Справа № 303/104/25
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2025 року м. Мукачево

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

у складі головуючого судді Курах Л.В.

секретар судового засідання Гейруш Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі засідань в м. Мукачево в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , інтереси якого пердставляє ОСОБА_2 до Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Альфа-Гарант", третя особа: ОСОБА_3 про відшкодування шкоди, заподіяну життю і здоров`ю завданої внаслідок дорожньо-транспортною пригодою,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із позовом до Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Альфа-Гарант", третя особа: ОСОБА_3 про відшкодування шкоди, заподіяну життю і здоров`ю завданої внаслідок дорожньо-транспортною пригодою.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 14.06.2023р., близько 15:40 год. в с.Онок по вул.Миру, Берегівського району, водій ОСОБА_3 , керуючи автомобілем марки «Форд», д.р.н.: НОМЕР_1 , під?їжджаючи до АЗС, яка розташована з лівої сторони по ходу руху автомобіля, не помітив, що в зустрічному йому напрямку рухається легковий автомобіль марки «Фольсваген», д.р.н: НОМЕР_2 , під керуванням громадянина ОСОБА_1 , включив показник повороту та почав змінювати напрямок руху, а саме: виїхав на смугу зустрічного руху, де в той момент рухався на зустріч йому автомобіль «Фольсваген» і допустив зіткнення з даним автомобілем, внаслідок чого автомобілі отримали механічні пошкодження, чим порушив вимоги ПДР України. Постановою Виноградівського районного суду Закарпатської області від 25.12.2023 року водія ОСОБА_3 було визнано винним у вчиненні зазначеної ДТП та застосовано до нього адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 гривень. Постановою Закарпатського апеляційного суду від 03.04.2024 року вищезазначену постанову Виноградівського районного суду Закарпатської області від 25.12.2023 року, якою ОСОБА_3 притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП - залишено без змін. Крім цього, внаслідок вищезазначеного ДТП, позивач отримав тілесні ушкодження, після чого проходив лікування на стаціонарному лікуванні та став особою з інвалідністю третьої групи інвалідності. На момент ДТП автомобіль марки «Форд», д.р.н.: НОМЕР_1 , тобто яким керував ОСОБА_3 , був застрахований у ТДВ СК «Альфа-Гарант», що підтверджується Полісом №AT/2869106 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Згідно із вищевказаним Полісом №AT/2869106 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів ТДВ СК «Альфа-Гарант», цивільно-правова відповідальність була застрахована за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю у розмірі 320 000 гривень, а за шкоду, заподіяну майну у розмірі 160 000 гривень. Позивач неодноразово звертався із листом про відшкодування йому шкоди, заподіяну життю і здоров`ю до ТДВ СК «Альфа-Гарант», однак останні залишили його без належного реагування, що і стало підставою для позивача звернення до суду із позовом. На підставі викладеного, просить стягнути з відповідача на свою користь витрати, пов`язані з діагностикою, лікуванням, придбанням лікарських засобів у розмірі 75 000,00 грн., страхове відшкодування за шкоду, пов`язану зі стійкою втратою працездатності у розмірі 80 400,00 грн., моральну шкоду в розмірі 200 000,00 грн., а також витрати на професійну правничу допомогу у сумі 9 600,00 грн.

