Справа№938/915/24
Провадження № 2/938/34/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 березня 2025 року селище Верховина

Верховинський районний суд Івано-Франківської області

в складі: головуючого судді Джуса Р.В.,

з участю: секретаря судового засідання Ласкурійчук С.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження цивільну справу

за позовом: ОСОБА_1 ,

до відповідача: ОСОБА_2 ,

про: визнання земельної ділянки об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та поділ спільного майна подружжя з визначенням ідеальних часток, без реального поділу,

за участю:

від позивача: Рашковська Л.О. (адвокат);

від відповідача: ОСОБА_2 , Лісодід О.В. (адвокат);

Обставини справи.

ОСОБА_1 звернулася до Верховинського районного суду Івано-Франківської області з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить: визнати земельну ділянку з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, площею 0,25га, кадастровий номер земельної ділянки :03:002:0404, що розташована в с. Полянки Верховинського району Івано-Франківської області та на праві власності належить ОСОБА_2 , об`єктом права спільної сумісної власності подружжя; здійснити поділ спільного сумісного майна подружжя з визначенням ідеальних часток без реального поділу наступним чином: визнати за ОСОБА_1 право власності на 3/4 частини ділянки з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, площею 0,25 га, кадастровий номер земельної ділянки :03:002:0404, що розташована в с.Полянки Верховинського району Івано-Франківської області; визнати за ОСОБА_1 право власності на 3/4 частини житлового будинку, який знаходиться, за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 08.

Ухвалою суду від 03.09.2024 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, розгляд справи призначено на 26.09.2024 зі стадії підготовчого засідання.

Ухвалою суду від 26.09.2024 судом відкладено підготовче засідання на 28.10.2024 у зв`язку з неявкою сторін по справі та поданням представником відповідача клопотання про відкладення розгляду справи, надання можливості ознайомитися з матеріалами справи та подати відзив.

Ухвалою суду від 28.10.2024 продовжено строк підготовчого провадження у справі на 30 днів, підготовче засідання відкладено на 14.11.2024.

В підготовчому засіданні 14.11.2024 за клопотання представника позивача, оголошено перерву до 18.11.2024.

Ухвалою суду від 18.11.2024 суд закрив підготовче провадження у справі, та призначив розгляд справи по суті в судовому засіданні на 18.12.2024.

У зв`язку з неявкою сторони відповідача, судове засідання 18.12.2024 суд відклав на 28.01.2025.

Судове засідання 28.01.2025 було відкладено на 17.02.2025 з повторним викликом учасників та свідків ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .

Судове засідання 17.02.2025 за участю представника відповідача, адвоката Лісодід О.В. за клопотанням представника позивача, адвоката Рашковської Л.О. було відкладено на 14.03.2025 з повторним викликом учасників справи та свідків.

В судове засідання 14.03.2025 з`явилися представник позивача - адвокат Рашковська Л.О., відповідач ОСОБА_2 та його представник - адвокат Лісодід О.В. Оскільки учасники справи відмовилися від допиту свідків, про виклик яких клопотали на стадії підготовчого засідання, то такі судом не допитувалися.

У відповідності до положень ч.2 ст.244 ЦПК України, після судових дебатів, ухвалення та проголошення судового рішення у справі було відкладено на 24.03.2025 о 17год. 00хв.

В судове засідання 24.03.2025, з`явився представник позивача, відповідач та його представник.

Правова позиція позивача.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначає, що вона перебувала з відповідачем ОСОБА_2 в шлюбі з 05.12.2003. Рішенням Верховинського районного суду від 11.12.2023 шлюб було розірвано. Під час шлюбу в них народилося п`ятеро дітей. За час шлюбу, ними було набуто майно, яке є спільним майном подружжя. Зокрема, за час шлюбу було збудовано житловий будинок, який знаходиться в АДРЕСА_1 . Житловий будинок, вони почали будувати в 2010 році на місці старого будинку, що належав батькові відповідача. Право власності на новозбудований будинок зареєстровано 11.06.2016. Станом на 2016 рік була збудована лише коробка житлового будинку, другий поверх будинку на даний час перебуває в стані добудови і непридатний для проживання. В будівництво будинку, вона вкладала всі кошти, які отримувала як допомогу на діти, а також кошти зароблені за різними приватними замовленнями, обома з подружжя та за кордоном. Докази придбання нею будівельних матеріалів, що використовувалися для будівництва житлового будинку долучені до позовної заяви. Також, в 2019 році також було збудовано стайню, яка не зазначена в технічному паспорті на житловий будинок.

Крім того, у період перебування у шлюбі, відповідач зареєстрував право власності на кілька земельних ділянок, серед яких і та, на якій знаходиться житловий будинок, площею 0,25 га, кадастровий номер :03:002:0404. Вважає, що житловий будинок, що збудований ними за спільні кошти набуті у шлюбі, право власності на який зареєстровано за відповідачем під час перебування у шлюбі, та земельна ділянка, відповідно до вимог ч.3 ст.368 ЦК України, є спільною сумісною власністю подружжя. При цьому, відповідно до ст.377 ЦК України та ст.120 ЗК України, до особи, яка набула частку у праві спільної власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, одночасно переходить право власності (частка у праві спільної власності) або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, у порядку та на умовах, визначених ЗК України.

Також, оскільки відповідач не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від обов`язку утримання дітей, внаслідок чого у нього утворилася заборгованість зі сплати аліментів, нищить майно, ламає меблі, пошкоджує двері та вікна будинку, чинить насильство в сім`ї, за що притягувався до адміністративної відповідальності, з нею проживають неповнолітні діти, розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку, а тому відповідно до ч.2,3 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, та збільшити частку майна дружини.

