Житомирський апеляційний суд
Справа №275/1001/23 Головуючий у 1-й інст. Данилюк О. С.
Категорія 68 Доповідач Борисюк Р. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2025 року

Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Борисюка Р.М.,

суддів Павицької Т.М., Шевчук А.М.,

з участю секретаря

судового засідання Смоляра А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Житомирі цивільну справу № 275/1001/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 адвоката Слівінського Вадима Олександровича на рішення Брусилівського районного суду Житомирської області від 13 вересня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Данилюк О.С. у смт. Брусилів,

в с т а н о в и в :

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернулася з даним позовом, в якому просила:

-поділити домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя між нею та ОСОБА_2 ;

- визнати за нею право власності на частину зазначеного будинку і стягнути із відповідача на її користь судові витрати по справі.

Позов мотивувала тим, що з 21 листопада 1986 року по 25 листопада 2020 року вона та відповідач перебували в шлюбі.

У квітні 2010 року в період шлюбу за спільні кошти сторін було придбано домоволодіння, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Брусилівського районного суду Житомирської області від 25 листопада 2020 року шлюб між ними було розірвано.

Вказувала про те, що після розлучення сторони не могли дійти згоди щодо розподілу спільного набутого майна, зокрема це земельної ділянки та будинку, а тому і виникла необхідність провести такий поділ.

Зазначала, що угода про розподіл майна між нею та відповідачем не укладалась, шлюбний договір не був складений, у добровільному порядку відповідач відмовлявся провести поділ, мотивуючи це тим, що усе належить йому, а тому вона була змушена звернутися до суду із даним позовом.

Рішенням Брусилівського районного суду Житомирської області від 13 вересня 2024 року позов задоволено.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник ОСОБА_2 адвокат Слівінський В.О.подав апеляційну скаргу, де просить його скасувати та ухвалите нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, оскільки ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначав, що 05 липня 2002 року на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого нотаріусом Брусилівської державної нотаріальної контори, ОСОБА_2 було придбано житловий будинок АДРЕСА_2 . Зазначений договір було зареєстровано в Житомирському обласному державному комунальному підприємстві по технічній інвентаризації 02 серпня 2002 року за № 953 в реєстровій книзі 7-А, інвентаризаційна справа 2309.

Вказував про те, що після припинення шлюбних відносин позивачка виїхала на територію російської федерації, де отримала громадянство країни агресора.

У позові ОСОБА_1 просила визнати за нею право власності на частину будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Однак, у рішенні місцевого суду за позивачкою визнано право власності на частину домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 . При цьому позивачкою питання про визнання права власності на інші об`єкти нерухомого майна згідно змісту позовних вимог не ставилося.

Вважає, що суд першої інстанції при задоволенні позову у відповідній частині вийшов за межі позовних вимог.

Крім того, зазначає про те, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна вбачається, що житловий будинок АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_3 , 1938 року народження, на підставі свідоцтва про право власності від 09 лютого 1994 року, виданого районною державною реєстрацією (відповідний запис внесений до Державного реєстру 27 липня 2004 року).

Крім того, іншим власником будинку за вище вказаною адресою відповідно до запису в Державному реєстрі від 01 лютого 2011 року є ОСОБА_4 , 1982 року народження, відповідно до свідоцтва про право власності, виданого на підставі рішення виконкому Брусилівської селищної ради від 27 грудня 2010 року № 29.

Представник стверджує, що власниками спірного будинку на час звернення позивачки до суду, були ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , і він не належав відповідачу. Але місцевим судом до розгляду справи не були залучені вищезазначені особи у якості третіх осіб.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 її не визнала, просила відмовити у задоволенні скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

У судовому засіданні ОСОБА_2 та його представник - адвокат Слівінський В.О. підтримали апеляційну скаргу, просили її задовольнити і надали пояснення, які відповідають доводам поданої скарги.

Позивачка ОСОБА_1 у режимі відеоконференції скаргу не визнала, заперечила проти її задоволення, і просила залишити рішення суду першої інстанції без змін, а у задоволенні скарги відмовити.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 21 листопада 1986 року, який рішенням Брусилівського районного суду Житомирської області від 25 листопада 2020 року розірвано (а.с. 5).

Із матеріалів справи убачається, що 05 липня 2002 року на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого нотаріусом Брусилівської держаної нотаріальної контори Отрищенком О.І., відповідачем було придбано цілий житловий будинок АДРЕСА_2 .

Зазначений договір було зареєстровано в Житомирському обласному державному комунальному підприємстві по технічній інвентаризації 02 серпня 2002 року за № 953 в реєстровій книзі 7-А, інвентаризаційна справа 2309 (а.с 4).

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна цілий житловий будинок АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_3 , 1938 року народження, на підставі свідоцтва про право власності від 09 лютого 1994 року, виданого районною державною реєстрацією (відповідний запис внесений до Державного реєстру 27 липня 2004 року, житлова площа будинку 49,9 кв.м., номер запису 118 в книзі 5).

Крім того, іншим власником будинку за вище вказаною адресою відповідно до запису в Державному реєстрі від 01 лютого 2011 року є ОСОБА_4 , 1982 року народження, відповідно до свідоцтва про право власності, виданого на підставі рішення виконкому Брусилівської селищної ради від 27 грудня 2010 року №29 (житлова площа будинку 53,6 кв.м., номер запису 4436 в книзі 6) (а.с. 6).