26.02.2025 року від представника відповідача надійшов відзив, у якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Зазначає, що для отримання виплати по здоров`ю позивачу необхідно було звернутися до страховика із заявою та документами, які підтверджують понесені витрати. Однак, позивач надіслав лише копію заяви та виписки (довідки перебування на лікарняному), без жодних підтверджуючих ці витрати квитанцій. Враховуючи усі надані чеки, квитанції, рахунки на підтвердження понесених витрат згідно до розрахунку страховиком не є належними доказами понесених витрат. За фактом ДТП було відкрито кримінальне провадження за ч. 1 ст. 286 Кримінального кодексу України. В результаті розгляду матеріалів досудового розслідування була винесена постанова про закриття кримінального провадження, у зв`язку з тим, що відповідно до диспозиції ст. 286 ч.1 КК України, кримінальна відповідальність за порушення правил безпеки руху або експлуатації транспорту особою, яка керую транспортним засобом на стає за умови заподіяння наслідків у вигляді фізичної шкоди, яка є не менш небезпечною, ніж середньої тяжкості тілесне ушкодження. Внаслідок даної ДТП ОСОБА_1 отримав тілесні ушкодження, які кваліфікуються, як легкі тілесні ушкодження. Позивачем не доведено того факту, що встановлення групи інвалідності (загальне захворювання) спричинено саме внаслідок ДТП, яке відбулося майже за три роки до її встановлення. Позивачем не спростований висновок судово-медичної експертизи, який був складений судовим експертом, який попереджався про кримінальну відповідальність і на підставі якого було закрито кримінальне провадження. Висновок експерта не підтверджує факту завдання шкоди, пов`язаної із стійкою втратою працездатності потерпілому. Також наданими документами не підтверджено розмір понесених витрат на лікування, а це означає, що не має підстав для відшкодування і моральної шкоди у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю, але при певних умовах. Також зазначає, що визначений позивачем розмір гонорару адвоката у сумі 9 500,00 грн. є істотно завищеним, недоведеним документально та не відповідає критерію розумної необхідності таких витрат. На підставі вищевикладеного, при задоволенні позовних вимог, вартість послуг, які підлягають стягненню не можуть перевищувати 4 800,00 гривень.

10.03.2025 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив, у якому зазначає, що подав відзив на позовну заяву з пропущенням процесуального строку, то відповідно до вимог ст. 83 ЦПК України, просить суд не брати його до уваги. Вважає, що поданий відзив на позовну заяву є необґрунтований і безпідставний. Представник відповідача у відзиві на позовну заяву заперечує щодо задоволення позову з підстав зазначених у ньому. Звертає увагу суду на той факт, що саме внаслідок ДТП позивач ОСОБА_1 став особою з інвалідністю третьої групи, відповідні докази додані із позовною заявою. Зазначений розмір витрат на професійну правничу допомогу відповідає критерію реальності наданих адвокатських послуг, розумності їхнього розміру, конкретним обставинам справи, з урахуванням її складності, необхідних процесуальних дій сторони, а тому відповідні доводи представника відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву є необґрунтованими.

13.03.2025 року від представника відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив, у яких зазначає, що відзив поданий у строки передбачені Ухвалою про відкриття провадження. Враховуючи той факт, що позивач не забажав отримати лист із відзивом, то саме останній і пропустив строки на подання відповіді на відзив. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

Ухвалою суду від 09.01.2025 року відкрито провадження у даній справі та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Позивач в судове засідання не з`явився, представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи без їхньої участі, заявлені вимоги підтримує та просить їх задовольнити.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив.

Третя особа ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи без його участі.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши та перевіривши наявні у справі докази, приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що постановою Виноградівського районного суду Закарпатської області від 25.12.2023 року водія ОСОБА_3 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП, та застосовано до нього адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 гривень.

Як вбачається з вищевказаної постанови 14.06.2023р., близько 15:40 год. в с.Онок по вул.Миру, Берегівського району, водій ОСОБА_3 , керуючи автомобілем марки «Форд», д.р.н.: НОМЕР_1 , під?їжджаючи до АЗС, яка розташована з лівої сторони по ходу руху автомобіля, не помітив, що в зустрічному йому напрямку рухається легковий автомобіль марки «Фольсваген», д.р.н: НОМЕР_2 , під керуванням громадянина ОСОБА_1 , включив показник повороту та почав змінювати напрямок руху, а саме: виїхав на смугу зустрічного руху, де в той момент рухався на зустріч йому автомобіль «Фольсваген» і допустив зіткнення з даним автомобілем, внаслідок чого автомобілі отримали механічні пошкодження, чим порушив вимоги ПДР України.

Постановою Закарпатського апеляційного суду від 03.04.2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення, а постанову Виноградівського районного суду Закарпатської області від 25.12.2023 залишено без змін.

На день дорожньо-транспортної пригоди автомобіль марки «Форд», д.р.н.: НОМЕР_1 , був застрахований у ТДВ СК «Альфа-Гарант», що підтверджується Полісом №AT/2869106 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Як убачається з повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду від потерпілого, ОСОБА_1 повідомив ТДВ СК «Альфа-Гарант» про ДТП, яке мало місце 14.06.2023 року та вказав, що він є потерпілим у даній події.