Оскільки відповідач звертався з позовом до суду про визнання її такою, що втратила право на користування чужим майном, а саме спірним житловим будинком, усунення перешкод у користуванні майном та її примусове виселення, що свідчить про те, що відповідач не визнає її співвласником майна та вважає себе одноосібним власником, а тому вона змушена звертатися з позовом до суду.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просили їх задовольнити з підстав наведених у позовній заяві.

Додатково вказала, що сторонами за час перебування в шлюбі з 2003 по 2023 роки було здійснено капітальну перебудову житлового будинку. Дані обставини підтверджуються виписками з погосподарської книги. Жодних доказів того, що спірний будинок належав батькам відповідача, відповідачем не представлено. Право власності на житловий будинок набуто відповідачем в 2016 році. Позивач купляла будматеріали, пиломатеріали та ліс, що використовувалися для будівництва житлового будинку. Відповідач в той час їздив на заробітки за кордон, а позивач виховувала дітей та здійснювала ремонт житлового будинку. Зазначила, що право власності виникає з моменту державної реєстрації цих прав. Вказала, що дійсно, спірна земельна ділянка, отримана відповідачем в порядку безоплатної приватизації, а тому така є його особистою власністю. Однак, у випадку визнання права власності на частину житлового будинку, одночасно переходить право власності (частка у праві спільної власності) або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт. Щодо збільшення частки у майні на користь позивача, вважає, що її частка у майні має бути збільшена, оскільки відповідач не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухиляється від обов`язку утримання дітей.

Правова позиція відповідача.

Представник відповідача ОСОБА_2 , адвокат Лісодід О.В. через систему «Електронний суд» подав письмовий відзив на позов, згідно якого заперечив позовні вимоги та просить відмовити в задоволенні позову. Вважає, що наведені у позові обставини у справі не відповідають дійсності та не підтверджені доказами. Зазначив, що житловий будинок був побудований у 1968 році батьками матері відповідача ОСОБА_5 , про що свідчать відомості, які вказані, як в технічному паспорті БТІ, так і в погосподарській книзі Білоберізької сільради. У подальшому вказаний житловий будинок, після розлучення батьків відповідача у 1984 році перейшов у спадщину його матері, а після цього у 2000 році матір йому його подарувала, нотаріально у той час вона не могла цього зробити тому що не була приватизована земельна ділянка під будинком, але цей правочин був посвідчений у сільраді. На його ім`я будинок був офіційно зареєстрований у 2016 році, тому як земельна ділянка під будинком була приватизована у 2014 році, і це лише вказує, що об`єкт нерухомості був зареєстрованим у 2016 році, а фактично був його особистою приватною власністю, ще до укладання шлюбу, і тому на підставі ст.57 СК України, належить виключно йому. Якщо цей будинок і реєструвався як право власності на час знаходження одного з подружжя у шлюбі, то він мав би бути зареєстрованим як спільна сумісна власність подружжя з визначенням розміру частки.

Також, позивачем не підтверджено, що за час шлюбу, а саме у період капітальної добудови житлового будинку, вартість будинку істотно збільшилася внаслідок затрат другого з подружжя. До позовної заяви додані накладні на придбання на ім`я позивачки будівельних матеріалів з деревини, які датовані в період з 2017, 2019, 2022 роки, але на той час, навіть до технічного паспорту, виготовленому у 2016 році, будинок вже був добудований, що вказує, що будь які будівельні роботи з використанням великої кількості будівельних пиломатеріалів. після виготовлення технічного паспорту, не могли проводитися.

Що стосується позовної вимоги щодо визнання земельної ділянки з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, площею 0,25га, з кадастровим номером :03:002:0404, що розташована в с. Полянки Верховинського району Івано-Франківської області, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, то підтверджує, що право власності на вказану земельну ділянку, дійсно було зареєстровано за ним в період перебування у шлюбі в 2014 році, але в межах норм безоплатної приватизації, визначених ЗК України, а тому, згідно вимог п.5 ч.1 ст.57 СК України (зміни до якого набули чинності відповідно до Закону №4766-VI від 17.05.2012 року) є його особистою приватною власністю, а тому вказана земельна ділянка не може бути об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Відповідач та представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги заперечили з підстав наведених у відзиві на позов, просили в їх задоволенні відмовити.

Представник відповідача додатково зазначив, що позивачем не доведено позовних вимог, а тому в його задоволенні слід відмовити. Посилаючись на постанову Касаційного цивільного суду в справі №363/4852/17 зазначає, що якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації і державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень не є способом набуття права власності. Вона виступає лише засобом підтвердження фактів набуття чи припинення прав власності на нерухоме майно або інших речових прав.

Оскільки, випискою з погосподарської книги підтверджується, що спірний житловий будинок був побудований в 1968 році, тобто задовго до проведення його державної реєстрації та до укладення шлюбу з позивачем, в 1996 році був переданий відповідачу, а тому такий житловий будинок не являється спільною сумісною власністю подружжя, а є особистою власністю відповідача.

Також, зазначив, що дійсно ч.1 ст.62 СК України передбачено, що якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно виписки з погосподарської книги, капітальне будівництво відбувалося в 2020 році. Позивачем представлено докази вартості житлового будинку після 2016 року, а доказів вартості будинку до проведення його капітального будівництва, не долучено, як і не долучено доказів здійснення капітального будівництва. Позивачем долучено квитанції за 2018, 2019, 2022 роки, однак технічний паспорт виготовлений в 2016 році, що свідчить про те, що на той час капітальне будівництво будинку вже було завершено. Крім того, позивачем не підтверджено, що придбані матеріали за квитанціями, були використані саме для будівництва спірного житлового будинку.

