Справа № 199/1622/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.03.2025 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська

Суддя Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська Авраменко А.М., ознайомившись із матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Амур-Нижньодніпровського відділу державної виконавчої служби у м. Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), Самарівського відділу державної виконавчої служби у Самарівському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про звільнення майна з-під арешту,

ВСТАНОВИВ:

07 лютого 2025 року до Амур-Нижньодніпровського суду м. Дніпропетровська надійшли матеріали вищевказаної позовної заяви, які ухвалою суду від 12 лютого 2025 року залишені без руху. 14 березня 2025 року від сторони позивача до суду надійшла заява з додатками задля усунення виявлених недоліків позову.

Ознайомившись зі всіма вищевказаними матеріалами позовної заяви, приходжу до наступного висновку на підставі нижчевикладеного.

Так, за змістом ст.187 ЦПК України суд відкриває провадження у справі лише за відсутності підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви чи відмови у відкритті провадження.

Згідно ст.186 ч.1 п.1, ч.2 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, про що постановляє ухвалу.

Відповідно до ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими ЦПК України, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного); 3) окремого провадження.

Нормою ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року №1404-VIII визначено, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. При цьому відповідачами за даною категорією позовів мають бути боржник та особа, в інтересах якої накладено арешт. Аналогічні положення містить ст.60 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року №606-XIV.

Як слідує зі змісту позовної заяви ОСОБА_1 , а саме тексту позову, з Єдиного державного реєстру судових рішень, а також копій листів Самарівського ВДВС у Самарівському районі Дніпропетровської області ПМУМЮ (м. Одеса) від 10 березня 2025 року, Амур-Нижньодніпровського ВДВС у м. Дніпрі ПИУМЮ (м. Одеса) від 12 березня 2025 року позивач звернулась до суду із даним позовом, мотивуючи який, вказує про накладення на все її майно арешту в рамках виконавчих проваджень №34866363, №39786557, №46494773, які здійснювались задля примусового виконання виконавчих листів Амур-Нижньодніпровського районного суду №2-2070 від 18 вересня 2012 року, №2-2070/2010 від 18 вересня 2012 року, №2/199/2571/14 від 23 січня 2015 року. При цьому за кожним із вказаних виконавчих проваджень позивач виступала боржником. Тобто предметом спору є арешти, здійснені в рамках виконавчих проваджень з примусового виконання виконавчих документів суду, за якими позивач сама виступає боржником, і дані виконавчі провадження наразі завершені.

Відтак, з вищевикладеного слідує, що позивач не є тією особою, яка має право подавати позов до суду про звільнення майна з-під арешту (зняття/припинення/скасування арешту/обтяження з майна) на підставі ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року №1404-VIII, ст.60 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року №606-XIV, оскільки не є належним суб`єктом, а для оскарження боржником арешту нерухомого майна, накладеного в рамках виконавчого провадження, законом передбачений інший порядок.

Частина 4 ст.82 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року №606-XIV визначає, що рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами до суду, який видав виконавчий документ.

Відповідно до ст.74 ч.1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року №1404-VIII рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Згаданий вище порядок, визначений законом, встановлено Розділом VII ЦПК України (судовий контроль за виконанням судових рішень), нормами ст.ст.447, 448 якого встановлено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до ЦПК України, порушено їхні права чи свободи. Скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

Таким чином, з огляду на наведене вище, якщо спірні арешти накладено державним виконавцем в рамках примусового виконання виконавчих листів, виданих на судове рішення, позивач як сторона виконавчого провадження (боржник) має право звернутись до суду зі скаргою, а не із даним позовом, на рішення, дію або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання таких судових рішень, зокрема зі скаргою на безпідставне накладення чи не зняття арештів з рухомого/нерухомого майна.

Наведений висновок узгоджується і правовими позиціями Верховного Суду, викладеними у постановах від 27 березня 2020 року по справі №817/928/17, від 04 листопада 2020 року по справі №520/7100/19, від 02 червня 2021 року по справі №661/5699/19, від 01 грудня 2021 року по справі №201/6486/20, від 19 січня 2022 року по справі №577/4541/20, від 02 лютого 2022 року по справі №758/10252/20, від 25 травня 2022 року по справі №707/1530/21, від 01 лютого 2023 року по справі №206/2832/21, від 26 квітня 2023 року по справі №463/2923/22, від 07 червня 2023 року по справі №200/12288/19, від 09 серпня 2023 року по справі №755/586/23, від 28 серпня 2024 року по справі №947/36027/21, від 23 жовтня 2024 року по справі №947/16775/23.

Таким чином, підсумовуючи вищевикладене та враховуючи, що ОСОБА_1 є боржником за виконавчими провадженнями, в рамках яких державним виконавцем були накладено оспорювані позивачем арешти на її майна, і для оскарження такого арешту з огляду на суб`єкта їх оскарження законом передбачено для боржника за виконавчим провадженням порядок у вигляді подання скарги до суду в порядку Розділом VII ЦПК України, яким позивач не скористалась, однак звернулась до суду в порядку цивільного судочинства із даним позовом, об`єднуючи тим самим в собі боржника за виконавчими провадженнями і титульного власника обтяженого майна, тобто позивача та відповідача, приходжу до висновку про необхідність відмови у відкритті провадження у цивільній справі за даним позовом на підставі ст.186 ч.1 п.1 ЦПК України.

Відповідно до ст.133 ЦПК України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Згідно ст.7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за ухвалою суду, зокрема, в разі відмови у відкритті провадження у справі в суді першої інстанції. З цієї підстави судовий збір повертається в повному обсязі.

Враховуючи вищевикладене та приймаючи до уваги, що позивачем при зверненні до суду із даним позовом було сплачено судовий збір в розмірі 2906,88 гривень, однак даною ухвалою судді відмовлено у відкритті провадження у справі, що за змістом норм Закону України «Про судовий збір» зумовлює виникнення у позивача права на повернення сплаченого ним судового збору в повному обсязі, приходжу до висновку про необхідність повернення позивачу судового збору у вищевказаному розмірі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.19, 186, 187, 258-261, 263, 352-355 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

У відкритті провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Амур-Нижньодніпровського відділу державної виконавчої служби у м. Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), Самарівського відділу державної виконавчої служби у Самарівському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про звільнення майна з-під арешту відмовити.

Повернути позивачу ОСОБА_1 сплачений при подачі до суду позовної заяви, у відкритті провадження у справі за якою відмовлено цією ухвалою, судовий збір в розмірі 2906,88 гривень, перерахований згідно квитанції ID 4567-9551-5385-2654 від 06 лютого 2025 року.

Ухвала набирає законної сили у відповідності до ст.261 ЦПК України.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання через Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська або безпосередньо до суду апеляційної інстанції апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня проголошення ухвали. У разі постановлення ухвали без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання ухвали.

Учасник справи, якому ухвала не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали.

Суддя А.М. Авраменко