Відповідно до виписки з медичної карти стаціонарного хворого №11494/2023, виданої КНП "Лікарня Святого Мартина», ОСОБА_1 перебував на лікуванні в медичному закладі з 16.06.2023 по 19.06.2023. Обставини: після ДТП 14.06.2023 року, з заключним діагнозом: дифузний забій головного мозку ВЧМТ Забій головного мозку 1 ст., перелом склепіння черепа Лінійний перелом луски лобної кістки зліва.

Відповідно до виписки з медичної карти стаціонарного хворого №19304/2023, виданої КНП "Лікарня Святого Мартина», ОСОБА_1 перебував на лікуванні в медичному закладі з 09.10.2023 по 23.10.2023.

У виписці з медичної карти стаціонарного хворого №1644, виданої КНП "ЗОКЛ ІМ.А.НОВАКА «ЗОР НЕВРОЛОГІЧНЕ відділення», зазначено, що ОСОБА_1 перебував на лікуванні на стаціонарі в медичному закладі з 31.01.2024 по 06.02.2024.

Як убачається з довідки до акта огляду МСЕК серії 12 ААГ №704487 від 29.04.2024 ОСОБА_1 є інвалідом III групи, внаслідок загального захворювання. Також зазначено, що йому протипоказана праця водія.

Поряд з цим, суд звертає увагу на те, що питання доцільності чи правильності призначення позивачу III групи інвалідності в принципі, не є предметом спірних правовідносин та не входить у предмет доказування, тому таку обставину, суд оцінює (розглядає) крізь призму доконаного факту та не приймає до уваги відповідні доводи представника відповідача.

При цьому, причини стійкої втрати працездатності потерпілим та можливість встановлення позивачу III групи інвалідності внаслідок спірної дорожньо-транспортної пригоди підлягають з`ясуванню.

Суд виходить з того, що цивільно-правова відповідальність може мати місце при наявності складу адміністративного чи кримінального правопорушення. Саме склад адміністративного чи кримінального правопорушення є тим юридичним фактом який породжує правовідносини між порушником і потерпілим та створює певні правомірні вимоги потерпілого та обов`язки порушника відшкодувати шкоду завдану протиправними діями.

Зобов`язання із заподіяння шкоди - це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування заподіяної шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати заподіяну шкоду в повному розмірі.

Відповідно частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) шкоди іншій особі (деліктне зобов`язання).

Загальні положення про відшкодування шкоди передбачені главою 82 ЦК України.

Відповідно до частин першої, другої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної особи або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкода завдана не з її вини.

Таким чином, до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають такі обставини: наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вина останнього в заподіянні шкоди.

За статтею 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

За фактом завдання шкоди виникає деліктне зобов`язання, яке припиняється належним виконанням у момент відшкодування потерпілому шкоди в повному обсязі особою, яка її завдала. Сторонами деліктного зобов`язання класично виступають потерпілий (кредитор) і особа, яка завдала шкоди (боржник).

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України).

В свою чергу, регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок.

Суд виходить з того, що деліктне зобов`язання - первісне, основне зобов`язання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди, натомість страхове відшкодування - виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, внаслідок якої завдано шкоди, буде кваліфікована як страховий випадок.

Якщо потерпілий одержав відшкодування від завдавача шкоди у розмірі, який у повному обсязі відшкодовує завдану шкоду, деліктне зобов`язання між потерпілим і особою, яка завдала шкоди, припиняється згідно зі статтею 599 ЦК України виконанням, проведеним належним чином.

В свою чергу, страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування».

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 Цивільного кодексу України).

Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (стаття 980 ЦК України).

Розрізняють добровільну та обов`язкову форми страхування (стаття 5 Закону України «Про страхування»).

Відповідно до ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» дорожньо-транспортна пригода - подія, що сталася під час руху транспортного засобу, внаслідок якої загинули або поранені люди чи завдані матеріальні збитки (п. 1.12 ст. 1 цього закону).

Метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності за цим законом є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП, а також захист майнових інтересів страхувальників (стаття 3 Закону).

Стаття 4 цього закону визначає суб`єктів обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Згідно із статтею 6 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоровю та/або майну потерпілого.

Настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми, в порядку визначеному законом.