Також зазначає, що у відповідно до вимог п.5 ч.1 ст.57 ЗК України земельна ділянка, площею 0,25 га є особистою власністю відповідача, оскільки така передана йому органом місцевого самоврядування в порядку безоплатної приватизації.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні вказав, що земельна ділянка отримана його батьками з колгоспу, коли він був ще маленьким. Будинок збудований ще 1968 році. Батьки розлучилися та батька було позбавлено батьківських прав. Після розлучення, житловий будинок перейшов до його матері і у 1996 році, коли він йшов до армії, мати в сільській раді, переписала житловий будинок на нього. Документів, на підставі яких мати подарувала йому житловий будинок, в нього немає. Також, документів, що раніше підтверджували факт належності будинку і земельної ділянки батькам, викрала дружина. Право власності на житловий будинок він зареєстрував у 2016 році як власник будинку. У шлюбі він перебував з позивачем з 2003 року. Під час шлюбу дружина ніде не працювала, оскільки виховувала спільних дітей. Він працював 7 років за кордоном та все робив для сім`ї, добудував будинок, обновив фасад і змінив покрівлю. Біля будинку працював самостійно. Станом на 2003 рік житловий будинок був майже у такому самому стані як на даний час, а саме 2 поверхи. З 2003 року доробили баню, переробили фасад, на другому поверсі недороблені 4 кімнати. Зазначив, що йому належить спірна земельна ділянка, приватизацію якої здійснював на підставі рішення сільської ради.

Також зазначив, що має заборгованість по сплаті аліментів, оскільки йому встановлена ІІ група інвалідності і він не має можливості в повній мірі сплачувати аліменти.

Фактичні обставини встановлені судом.

Сторони у справі, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , у період з 05.12.2003 по 11.12.2023 перебували у зареєстрованому шлюбі.

Рішенням Верховинського районного суду від 11.12.2023 розірвано шлюб, зареєстрований 05.12.2003, актовий запис №9, між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.12).

За час перебування сторін у шлюбі, в них народилося п`ятеро дітей.

Зокрема, згідно з свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 24.03.2005, виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Верховинського районного управління юстиції Івано-Франківської області, батьками ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с.30).

З свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 18.10.2006, виданого Довгопільською сільською радою Верховинського району Івано-Франківської області, вбачається, що батьками ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с.28).

Згідно з свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 від 20.09.2010, виданого виконкомом Довгопільської сільської ради Верховинського району Івано-Франківської області, батьками ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с.27).

З свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 від 16.07.2013, виданого Довгопільською сільською радою Верховинського району Івано-Франківської області, вбачається, що батьками ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_6 є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с.29).

Згідно з свідоцтвом про народження серії НОМЕР_5 від 07.07.2015, виданого виконавчим комітетом Довгопільської сільської ради Верховинського району Івано-Франківської області, батьками ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с.26).

З посвідчення батьків багатодітної сім`ї №406, серія НОМЕР_6 від 06.12.2010 вбачається, що таке видано матері ОСОБА_1 та батьку ОСОБА_2 у зв`язку з народженням діти: ОСОБА_7 , 2004 року народження, ОСОБА_2 , 2006 року народження, ОСОБА_8 , 2010 року народження, ОСОБА_9 , 2013 року народження, ОСОБА_2 , 2015 року народження (а.с.9).

З витягів з реєстру Білоберізької територіальної громади від 05.04.2024 вбачається, що позивач ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та діти сторін: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.31-36).

Рішення ІІІ сесії Довгопільської сільської ради VI демократичного скликання від 06.05.2016 затверджено технічний звіт по підготовці до видачі Державного акту на право власності на земельну ділянку площею 0,2500 га з кадастровим номером 0404, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться за адресою: с.Полянки, Верховинського району Івано-Франківської області, громадянину ОСОБА_2 (а.с.119 зворот).

З свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 24.03.2014, індексний номер 19455378 вбачається, що право власності на земельну ділянку, площею 0,25 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер :03:002:0404, що знаходиться за адресою: с.Полянки, Верховинського району Івано-Франківської області, зареєстровано реєстраційною службою Верховинського районного управління юстиції в Івано-Франківській області, за відповідачем ОСОБА_2 (а.с.13).

Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 24.03.2014 №19455785 та інформації сформованої за допомогою додатку «Реєстр нерухомості» від 18.03.2024 №5, державну реєстрацію права власності, а саме тип права - право власності, розмір частки 1/1 за ОСОБА_2 на об`єкт нерухомого майна, а саме земельну ділянку, площею 0,25 га, кадастровий номер :03:002:0404, що знаходиться за адресою: с.Полянки, Верховинського району Івано-Франківської області, здійснено 24.03.2014, державним реєстратором реєстраційної служби Верховинського районного управління юстиції в Івано-Франківській області, на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 24.03.2014. (а.с.14-16).

10.05.2016 на замовлення ОСОБА_2 було складено технічний паспорт на житловий будинок, в АДРЕСА_1 , згідно якого за вказаною адресою розміщений житловий будинок, позначений на плані під літерою «А», загальною площею 236,1 м.кв. Згідно експлікації приміщень до плану житлового будинку садибного типу такий складається з: по першому поверху: І підвал, загальною площею 16,3 м.кв., 1.1 коридор 15,1 м.кв., 1.2 кухня 26,7 м.кв., 1.3 кладова 17,6 м.кв., 1.4 санвузол 4,6 м.кв., 1.5 кімната 14,1 м.кв., 1.6 кімната 12,7 м.кв., 1.7 коридор 5,0 м.кв., 1.8 кухня 8,0 м.кв., разом по поверху 103,8 м.кв.; по другому поверху: 1.9 коридор 17,2 м.кв., 10 кухня 25,7 м.кв., 11 кімната 25,5 м.кв., 12 кімната 23,7 м.кв., 13 кімната 23,9 м.кв., разом по поверху 116,0 м.кв. (а.с.19-23).

