Номер провадження: 22-ц/813/4177/25
Справа № 947/2460/25
Головуючий у першій інстанції Скриль Ю. А.
Доповідач Карташов О. Ю.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.03.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Карташова О.Ю.

суддів: Коновалової В.А., Кострицького В.В.

розглянувши в порядку спрощеного провадження (без повідомлення учасників справи відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України)

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Київського районного суду міста Одеси від 20 січня 2025 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління національної поліції в Закарпатській області Міністерства внутрішніх справ України, Закарпатської обласної прокуратури про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст заявлених вимог

У січні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Київського районного суду міста Одеси з позовом до Головного управління Національної поліції в Закарпатській області Міністерства внутрішніх справ України, Закарпатської обласної прокуратури про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури та просив суд ухвалити рішення, яким стягнути на його користь з останніх у солідарному порядку, шляхом списання у безспірному порядку з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України матеріальну шкоду у розмірі 884 400 гривень та 1 000 000 гривень моральної шкоди.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції

Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 20 січня 2025 року матеріали справи № 947/2460/25 передано на розгляд до Тячівського районного суду Закарпатської області.

Суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі дійшов висновку, що справа не належить до територіальної підсудності Київського районного суду міста Одеси, а позовна заява підлягає передачі для розгляду за підсудністю до Тячівського районного суду Закарпатської області, оскільки судом отримано відповідь з Єдиного державного демографічного реєстру № 1042245, з якої вбачалося, що зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_1 є: АДРЕСА_1 .

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції про передачу справи за підсудністю та направити справу до Київського районного суду міста Одеси для продовження розгляду справи.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Скарга мотивована тим, що адресою проживання позивача на час звернення до суду із позовом є: АДРЕСА_2 , підсудність за такою адресою встановлена за Київським районним судом міста Одеси.

Рух справи

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 10 березня 2025 року справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи в порядку ч. 2 ст. 369 ЦПК України.

За приписами ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскаржувана ухвала суду першої інстанції у цій справі входить до переліку ухвал, які розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Узагальнені доводи та заперечення учасників справи

Щодо відзиву на апеляційну скаргу

Відзиву від учасників справи не надходило, що не перешкоджає апеляційному перегляду оскаржуваного судового рішення.

Встановлені обставини справи

З матеріалів справи вбачається, що у січні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Київського районного суду міста Одеси з позовом до Головного управління Національної поліції в Закарпатській області Міністерства внутрішніх справ України, Закарпатської обласної прокуратури про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури та просив суд ухвалити рішення, яким стягнути на його користь з останніх у солідарному порядку, шляхом списання у безспірному порядку з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України матеріальну шкоду у розмірі 884 400 гривень та 1 000 000 гривень моральної шкоди.

Судом першої інстанції, відповідно до приписів ч. 8 ст. 187 ЦПК України, здійснено запит до Єдиного державного демографічного реєстру щодо зареєстрованого місця проживання (перебування) позивача.

Згідно відповіді з Єдиного державного демографічного реєстру № 1042245, вбачається, що зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_1 є: АДРЕСА_1 .

Позивач звернувся до Київського районного суду міста Одеси на підставі частини 4 статті 28 ЦПК України, за місцем свого перебування та на підтвердження вказаного до позовної заяви надав ксерокопію довідки від 02.06.2024 року, відповідно до якої позивач фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , без реєстрації з 2017 року по теперішній час.

Довідка виготовлена на бланку паспортної служби, зразка на час існування служби, підписана начальником КП ЖКС «Чорноморський», підпис паспортистки відсутній, завірена штампом Дільниці № 2 КП ЖКС «Чорноморський».

Інших доказів щодо фактичного місця свого проживання позивач не надавав.

Судом встановлено, що паспортну службу ліквідовано у 2002 році постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2002 № 1968, яка також втратила чинність 18.04.2011 року.

Такий доказ зареєстрованого місця перебування позивача суд першої інстанції не прийняв.

Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 20 січня 2025 року матеріали справи № 947/2460/25 передано на розгляд за підсудністю до Тячівського районного суду Закарпатської області.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).

Згідно з положенням частини третьої статті 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Застосовані норми права та мотиви, з яких виходить апеляційний суд

Стаття 125 Конституції України встановлює, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судоустрій будується за принципами територіальності, спеціалізації та інстанційності.

Принцип територіальності забезпечує територіальне розмежування компетенції судів загальної юрисдикції і зумовлений потребою доступності правосуддя на всій території України.

Принцип територіальності реалізується через правила територіальної юрисдикції (підсудності) справ.

Правила територіальної підсудності визначають розмежування компетенції судів першої інстанції щодо розгляду справ, підвідомчих загальним судам, за територіальною ознакою. Крім того, правила територіальної підсудності дають можливість визначити конкретний місцевий суд, який повинен розглядати справу як суд першої інстанції.

Кожен місцевий чи апеляційний суд має свою територіальну юрисдикцію (підсудність), тобто поширює свою компетенцію на правовідносини, що виникли чи існують на певній території. Це є важливою гарантією для вирішення судових спорів у розумні строки в умовах ускладнення правових відносин і збільшення правових конфліктів.

Порушення судами правил територіальної юрисдикції має наслідком обов`язкове скасування судових рішень з направленням справи на новий розгляд (стаття 378, пункт 6 частини першої статті 411 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 ЦПК України).

Позови, пов`язані з відшкодуванням шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача (ч.4 ст. 28 ЦПК України).

Згідно зі статтею 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

За спеціальним правилом територіальної підсудності суд є наближеним до місця знаходження позивача, тобто тієї сторони у спорі, яка презюмується потерпілою. Правило підсудності за місцем знаходження позивача в такій категорії справ стосовно доступності правосуддя є зручним саме для нього, а не для особи, до якої звертається позивач.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», вільний вибір місця проживання чи перебування - право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, на вибір адміністративно-територіальної одиниці, де вони хочуть проживати чи перебувати; місце перебування - житло або спеціалізована соціальна установа для бездомних осіб, інший надавач соціальних послуг з проживанням, у якому особа, яка отримала довідку про звернення за захистом в Україні, проживає строком менше шести місяців на рік або отримує соціальні послуги; місце проживання - житло з присвоєною у встановленому законом порядку адресою, в якому особа проживає, а також заклад для бездомних осіб, інший надавач соціальних послуг з проживанням, стаціонарна соціально-медична установа та інші заклади соціальної підтримки (догляду), у яких особа отримує соціальні послуги.

Порядок реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання/перебування осіб в Україні, а також форми необхідних для цього документів встановлені Порядком декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 7 лютого 2022 року № 265, який набрав чинності 14 березня 2022 року.

У пункті 4 вказаного Порядку в чинній редакції передбачено, що особа може задекларувати/зареєструвати своє місце проживання (перебування) лише за однією адресою. У разі коли особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює декларування/реєстрацію місця проживання (перебування) за однією з таких адрес за власним вибором. За адресою задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції. Положення абзацу першого цього пункту не поширюються на осіб, адреса задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) яких знаходиться на територіях, на яких ведуться бойові дії, або тимчасово окупованих російською федерацією територіях, включених до переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, затвердженого Мінреінтеграції, для яких не визначена дата завершення бойових дій (припинення можливості бойових дій) або тимчасової окупації. Така особа може задекларувати/зареєструвати місце свого проживання без зняття з реєстрації місця свого попереднього проживання.

Результат аналізу змісту вказаних норм дозволяє зробити висновок, що особа може мати декілька місць проживання/перебування. Водночас законодавством визначено необхідність проведення реєстрації (декларування) місця проживання/перебування особи, яка може бути здійснена тільки за однією адресою за її власним вибором, в тому числі й на підставі договору оренди житлового приміщення.

Реєстрація (декларування) місця проживання/перебування у встановленому порядку має значення для реалізації окремих прав особи, зокрема, під час вибору суду, якому підсудна справа.