Відповідно до ст. 22.1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Таким чином, у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування є страховик завдавача шкоди. Цей страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом № 1961-IVпорядку.

Аналогічного висновку дійшов ВС у постанові від 23.09.2020, справа № 199/1100/19.

Зважаючи на те, що винною у спірній ДТП є особа, цивільно-правова відповідальність якої була застрахована у ТДВ СК «Альфа-Гарант», саме відповідач є відповідальним суб`єктом у випадку доведення правових підстав для цього.

Суд звертає увагу на те, що заява про страхове відшкодування може бути подана протягом трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди, що свідчить про те, що звертаючись із заявою про страхове відшкодування у вересні 2019 року, позивач дотримався вимог закону та спростовує протилежні доводи відповідача (п. 37.1.4. ст. 37 Закону).

Визначений Законом «України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядок звернення потерпілого до МТСБУ чи страховика із заявою про здійснення страхового відшкодування є позасудовою процедурою здійснення страхового відшкодування, яка загалом не виключає право особи безпосередньо звернутися до суду з позовом про стягнення відповідного відшкодування.

Аналогічні правові висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 465/4621/16-к.

Закон передбачає, що потерпілий, який володіє правом на майнове відшкодування заподіяної йому шкоди, повинен вчинити ряд активних дій, які б свідчили про його волевиявлення щодо здійснення цього права. Вказані активні дії потерпілого закон пов`язує, зокрема, із поданням заяви про страхове відшкодування впродовж визначеного законом строку та доведенням характеру та розміру збитків.

Як зазначалося вище, станом на момент розгляду справи страхове відшкодування позивачу не виплачено.

Стаття 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачає вичерпний перелік підстав для відмови у здійсненні страхового відшкодування.

Рішення страховика про відмову у здійсненні страхової виплати повідомляється страхувальнику у письмовій формі з обґрунтуванням причин відмови (пункт 37.2 статті 32 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Відповідно до п. 23.1 ст.23 вказаного Закону шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є, зокрема, шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим.

Шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, відшкодовується у розмірах, визначених відповідно до Цивільного кодексу України (п. 26.1 ст. 26 вказаного Закону).

Згідно із п. 26.2 ст. 23 Закону мінімальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за шкоду, пов`язану із стійкою втратою працездатності потерпілим внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, становить, зокрема,у разі встановлення III групи інвалідності - 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на дату настання страхового випадку.

Судом встановлено, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди 14.06.2023 позивач ОСОБА_1 отримав відповідні тілесні ушкодження, які відносяться до легкого ступеня тяжкості.

Відповідно до п. 26.2 ст. 26 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» мінімальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за шкоду, пов`язану із стійкою втратою працездатності потерпілим внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, становить: у разі встановлення III групи інвалідності - 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на дату настання страхового випадку.

Згідно із ст. 8 ЗУ «Про державний бюджет на 2023 рік» мінімальна заробітна плата у місячному розмірі становила 6 700,00 грн.

Статтею 26-1 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено, що страховиком (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю.

Відповідно до наданих позивачем доказів, ОСОБА_1 на обстеження та лікування витрачено наступні кошти:

-згідно квитанцій із аптеки у загальній сумі 19 014,10 гривень;

-відповідно до фіскальних чеків у загальній сумі 13 000,00 гривень;

-згідно акту наданих послуг №73 від 15.06.2023, №98 від 18.07.2023, №108 від 24.009.2023, №202 від 14.12.2023, №49 від 02.02.2024 у загальній сумі 12 500,00 гривень.

При цьому, не підтверджено відповідними доказами посилання позивача на квитанції з аптеки у загальній сумі 19 014,10 гривень, оскільки ними не підтверджено, що зазначені ліки купувалися за призначенням лікаря та фіскальні чеки у загальній сумі 13 000,00 гривень, оскільки ними не підтверджено, що саме позивачу було зроблено МРТ. Враховуючи зазначене, суд визнає вказані докази неналежними. Тому з відповідача підлягає стягнення витрати згідно акту наданих послуг №73 від 15.06.2023, №98 від 18.07.2023, №108 від 24.009.2023, №202 від 14.12.2023, №49 від 02.02.2024 у загальній сумі 12 500,00 гривень

Виходячи з розміру витрат, пов`язаних з діагностикою потерпілого у відповідному закладі охорони здоров`я, яка була встановлена судом, а саме 12 500,00 грн. слід визначити розмір відшкодування моральної шкоди, відповідно до статті 26-1 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

Відтак, розрахунок моральної шкоди має бути проведений таким чином: 12 500,00 грн * 5 % = 62 500,00 грн.