Також, з інформації сформованої за допомогою додатку «Реєстр нерухомості» №4 від 18.03.2024, номер витягу 297 вбачається, що за ОСОБА_2 08.06.2016 зареєстровано право власності, розмір частки 1, на житловий будинок, загальною площею 236,1 м.кв., житловою площею 125,6 м.кв., що знаходиться на земельній ділянці, площею 0,25 га, кадастровий номер :03:002:0404, за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.17-18).

З виписки з погосподарської книги від 15.03.2024 №218 виданої ОСОБА_10 на підставі погосподарської книги №2 на 2016-2023 роки, номер об`єкта по господарського обліку 129, Довгопільського старостинського округу Білоберізької сільської ради вбачається, що гр. ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , належить житловий будинок, якому присвоєна поштова адреса: АДРЕСА_1 . Рік побудови 1968 року. В 2006 році відбулася подальша капітальна добудова будинку загальною площею 236,1 м.кв., житловою площею 219,8 м.кв. Розмір земельної ділянки 0,6119 га.

В даному господарстві зареєстровані: голова господарства ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , колишня дружина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , діти ОСОБА_7 , 2004 року народження, ОСОБА_2 , 2006 року народження, ОСОБА_8 , 2010 року народження, ОСОБА_9 , 2013 року народження, ОСОБА_2 , 2015 року народження, баба ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_8 (а.с.24).

Також з виписки з погосподарської книги від 09.10.2024 №551 виданої ОСОБА_2 на підставі погосподарської книги №2 на 2016-2023 роки, номер об`єкта по господарського обліку 129, Довгопільського старостинського округу Білоберізької сільської ради вбачається, що гр. ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , належить житловий будинок, якому присвоєна поштова адреса: АДРЕСА_1 . Будинок побудований 1968 року. В 1996 році будинок безкоштовно був переданий в користування матір`ю ОСОБА_11 синові ОСОБА_2 . З 2014 року відбулася подальша капітальна добудова будинку загальною площею 236,1 м.кв., житловою площею 219,8 м.кв. згідно технічного паспорту від 10.05.2016. Розмір земельної ділянки 0,6119 га.

В даному господарстві зареєстровані: голова господарства ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , колишня дружина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , діти ОСОБА_7 , 2004 року народження, ОСОБА_2 , 2006 року народження, ОСОБА_8 , 2010 року народження, ОСОБА_9 , 2013 року народження, ОСОБА_2 , 2015 року народження, (а.с.121).

З довідки від 04.04.2024 №259 Довгопільського старостинського округу Білоберізької сільської ради вбачається, що житловий будинок з адресою АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 являється одним і тим самим будинком. Станом на сьогодні, основною адресою житлового будинку, згідно відомостей з державного реєстру речових прав на нерухоме майно є АДРЕСА_1 (а.с.25).

На замовлення ОСОБА_1 , оцінювачем ПП ОСОБА_12 виготовлено звіт №475 про експертну грошову оцінку земельної ділянки, площею 0,25 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер :03:002:0404, що знаходиться за адресою: с.Полянки, Верховинського району Івано-Франківської області у власності ОСОБА_2 , згідно якого вартість земельної ділянки станом на 20.06.2024 становить 132827 грн. (а.с.46-58,75).

Також, на замовлення ОСОБА_1 , оцінювачем ПП ОСОБА_12 виготовлено звіт №475 про незалежну оцінку вартості житлового будинку, загальною площею 236,1 м.кв., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 у власності ОСОБА_2 , згідно якого вартість житлового будинку станом на 20.06.2024 становить 427140 грн. (а.с.59-74).

З квитанцій від 29.06.2024 та дублікатів чеків від 04.04.2024 вбачається, що ОСОБА_1 здійснювалася оплата електроенергії за адресою АДРЕСА_1 (а.с.37-38).

З накладних №851 від 05.08.2019, №777 від 23.08.2022, №951 від 14.09.2019, квитанції №37 від 15.10.2019, наряду на відпуск лісоматеріалів №37 від 15.10.2008 та №052258 від 26.09.2017 вбачається, що такі видані на ім`я ОСОБА_1 за придбання будівельних матеріалів, пиломатеріалів, добірних елементів (відкоси, вікна, двері), лісоматеріалів та лісопродукції (а.с.39-42).

Відповідно до постанови судді Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 13.10.2023 року, ОСОБА_2 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч.2 ст.173-2 КУпАП, а саме у вчиненні домашнього насильства відносно своєї дружини ОСОБА_1 , та дітей, повторно протягом року після піддання адміністративному стягненню за ч.1 ст.173-2 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу. Постанова набрала законної сили 27.10.2023 (а.с.43-44).

З розрахунку заборгованості зі сплати аліментів станом на 20.08.2024 вбачається, що у сукупний розмір заборгованості з моменту відкриття виконавчого провадження боржника ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 становить 56000 грн. (а.с.45).

Згідно довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12ААГ №478341, ОСОБА_2 встановлено ІІ групу інвалідності у зв`язку із загальним захворюванням, на період із 29.03.2024 до квітня 2027 року (а.с.120).

Рішенням Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 18.12.2024 в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , про визнання відповідачки такою, що втратила право користування чужим майном - жилим приміщенням в будинку АДРЕСА_1 , примусового виселення відповідачки з житлового будинку АДРЕСА_1 , та стягнення з відповідачки моральної шкоди в розмірі 250000,00грн відмовлено (а.с.197-204).