Положення частини першої статті 27, частини четвертої статті 28 ЦПК України встановлюють, що визначення територіальної юрисдикції (підсудності) здійснюється з урахуванням зареєстрованого місця проживання або перебування фізичної особи - сторони у справі, якщо інше не передбачено законом.

Зазначена вимога процесуального закону унеможливлює зловживання процесуальними правами при визначенні підсудності.

Отже в нормах ЦПК України передбачено використання лише зареєстрованого місця проживання, фактичне місце проживання фізичної особи не має правового значення.

З огляду на викладене, використання для встановлення конкретного суду за визначеною територіальною підсудністю фактичної адреси проживання матиме наслідком невизначеність при вчиненні окремих процесуальних дій, адже фактичне місце проживання може змінюватись чи не щодня. Крім того, особа може мати більше ніж одне фактичне місце проживання, але зареєстроване може бути лише одне місце проживання.

Суд першої інстанції встановив зареєстроване місця проживання позивача, обґрунтовано взяв до уваги, що позивач зареєстрований за адресою, підсудність за якою віднесено до Тячівського районного суду Закарпатської області.

Відповідно до частини першої статті 378 ЦПК України судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню з направленням справи на розгляд за встановленою законом підсудністю, якщо рішення прийнято судом з порушенням правил територіальної юрисдикції (підсудності).

Колегія суддів також зазначає, що з позовами до судів за місцем фактичного проживання/перебування осіб можуть звертатися позивачі, які залишили або покинули своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації та стали на облік як внутрішньо переміщені особи. В свою чергу, особи, які не стали на облік як ВПО, мають звертатись з позовами до судів, на яких була визначена територіальна підсудність судів, які залишаються в зоні бойових дій чи в окупації.

Виняток - встановлення фактів народження, смерті, які відбулись на тимчасово окупованій території. Такі заяви подаються у будь-який місцевий суд загальної юрисдикції на території України.

А як вбачається з матеріалів цивільної справи, позивач не відноситься до вказаних осіб, тому доводи скаржника про місце його перебування в АДРЕСА_2 ,та з цієї причини справа за позовом підсудна саме Київському районному суду міста Одеси, не є слушними, внаслідок чого такі твердження не можуть бути прийняті судом.

Суд, встановлений законом (законний суд), є необхідним інституційним елементом справедливого правосуддя в тому розумінні, яке цьому поняттю надає стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Лише такий суд, керуючись правовими засадами та за встановленою законом процедурою, є компетентним здійснювати правосуддя.

Подібні за змістом висновки містяться у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 вересня 2020 року у справі № 536/1267/18 (провадження № 61-1182св19).

До апеляційної скарги було додано новий доказ, який не оцінювався судом першої інстанції акт про проживання особи в житловому приміщенні від 22.01.2025 року.

Щодо вказаного доказу слід зазначити наступне.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України).

Відповідно до змісту норми статті 83 ЦПК України за загальним правилом усі докази позивач має надавати вчасно до суду першої інстанції.

Згідно статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 не наведені об`єктивні поважні причини, з яких позивач не мав можливості надати у передбачений законом строк до суду першої інстанції докази, які він вперше надав лише в якості додатку до апеляційної скарги, а саме: акт від 22.01.2025 про проживання особи в житловому приміщенні починаючи з 29.11.2019.

Відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не приймає наданий позивачем доказ, а саме: акт від 22.01.2025 про проживання особи в житловому приміщенні починаючи з 29.11.2019.

Подібні за змістом висновки містяться у постанові Верховного Суду від 24 липня 2024 року у справі № 646/857/18.

За таких обставин колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги позивача щодо порушення судом правил територіальної юрисдикції. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду. Підстави для скасування ухвали суду відсутні.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ухвала суду першої інстанції постановлена з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції слід залишити без змін.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 379, ст. 384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Київського районного суду міста Одеси від 20 січня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення.

Касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий О.Ю. Карташов

Судді В.А. Коновалова

В.В. Кострицький