня дитина зареєстрована та проживає разом з батьком. Умови проживання родини задовільні, дитина забезпечена усім необхідним (акт служби у справах дітей виконкому Покровської районної у місті ради від 10.11.2023). Мати мешкає за іншою адресою та має на вихованні ще одну малолітню дитину. Відповідно до пояснення матері, вона підтримує стосунки з вином, спілкується з ним по телефону, зустрічається 2-3 рази на місяць, гуляє з дитиною, забирає додому. Сплачує гроші на сина, коли є змога, при зустрічах пригощає сина солодощами. Ураховуючи, що мати ОСОБА_2 в міру своїх можливостей займається вихованням та утриманням дитини, спілкується та зустрічається з сином, орган опіки та піклування вважає питання вставлення юридичного факту перебування на утриманні та самостійного виховання батьком неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , залишити на розсуд суду.

Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Оскільки спірні правовідносини виникли з приводу участі батька та матері у вихованні та утриманні дитини, вони врегульовані Сімейним кодексом України (далі - СК України), а саме главою 13 цього Кодексу «Особисті немайнові права і обов`язки батьків та дітей».

Так, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки (частина 2 статті 3 Сімейного кодексу України, далі також - СК).

Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу (частина 2 статті 141 СК).

Батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток (частина 1, 2 статті 150 СК).

Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом (частина 4 статті 155 СК).

Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею (частина 2 статті 157 СК).

Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними.

При цьому, сімейні відносини, як вид суспільних відносин складаються з суб`єктів, об`єктів і змісту (прав та обов`язків). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є юридичні факти, котрі поділяються на юридичні дії (спричинення яких залежить від волі людей і породжує певні правові наслідки) та юридичні події (юридичні факти, які настають незалежно від волі людини).

Так, в силу положень ЦК України у момент народження фізичної особи, в неї виникає цивільна правоздатність (здатність мати цивільні права та обов`язки) та припиняється у момент її смерті (ст. 25), а з підстав встановлених цим Кодексом виникає цивільна дієздатність (здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання) котра може бути обмежена виключно у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.2 ст. 30) при цьому відповідно до ч. 2 ст. 15 СК України, якщо особа визнана недієздатною, її сімейний обов`язок особистого немайнового характеру припиняється у зв`язку з неможливістю його виконання, підставою позбавлення батьківських прав у відповідності до п.2 ч.1 ст. 164 СК України, є ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків.

Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.

Отже, для встановлення факту самостійного виховання дитини батьком необхідно встановити юридичний факт або декілька, в силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.

Суд зазначає, що сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.

Одним із таких спорів може бути спір про позбавлення батьківських прав.

Зокрема батьки можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розглядати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Саме по собі посилання позивача на те, що відповідач не приймає участі у вихованні дитини ніякої участі у вихованні дитини не приймає та не утримує її, не може свідчити про те, що вона не зобов`язана приймати участі у житті та вихованні дитини, в силу прямих вимог СК України.

Натомість, з огляду на встановлений статтею 65 Конституції України конституційний обов`язок захищати Вітчизну, незалежність та територіальну цілісність України, надаючи оцінку доводам і доказам у цій справі стосовно самостійного виховання і утримання одним з батьків дитини, суд має обережно застосовувати таку процедуру, не допускаючи ситуацій, за яких виникав би сумнів у пред`явленні позовів військовозобов`язаних / військовослужбовців з метою штучного створення умов та обставин, які могли б бути підставою для отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі пункту 4 частини першої статті 23 Закону України «Про мобілізацію та мобілізаційну підготовку» та / або звільнення з військової служби на підставі частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Обставини цієї справи, а саме наявність у позивача статусу військовозобов`язаного, безумовне визнання позову відповідачем, участь відповідача в розгляді справи - шляхом подання заяви про визнання позову, не бажання позивача пред`являти позову про позбавлення батьківських прав за одночасних тверджень про невиконання матір`ю своїх обов`язків, наводять суд на думку про нещирість позивача, штучність цього позову та відсутності реальних виключних обставин неможливості виконання матір`ю своїх обов`язків.

На переконання суду, для встановлення обставин самостійності виховання позивачем дитини обов`язковим елементом є підтвердження виключних (непереборними / винятковими / неординарними / особливими) у конкретних життєвих ситуаціях (наприклад: особа, яка розлучена та самостійно здійснює обов`язки по вихованню та утриманню дитини, в той час коли інший з батьків позбавлений фактичної змоги виконувати свої обов`язки; батько або матір не беруть участі у вихованні та утриманні дитини або зникли, проте не визнані судом безвісно відсутніми або такими, що позбавлені батьківських прав; якщо один з батьків перебуває на окупованій території, в полоні і не може фактично виховувати та утримувати дитину тощо).