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 04.03.2025 рішення Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 18.12.2024 залишено без змін (а.с.196).

Оцінка суду.

Як вбачається із позовної заяви, спірні правовідносини виникли між сторонами з приводу поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а тому такі правовідносини у справі регулюються положеннями Сімейного кодексу України, Цивільного кодексу України, Земельного кодексу України.

Відповідно до положень ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до положень ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно вимог ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судому передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Докази мають бути належними і допустимими у відповідності до вимог ст.ст.77-78 ЦПК України.

Відповідно до положень ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судом встановлено, що сторони з 05.12.2003 перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Верховинського районного суду від 11.12.2023 було розірвано.

В шлюбі в сторін народилося п`ятеро дітей, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , троє з яких на даний час неповнолітні.

Під час перебування сторін у шлюбі, відповідач ОСОБА_2 зареєстрував право власності на нерухоме майно, а саме:

- земельну ділянку, площею 0,25 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер :03:002:0404, що знаходиться за адресою: с.Полянки, Верховинського району Івано-Франківської області. Реєстрація права власності відбулася 24.03.2014;

-житловий будинок, загальною площею 236,1 м.кв., житловою площею 125,6 м.кв., що знаходиться на земельній ділянці, площею 0,25 га, кадастровий номер :03:002:0404, за адресою: АДРЕСА_1 . Реєстрація права власності відбулася 08.06.2016.

Позивач вважає, що житловий будинок належить їй та відповідачу на праві спільної сумісної власності подружжя, оскільки таке майно, набуте ними за час шлюбу. В той же час, відповідач заперечує дані обставини та вважає, що таке майно є його особистою приватною власністю.

Так, ч.2 ст.3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з ч.ч.1,2 ст.61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Відповідно до ч.3 та 4 ст.368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Згідно з ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (ч.1 ст.68 СК України).

Згідно роз`яснень даних в п.п.23, 30 Постанови пленуму ВСУ від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч.3 ст.368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК.

При цьому суд враховує правові позиції Верховного Суду України з аналогічних спорів, в яких роз`яснено, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі N 372/504/17 (провадження N 14-325цс18) зроблено висновок, що згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке

ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Суд враховує позицію, висловлену в постанові Верховного Суду від 12 січня 2022 року в справі № 646/7463/16-ц (провадження № 61-17601св20) в якій зазначено, що якщо майно придбане під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість), лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява одного з подружжя про те, що річ була куплена на її особисті кошти, не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень "державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» - це офіційне визнання та підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 24.01.2020 у справі № 910/10987/18 зазначив, що за змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.

Оскільки відповідач ОСОБА_2 не визнає, що спірний житловий будинок належить їм на праві спільної сумісної власності подружжя, а тому враховуючи норми права, на нього покладається обов`язок спростування презумпції спільності права власності подружжя на таке майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Зокрема, відповідач зазначає, що випискою з погосподарської книги підтверджується, що спірний житловий будинок був побудований в 1968 році, тобто задовго до проведення його державної реєстрації та до укладення шлюбу з позивачем, в 1996 році був переданий йому матір`ю, а тому такий житловий будинок не являється спільною сумісною власністю подружжя, а є його особистою власністю та набутий ним у власність ще до укладення шлюбу.

Так, за змістом статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є:

1) майно, набуте нею, ним до шлюбу;

2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;

3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду".

5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

З виписок з погосподарської книги від 15.03.2024 №218 виданої ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та від 09.10.2024 №551 виданої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на підставі погосподарської книги №2 на 2016-2023 роки, номер об`єкта по господарського обліку 129, Довгопільського старостинського округу Білоберізької сільської ради вбачається, що житловий будинок, якому присвоєна поштова адреса: АДРЕСА_2 , ( АДРЕСА_1 побудований 1968 року.

Довідкою від 04.04.2024 №259 Довгопільського старостинського округу Білоберізької сільської ради підтверджено, що житловий будинок з адресою АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 являється одним і тим самим будинком.

Також, з наявного в матеріалах справи технічного паспорта складеного 10.05.2016 на замовлення ОСОБА_2 на житловий будинок, в АДРЕСА_1 , вбачається, що за вказаною адресою розміщений житловий будинок, позначений на плані під літерою «А», загальною площею 236,1 м.кв. Рік побудови житлового будинку 1968.

Таким чином, з наявних в матеріалах справи доказів, дійсно вбачається, що житловий будинок, за адресою АДРЕСА_1 побудований 1968 року.

Також, у виписці з погосподарської книги від 09.10.2024 №551зазначено про те, що в 1996 році такий будинок безкоштовно був переданий матір`ю ОСОБА_11 в користування синові ОСОБА_2 . Відповідач зазначає також у відзиві на позов, що житловий будинок, після розлучення батьків у 1984 році перейшов у спадщину його матері, а після цього у 2000 році матір йому його подарувала, нотаріально у той час вона не могла цього зробити тому що не була приватизована земельна ділянка під будинком, але цей правочин був посвідчений у сільраді.

Однак, відповідачем не надано суду жодних доказів, що у встановленому законом порядку підтверджують належність на правових підставах спірного житлового будинку матері відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_11 та в подальшому, вчинення останньою правочину на користь свого сина ОСОБА_2 , на підставі якого він набув у власність житловий будинок. Як і не надано доказів, що мова йде про один і той самий житловий будинок, загальною площею 236,1 м.кв.