Також, оскільки унаслідок ДТП позивач отримав інвалідність 3 групи, зокрема, як убачається з довідки до акта огляду МСЕК серії 12 ААГ №704487 від 29.04.2024 ОСОБА_1 є інвалідом III групи, внаслідок загального захворювання, йому протипоказана праця водія, заявлена позивачем сума 80 400,00 відшкодування шкоди, яка пов`язана зі стійкою втратою працездатності, в розумінні п. 26.1 та 26.2 статті 26 Закону є обґрунтованою, оскільки мінімальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за шкоду, пов`язану із стійкою втратою працездатності потерпілим внаслідок дорожньо-транспортної пригоди у разі встановлення III групи інвалідності становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на дату настання страхового випадку.

Таким чином, судом установлено порушення прав позивача на отримання страхового відшкодування, які підлягають захисту шляхом часткового задоволення його позовних вимог, зокрема стягнення в його користь 155 400,00 гривень страхового відшкодування, з яких: 12 500,00 гривень відшкодування обґрунтованих витрат, пов`язаних з діагностикою потерпілого у відповідному закладі охорони здоров`я, 62 500,00 гривень моральної шкоди, 80 400,00 гривень відшкодування шкоди, яка пов`язана зі стійкою втратою працездатності.

У зв`язку з частковим задоволенням позову слід вирішити питання про розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч. ч. 4, 5 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Аналіз наведених положень ЦПК України дає підстави суду для висновку, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, суди досліджують на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

Відповідно до наданих представником позивача доказів витрат на професійну правничу допомогу їх розмір становить 9 600,00 грн.

Зокрема, 16.06.2023 між адвокатом Печунка В.О. та клієнтом ОСОБА_1 укладено договір про надання правової допомоги №299.

В акті поданих послуг від 03.01.2025 року зазначено, що адвокатом надано послуги з надання правової допомоги за договором про надання правової допомоги від 16.06.2023, вартість яких становить 9 600,00 грн.

Згідно довідки №299 від 03.01.2025 року, вбачається, що адвокатом Печунка В.О. отримано від ОСОБА_1 гонорар у розмірі 9 600,00 грн.

Представник відповідача подала клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу у зв`язку з їх неспівмірністю, посилаючись на те, що їх понесення не підтверджено належними доказами. При визначенні суми відшкодування судових витрат суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг.

Так як позов задоволений частково, а саме на 55,42 % (155 400,00 грн. / 280 400,00 грн. х 100 %), з відповідача на користь позивача слід стягнути 5 320,32 грн. (55,42 % від 9 600,00 грн.) витрати на правничу допомогу.

Також пропорційно розміру задоволених позовних вимог відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути в дохід держави судовий збір, від сплати якого позивач був звільнений при пред`явленні позову до суду.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 82, 599, 980, 1166, 1187 ЦК України, ст.ст. 89, 141, 263 - 265, 354, 355 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Альфа-Гарант" в користь ОСОБА_1 155 400,00 (сто п`ятдесят п`ять тисяч чотириста гривень 00 копійок) гривень страхового відшкодування, з яких: 12 500,00 гривень відшкодування обґрунтованих витрат, пов`язаних з діагностикою потерпілого у відповідному закладі охорони здоров`я, 62 500,00 гривень моральної шкоди, 80 400,00 гривень відшкодування шкоди, яка пов`язана зі стійкою втратою працездатності.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Альфа-Гарант" в користь ОСОБА_1 5 320,32 (п`ять тисяч триста двадцять гривень 32 копійки) гривень витрат на правничу допомогу.

Стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Альфа-Гарант" в дохід держави 671,25 гривень судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Позивач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ).

Представник позивача: ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ).

Відповідач: Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Альфа-Гарант" (вул.Георгія Тороповського, 14, м.Київ, ).

Третя особа: ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце проживання: АДРЕСА_3 ).

Головуюча Л.В.Курах