Наведених вище виключних обставин, зокрема позбавлення фактичної змоги виконувати свої обов`язки іншого з батьків, у даній справі відсутні, а саме по собі проживання дитини з батьком, не свідчить про самостійне виховання та утримання дитини ним.

Суд наголошує, що факт свідомого ухилення іншого з батьків від участі у вихованні та утриманні дитини може бути підтверджений лише рішенням суду виключно в разі вирішення питання щодо позбавлення відповідача батьківських прав. Тобто, захист порушених прав у зв`язку самоусуненням від виконання батьківських обов`язків, має розглядатись в іншому порядку - шляхом пред`явлення позову про позбавлення батьківських прав, а не позову про встановлення факту самостійного виховання дитини.

Такий підхід до вирішення цієї справи, на переконання суду, цілком відповідає мотивам, з яких виходила Велика Палата Верховного Суду у справі №201/5972/22, адже конкретних вказівок, з яким із видів позову повинна звернутися заінтересована особа для підтвердження обставин самостійного виховання дитини - у ній не наведено. Суд вважає, що таким позовом має бути саме про позбавлення батьківських прав, а не встановлення юридичного факту, з міркувань, що були висловлені вище.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина 1 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Також спірні правовідносини стосується виконання позивачем військового обов`язку, а конкретніше, наявності у нього підстав для відстрочки від призову за мобілізацією, у зв`язку з сімейними обставинами - самостійного виховання та утримання дитини. Ці відносини врегульовані Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», а також Порядком проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 р. № 560 (далі - Порядок №560).

Не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані: жінки та чоловіки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України (абзац 4 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»).

ОСОБА_1 в позовній заяві зазначає, що приблизно з 2015 року неповнолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживає разом з ним, знаходиться на його утриманні та вихованні.

Разом з тим, позивач ОСОБА_1 не надав доказів, що в питанні виховання чи утримання сина, відповідач ОСОБА_2 умисно ухиляється від виконання цих обов`язків чи реалізації прав з даного приводу.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.

Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України "невідчужуваність" сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.

До аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 11 вересня 2024 року по справі № 201/5972/22.

Жодних доказів того, що будь-яка особа порушує, не визнає чи оспорює права позивача, як і про те, що є обґрунтовані фактами ризики їх порушення, невизнання чи оспорювання, а також документів, які б підтверджували існування складнощів в отриманні соціальних пільг та гарантій заявником суду не надано, як і не надано доказів відповідної відмови компетентних органів у вирішенні певних питань щодо реалізації прав позивача за відсутності судового рішення.

Відповідно до ч.1 ст. 89 ЦПК України - суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; ч.1 ст. 95 ЦПК України - письмовими доказами є документи, які містять дані про обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

У відповідності до частин 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на дотриманні норм процесуального права. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з?ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Сімейним кодексом України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі (ч.1 ст. 14, ч.1 ст. 15 СК України). Разом з тим, в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), котрі мають бути підтверджені виключно цивільно-правовими актами (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім), та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються, та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.

Слід зазначити, що утримання дитини батьком є його обов`язком та не потребує встановлення такого факту в судовому порядку.

Зважаючи на те, що позивач не довів, що ОСОБА_2 в силу певних юридичних фактів не виконує прав та обов`язків щодо неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , позовна вимога про встановлення факту перебування на утриманні та самостійного виховання батьком неповнолітнього сина є необґрунтованою та не підтвердженою належними доказами.

Відповідачка батьківських прав відносно неповнолітнього сина у судовому порядку не позбавлялась. Належно підтверджених відомостей, що відповідачка ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, судом не встановлено під час розгляду справи.

Крім того, суд враховує положення частини першої статті 3 Конвенції про права дитини, у якій зазначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по- перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява N 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що наданих позивачем доказів недостатньо, аби зробити обґрунтований висновок про те, що він самостійно виховує неповнолітнього сину, а отже, підстави для задоволення позову відсутні.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 2, 4, 12, 13, 76-78, 81, 258-268, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ІНФОРМАЦІЯ_1 , Орган опіки та піклування виконкому Покровської районної в місті ради, про встановлення юридичного факту перебування на утриманні та самостійного виховання батьком неповнолітнього сина - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Г.М. Чирський