Оскільки, право власності на житловий будинок, в АДРЕСА_1 зареєстровано за відповідачем 08.06.2016, під час перебування сторін у шлюбі і відповідачем не спростовано презумпції спільності права власності подружжя на дане майно, а тому суд вважає, що такий житловий будинок є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу.

В той же час, заперечення сторони відповідача про те, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень не є способом набуття права власності, а виступає лише засобом підтвердження фактів набуття чи припинення прав власності на нерухоме майно або інших речових прав, суд не бере до уваги, оскільки відповідачем ОСОБА_2 не доведено перед судом, належними та допустимими доказами, інших передбачених законом юридичних фактів, що передували виникненню в нього права власності на житловий будинок, загальною площею 236,1 м.кв. за адресою АДРЕСА_1 , до укладення шлюбу 05.12.2003.

Щодо доводів сторони позивача про те, що в будівництво спірного житлового будинку, вона вкладала всі кошти, які отримувала як допомогу на діти, а також купляла будівельні матеріали, що використовувалися для будівництва житлового будинку, то такі також не підтверджені жодними належними доказами.

Долучені до позовної заяви накладні №851 від 05.08.2019, №777 від 23.08.2022, №951 від 14.09.2019, квитанція №37 від 15.10.2019, наряд на відпуск лісоматеріалів №37 від 15.10.2008, та лісопродукції №052258 від 26.09.2017 дійсно підтверджують, що такі видані на ім`я ОСОБА_1 за придбання будівельних матеріалів, пиломатеріалів, добірних елементів (відкоси, вікна, двері), лісоматеріалів та лісопродукції. Однак, як вже встановлено судом, право власності на житловий будинок зареєстровано позивачем 2016 року, що свідчить про те, що на час реєстрації житлового будинку, такий був готовий до експлуатації та його будівництво було завершено. В той же час, більшість представлених позивачем накладних, нарядів датуються 2019 та 2022 роками.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази які б давали підстави вважати, що для придбання будівельних матеріалів та лісопродукції, позивачем було використано особисті кошти та що, придбані матеріали були використані саме на будівництво спірного житлового будинку, зокрема позивачем не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань.

Як уже зазначалося судом, одним із основоположних принципів цивільного судочинства, є принци змагальності сторін, згідно якого, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1-3 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до положень ст.76 ЦПК України, законодавець визначив, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

В ході розгляду справи, сторони не зверталася із клопотаннями про призначення будівельно-технічних експертиз, а збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду.

Щодо позовної вимоги про визнання земельної ділянки, площею 0,25га, кадастровий номер земельної ділянки :03:002:0404, що розташована в с. Полянки Верховинського району Івано-Франківської області та на праві власності належить відповідачу, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд зазначає наступне.

З матеріалів справи встановлено, що земельна ділянка, площею 0,2500 га з кадастровим номером :03:002:0404, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться за адресою: с.Полянки, Верховинського району Івано-Франківської області, одержана відповідачем ОСОБА_2 із земель комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України, право власності на яку ним зареєстровано в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 24.03.2014.

Як вже зазначалося судом, згідно з п.5 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: земельна ділянка, одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Згідно з положеннями ч.1 ст.81, ч.3 ст.116 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування.

Відповідно до Закону України від 11 січня 2011 року № 2913 "Про внесення зміни до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя" статтю 61 СК України доповнено частиною п`ятою такого змісту: об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації.

Зазначена норма набула чинності з 08 лютого 2011 року, однак була виключена на підставі Закону України від 17 травня 2012 року № 4766 "Про внесення змін до СК України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка", який набрав чинності 12 червня 2012 року.

Отже, з урахуванням наведених змін до СК України, правовий режим приватизованого державного земельного фонду змінювався.

При цьому лише в період часу з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із державного земельного фонду, у тому числі приватизації, визнавалась спільною сумісною власністю подружжя; до 08 лютого 2011 року та після 12 червня 2012 року така земельна ділянка належала до особистої приватної власності дружини або чоловіка, яка використала своє право на безоплатне отримання частини земельного фонду.

Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 12 серпня 2020 року у справі № 626/4/17, від 07 жовтня 2020 року у справі №442/6318/17, від 15 вересня 2021 року у справі №158/1378/20-ц, від 31 січня 2023 року у справі №587/2739/20.

Враховуючи наведене, земельна ділянка, площею 0,2500 га з кадастровим номером :03:002:0404, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться за адресою: с.Полянки, Верховинського району Івано-Франківської області та отримана відповідачем ОСОБА_2 в порядку безоплатної передачі із земель комунальної власності, є його особистою приватною власністю.

А тому, позовна вимога про визнання земельної ділянки з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, площею 0,25га, кадастровий номер земельної ділянки :03:002:0404, що розташована в с.Полянки Верховинського району Івано-Франківської області та на праві власності належить ОСОБА_2 , об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є безпідставною та задоволенню не підлягає.

Щодо поділу спільного майна подружжя з визначенням ідеальних часток, без реального поділу, суд зазначає наступне.

На підставі ч.1 та 2 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

Згідно ст.71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Згідно з ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї (ч.2 ст.70 СК України). За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування (ч.3 ст.70 СК України).

Сторона позивача вважає, що відповідно до ч.2,3 ст.70 СК України при вирішенні питання щодо поділу майна, суд повинен відступити від засади рівності часток подружжя та збільшити її частку у спільному майні, оскільки відповідач не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від обов`язку утримання дітей, внаслідок чого у нього утворилася заборгованість зі сплати аліментів, нищить майно, ламає меблі, пошкоджує двері та вікна будинку, чинить насильство в сім`ї, за що притягувався до адміністративної відповідальності, з нею проживають неповнолітні діти та розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку. А тому просить визнати за нею право власності на 3/4 частини у спільному майні.