Також судом встановлено, що у зв`язку із зверненням ОСОБА_2 від 12 лютого 2024 року, враховуючи акт щодо фактичного розташування об`єкта нерухомого майна від 16 лютого 2024 року № 10, висновок комісії з житлових питань при виконкому селищної ради від 06 березня 2024 року з метою упорядкування об`єктів нерухомого майна на території селища Брусилів виконком Брусилівської селищної ради Житомирської області 06 березня 2024 року за № 2101 прийнято рішення, яким упорядковано адресу об`єкта нерухомого майна житлового будинку загальною площею 82,9 кв.м, житловою площею 51,3 кв.м. відповідно до технічного паспорта на житловий будинок від 21 вересня 2000 року, інвентаризаційна справа № 2309, за адресою: АДРЕСА_1 , який належить на праві приватної власності ОСОБА_2 відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку від 05 липня 2002 року, реєстраційний номер 1701.

Зокрема, зазначеному об`єкту нерухомого майна присвоєно поштову адресу: АДРЕСА_4 .

Вказаним рішенням ОСОБА_2 рекомендовано звернутись до відповідних органів реєстрації речових прав щодо внесення відомостей про наявне речове право на об`єкт нерухомого майна до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 163 зворот, а.с.196).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що будинок з надмірними будівлями, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_2 відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку від 05 липня 2002 року, є спільною сумісною власністю сторін як подружжя.

Враховуючи вище зазначені обставини, місцевий суд дійшов висновку про можливість здійснити поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, оскільки вони відповідають встановленим обставинам справи і зроблені з дотриманням вимог закону.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з частиною 1 статті 10, частиною 3 статті 12, частиною 1 статті 13 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до частини 3 статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина 2 статті 372 ЦК України).

За приписами статті 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У відповідності до частини 1 статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 163 СК України)

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина 1 статті 69 СК України).

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Згідно частин 1, 2 статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Статтею 71 СК України передбачено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Відповідно до абзацу 1 п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року № 11 сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Зі змісту п. 23, 24 вказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України, слідує, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Також у п. 30 цієї ж Постанови передбачено рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності/

Апеляційний суд також враховує правові позиції Верховного Суду з аналогічних спорів, в яких Верховний Суд роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя.

При цьому, Верховний Суд зазначає, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі статті 60 СК України.

Із матеріалів справи убачається, що за час проживання у шлюбі сторонами був придбаний житловий будинок АДРЕСА_1 . Житлова площа будинку 51,3 кв.м. Вказане підтверджується копією договору купівлі-продажу будинку від 05 липня 2002 року, укладеним між ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та відповідачем ОСОБА_2 (т.1 а.с. 4).

На підставі рішення виконкому Брусилівської селищної ради №2101 від 06 березня 2024 року було упорядковано адресу спірного будинку із АДРЕСА_5 , що і підтверджується матеріалами справи (т.1 а.с.196).

Отже, з вказаного слідує, що житловий будинок був набутий за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю, а тому суд першої інстанції обґрунтовано здійснив поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та виходячи з рівності часток визнав за кожним з подружжя право на 1/2 частину домоволодіння за адресою: АДРЕСА_3 .

Згідно з частиною 3 статті 12, частиною 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина 6 статті 81 ЦПК України).

Як передбачено частиною 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина 1 статті 77 ЦПК України).

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_2 адвоката Слівінського В.О. про те, що суд вийшов за межі позовних вимог, а спірний будинок належить не відповідачу, а громадянам ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є безпідставними.

Зокрема, як убачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна цілий житловий будинок АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_3 , 1938 року народження, на підставі свідоцтва про право власності від 09 лютого 1994 року, виданого районною державною реєстрацією (відповідний запис внесений до Державного реєстру 27 липня 2004 року).

Проте, в інформації зазначено, що загальна площа житлового будинку становить116,2 кв. м, житлова - 49,9 кв. м., номер запису 118 в книзі 5.

Крім того, іншим власником будинку за вище вказаною адресою відповідно до запису в Державному реєстрі від 01 лютого 2011 року є ОСОБА_4 , 1982 року народження, відповідно до свідоцтва про право власності, виданого на підставі рішення виконкому Брусилівської селищної ради від 27 грудня 2010 року №29 (загальна площа 94,3 кв.м., житлова площа будинку 53,6 кв.м., номер запису 4436 в книзі 6) (т.1 а.с. 6).

Таким чином, приймаючи до уваги, що фактично об`єктом спірного майна є будинок по АДРЕСА_3 , а інформація у Державних реєстрах стосується фактично інших об`єктів нерухомого майна, що не є предметом даного спору, тому права та інтереси ОСОБА_7 та ОСОБА_4 при розгляді даної справи не порушуються.

Не можуть також вважатися прийнятними доводи апеляційної скарги щодо виходу суду першої інстанції при ухваленні рішення поза межі позовних вимог, оскільки відсутність уточнених позовних вимог щодо нумерації житлового будинку, який підлягає поділу між сторонами, не може бути підставою для скасування законного і обгрунтованого рішення лише із формальних міркувань.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Інші доводи апеляційної скарги щодо незаконності рішення місцевого суду, наведені у скарзі, не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які ґрунтовно, і повно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення суду, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди апелянта з висновками щодо їх оцінки.

Згідно статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими, а рішення суду є законним та ґрунтується на встановлених обставинах справи.

Відтак, у відповідності до положень статті 375 ЦПК України, колегія дійшла висновку про наявність підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення місцевого суду без змін.

За приписами частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи, немає.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Слівінського Вадима Олександровича - залишити без задоволення, а рішення Брусилівського районного суду Житомирської області від 13 вересня 2024 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складений: 21 березня 2025 року.