Судом встановлено, що під час перебування у шлюбі в сторін народилося п`ятеро дітей, троє з яких на даний час є неповнолітніми. Діти зареєстровані разом з сторонами в житловому будинку за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджується дослідженими в судовому засіданні доказами, зокрема, виписками з погосподарської книги.Доказів того, що позивач ОСОБА_1 одноособово виконує батьківські обов`язки, що ставить її у більш невигідне матеріальне становище поряд із батьком дітей ОСОБА_2 , матеріали справи не містять.

При цьому, суд звертає увагу на те, що Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі №570/685/19 зробив висновок про те, що проживання дітей з одним із подружжя, з огляду на положення ст.70 СК України, само по собі не є підставою для збільшення частки одного з подружжя.

Щодо посилання позивача на те, що відповідач не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від обов`язку утримання дітей, внаслідок чого у нього утворилася заборгованість зі сплати аліментів, арозмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку, суд зазначає наступне.

У відповідності до ст.181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. Кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, за рішенням суду. Згідно із ч.1 ст.189 СК України батьки мають право укласти договір про сплату аліментів на дитину, у якому визначити розмір та строки виплати.

Як встановлено в ході розгляду справи, з відповідача на користь позивача стягуються аліменти на утримання дітей в загальному розмірі 8000грн. щомісячно. З розрахунку заборгованості зі сплати аліментів станом на 20.08.2024, боржником ОСОБА_2 сплачено аліментів на суму 41086,31 грн., сукупний розмір заборгованості з моменту відкриття виконавчого провадження становить 56000 грн. (а.с.45).

Таким чином, судом встановлено, що відповідач частково виконує обов`язок щодо утримання дітей. При цьому суд враховує, що відповідачу ОСОБА_2 встановлено ІІ групу інвалідності у зв`язку із загальним захворюванням, на період із 29.03.2024 до квітня 2027 року.

Приймаючи до уваги посилання позивача на недостатність аліментів, суд зауважує, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом, зокрема, збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених СК України (ст.192 СК України); згідно із ч. 1 ст. 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

Таким чином, за наявності вищевказаних обставин ОСОБА_1 не позбавлена права ініціювати звернення до суду із позовом про збільшення розміру аліментів або отримання відшкодування додаткових витрат на дітей. Доказів звернення позивача до суду в порядку ст.185 чи ст.192 СК України, матеріали справи не містять. Також, позивачем не доведено, що розмір аліментів, який вона одержує на утримання дітей, недостатній для забезпечення їх фізичного, духовного розвитку.

Позивач зазначає також, що відповідач чинить насильство в сім`ї, за що його було притягнуто до адміністративної відповідальності та порушено кримінальне провадження.

Так, дійсно постановою судді Верховинського районного суду від 13.10.2023, що набрала законної сили, ОСОБА_2 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч.2 ст.173-2 КУпАП, а саме у вчиненні домашнього насильства відносно своєї дружини ОСОБА_1 , та дітей, повторно протягом року після піддання адміністративному стягненню за ч.1 ст.173-2 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу. Доказів притягнення відповідача до кримінальної відповідальності, позивачем не представлено. Однак суд звертає увагу на те, що в розумінні ч.ч.2,3 ст.70 СК України, дані обставини не є такими, що впливають на визначення розміру частки майна дружини чи чоловіка у спільному майні та підлягають доведенню.

Щодо посилання позивача на те, що відповідач нищить майно, ламає меблі, пошкоджує двері та вікна будинку, то такі не підтверджені жодними доказами.

Суд зазначає, що обов`язок щодо доведення обставин, які б вказували на наявність підстав, передбачених ч.2 і ч.3 ст.70 СК України, покладається на особу, яка ініціює питання про збільшення частки у спільному сумісному майні. Однак позивачем не доведено належними, допустимими й достатніми доказами наявність передбачених ч.2 і ч.3 ст.70 СК України підстав для відступу від засади рівності часток подружжя, такі підстави й не встановлено судом.

Оскільки, судом встановлено, що шлюбний договір між подружжям не укладався, згоди щодо поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, між ними не було досягнуто, обставин для відступлення від засади рівності часток подружжя у спільній сумісній власності судом не встановлено, а тому частки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у спільній сумісній власності, а саме житловому будинку є рівними і в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя за сторонами слід визнати право власності на частини житлового будинку, загальною площею 236,1 м.кв., житловою площею 125,6 м.кв., що знаходиться на земельній ділянці, площею 0,25 га, кадастровий номер :03:002:0404, за адресою: АДРЕСА_1 .

Що стосується позову в частині визнання за позивачем права власності на частини земельної ділянки з кадастровим номером :03:002:0404, яка за адресою: с.Полянки, Верховинського району Івано-Франківської області, суд виходить з наступного.

Згідно з ч.1 ст.377 ЦК України до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, або частку у праві спільної власності на такий об`єкт, одночасно переходить право власності (частка у праві спільної власності) або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, у порядку та на умовах, визначених Земельним кодексом України.

За змістом статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці (крім земель державної, комунальної власності), право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача такого об`єкта без зміни її цільового призначення.

Системний аналіз змісту ст.120 ЗК України та ст.377 ЦК України дає підстави для висновку про однакову спрямованість їх положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований, відповідно до якого визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.06.2021 у справі №200/606/18 викладено висновок, що принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди superficies solo cedit (збудоване приростає до землі) має фундаментальне значення та глибокий зміст, він продиктований як потребами обороту, так і загалом самою природою речей, невіддільністю об`єкта нерухомості від земельної ділянки, на якій він розташований. Нормальне господарське використання земельної ділянки без використання розташованих на ній об`єктів нерухомості неможливе, як і зворотна ситуація - будь-яке використання об`єктів нерухомості є одночасно і використанням земельної ділянки, на якій ці об`єкти розташовані. Отже, об`єкт нерухомості та земельна ділянка, на якій цей об`єкт розташований, за загальним правилом мають розглядатися як єдиний об`єкт права власності.

Подібні за змістом правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 10.10.2018 у справі №693/568/13-ц, від 30.01.2019 у справі №382/2454/15-ц, від 20.09.2021 у справі №307/2235/20.

У постанові Верховного Суду від 21.03.2018 у справі № 686/9580/16 зроблено висновок, що земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою, переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до ст.120 ЗК України, ст.377 ЦК України.

Отже, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах ст.120 ЗК України, ст.377 ЦК України, інших положеннях законодавства.

З свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 24.03.2014, індексний номер 19455378, саме земельну ділянку, площею 0,25га, кадастровий номер :03:002:0404, що знаходиться за адресою: с.Полянки, Верховинського району Івано-Франківської області та цільове призначення земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Також з інформації сформованої за допомогою додатку «Реєстр нерухомості» №4 від 18.03.2024, номер витягу 297 вбачається, що за ОСОБА_2 08.06.2016 зареєстрував право власності, на житловий будинок, загальною площею 236,1 м.кв., житловою площею 125,6 м.кв., який знаходиться на земельній ділянці, площею 0,25 га, кадастровий номер :03:002:0404, за адресою: АДРЕСА_1 .

Враховуючи наведене, незважаючи на те, що земельна ділянка, площею 0,25 га, кадастровий номер :03:002:0404, за адресою: АДРЕСА_1 набута у власність ОСОБА_2 в порядку безоплатної приватизації та є його особистою власністю, однак оскільки на ній знаходиться житловий будинок, загальною площею 236,1 м.кв., житловою площею 125,6 м.кв. який є спільною власністю подружжя та який підлягає поділу, і така призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, а тому до ОСОБА_1 переходить право власності на земельну ділянку, у розмірі частки права власності спільного будинку відповідно до ст.120 ЗК України, ст.377 ЦК України.

Відповідно до частин першої, п`ятої статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду, як найважливіший акт правосуддя, покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержуватись вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі.

Відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, суди повинні у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування і ті доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази не взято до уваги судом. Викладення у рішенні лише доводів та доказів сторони, на користь якої приймається рішення, є порушенням вимог щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Ruiz Torija v.Spain» від 09 грудня 1994 року, серія А, №303А, §29).

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку що позов слід задовольнити частковота у порядку поділу майна подружжя визнати за позивачем право власності на частку житлового будинку та на частку земельної ділянки, яка призначена для обслуговування цього будинку. В задоволенні решти позовних вимог відмовити за їх безпідставністю.

Судові витрати.

Згідно положень статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Так, при пред`явленні позову до суду позивач сплатила судовий збір у розмірі 5410,95 грн.

Оскільки позовні вимоги позивача підлягають задоволенню частково, а тому розмір сплаченого нею судового збору при зверненні до суду з цим позовом у відповідності до ч.1 ст.141 ЦПК підлягає стягненню з відповідача на її користь пропорційно задоволеним вимогам, а саме в розмірі 2799,83 грн.

Також згідно позовної заяви, позивач просить стягнути із відповідача понесені нею витрати на правничу допомогу адвоката в сумі 3000,00грн.

Відповідно до ст.137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ч.8 ст. 141 ЦПК України, розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Відповідно до правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12.05.2020 року у справі № 904/4507/18, вказано, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Вище зазначена правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 17.10.2018 року по справі за № 301/1894/17. Аналогічні правові висновки були зроблені у постанові Верховного Суду № 826/1216/16 від 27 червня 2018 року.

На підтвердження надання позивачу правничої допомоги, суду надано квитанцію до платіжної інструкції №0.0..1 про оплату позивачем на користь ОСОБА_13 правничої допомоги на суму 3000,00грн., свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №601 від 23.03.2007, ордер про надання правничої правової допомоги ОСОБА_1 адвокатом Рашковською Л.О. №1068134 від 07.05.2024.

З огляду на викладене вище та враховуючи той факт, що позивачем не представлено суду договору про надання правничої допомоги, детального опису виконаних робіт із розрахунком їх вартості або акту виконаних робіт, суд вважає, що витрати на професійну правничу допомогу в сумі 3000,00грн. стягненню з відповідача на користь позивача не підлягають.

Керуючись ст.ст. 10-13, 49, 76-81, 89, 141, 258, 259, 263-265, 268, 354, 355 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до відповідача ОСОБА_2 про визнання земельної ділянки об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та поділ спільного майна подружжя з визначенням ідеальних часток, без реального поділу задовольнити частково.

У порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на:

частки житлового будинку, загальною площею 236,1 м.кв., житловою площею 125,6 м.кв., який знаходиться, за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 08.

частки земельної ділянки, площею 0,25 га, кадастровий номер земельної ділянки :03:002:0404, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована в с.Полянки, Верховинського району Івано-Франківської області.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог у розмірі 2799,83 (дві тисячі сімсот дев`яносто дев`ять) гривень 83 (вісімдесят три) копійки.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Івано-Франківського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване місце проживання, за адресою: АДРЕСА_1 , персональний ідентифікаційний номер НОМЕР_7 ;

відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання, за адресою: АДРЕСА_1 , персональний ідентифікаційний номер НОМЕР_8 .

Повне рішення складено 24.03.2025.

Суддя Роман ДЖУС