Справа № 343/848/24
Провадження № 22-ц/4808/443/25
Провадження № 22-ц/4808/445/25
Головуючий у 1 інстанції Лицур І. М.
Суддя-доповідач Мальцева
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючогосудді Мальцевої Є.Є.

суддів: Луганської В.М., Василишин Л.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «Приват банк» на рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 21 січня 2025 року, повне рішення складено 24 січня 2025, постановлене суддею Лицур І.М. в м. Коломия та на додаткове рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 30 січня 2025 року, постановлене суддею Лицур І.М. в м. Коломия у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів (про зупинення нарахування відсотків та скасування нарахованих відсотків за користування кредитними коштами, відновлення залишку коштів на рахунку),

в с т а н о в и в:

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів (про зупинення нарахування відсотків та скасування нарахованих відсотків за користування кредитними коштами, відновлення залишку коштів на рахунку).

Свої вимоги позивач мотивував тим, що він з АТ КБ «ПриватБанк» уклав договір про надання банківських послуг, відповідно до якого банк відкрив йому банківський рахунок № НОМЕР_1 , картковий рахунок № НОМЕР_2 , зі встановленим кредитним лімітом, а також банківський рахунок № НОМЕР_3 , картковий рахунок № НОМЕР_4 , для отримання заробітної плати.

11 грудня 2023 року о 00:20 год. до нього зателефонував оператор АТ КБ «ПриватБанк» з питанням, чи підтверджує він вхід до системи «Приват 24», що він заперечив. Пізніше оператор АТ КБ «ПриватБанк» і повідомив, що о 23:54 год. була проведена фінансова операція по перерахунку коштів з його кредитної картки в сумі 18 632,00 грн, оператор повідомив, що кошти повернуть після оформлення заявки, а кредитну картку заблокував. Після завершення розмови з його зарплатної картки були переведені кошти в сумі 393,00 грн. на гру «Роблокс», а 24 лютого 2024 року вказана сума була повернута банком на його рахунок, що свідчить про незаконність операції щодо зняття цих коштів.

Вказує, що він не вчиняв жодних дій, що могли б призвести до списання/перерахування грошових коштів, не повідомляв стороннім особам будь-яку інформацію щодо кредитної картки, її номер, термін дії, пін-код, своїми діями не сприяв втраті та незаконному використанню такої інформації, а невідомі особи без його відома та згоди змінили фінансовий номер телефону та пін-код картки, отримали доступ до системи «Приват24» і несанкціоновано здійснили зняття з його картки грошових коштів.

За фактом вчинення незаконних дій він звернувся із заявою до відділення поліції № 1 (м.Долина) Калуського районного відділу поліції ГУНП в Івано-Франківській області, уповноваженою особою якого були внесені відомості до ЄРДР за № 0000498 про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України. В даному кримінальному провадженні він визнаний потерпілим.

Відповідач, зважаючи на вказані обставини не повернув йому кошти в сумі 18 632,00 грн. на кредитну картку та почав нараховувати фінансові санкції.

Просив зобов`язати акціонерне товариства комерційний банк «Приват банк» відновити кошти на його кредитному рахунку № НОМЕР_1 , картковий рахунок № НОМЕР_2 , в тій сумі, що була наявна до вчинення протиправних операцій від 11.12.2023 року, тобто в сумі 18 632,00 грн., та списати нараховані в зв`язку з цим відсотки, пеню, штрафні санкції й суму комісії за перерахунок грошових коштів з картки.

Рішенням Долинського районного суду Івано-Франківської області від 21 січня 2025 року позов задоволено.

Зобов`язано Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» відновити кошти на кредитному рахунку ОСОБА_1 в сумі 18 632,00 грн. та списати нараховані за період з 11.12.2023 року відсотки, пеню, штрафні санкції та суму комісії за перерахунок грошових коштів.

Стягнуто з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» в дохід держави 1211,20 грн. судового збору.

Додатковим рішенням Долинського районного суду Івано-Франківської області від 30 січня 2025 року стягнуто з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 5 000,00 грн. відшкодування витрат за надання йому адвокатом Ільницьким Я.І. професійної правничої допомоги.

Не погодившись з рішенням суду по суті спору та додатковим рішенням, представник акціонерного товариства комерційний банк «Приват банк» адвокат Демарчук Н.О. безпосередньо до апеляційного суду подала апеляційну скаргу, в якій вказує на порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного рішення.

Доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що вхід до Приватбанк 24 було здійснено з фінансового номеру клієнта 94, зміни логіну та паролю входу до Приват24 не було. Позивач не заперечує, що до нього дзвонили з Приватбанку для підтвердження входу в Приват24. Клієнт самостійно підтвердив авторизацію в П24 через дзвінок банку, який телефону клієнта, з натисканням цифри 1. 09.12.2024 року в IVR-виклику на фінансовий номер 94 мобільного для входу до система Приват24 клієнт повинен ввести логін та пароль.

Банк не може захистити рахунок клієнта, якщо вхід до сервісу Приват24 був здійснений з коректним введенням логіну та паролю входу. Позивач звернувся до АТ КБ «Приватбанк» на службу цілодобової підтримки користувачів послуг банку «3700» вже після настання моменту валютування, а саме після зарахування коштів на рахунок отримувача, а тому строки, встановлені п. 140 Положення, про порядок емісії та еквайрингу платіжних інструментів" для вчинення дій з відкликання переказу, пропущені ініціатором переказу - позивачем. За таких обставин до моменту повідомлення позивачем банку про списання коштів з його рахунку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе позивач.

Наявність кримінального провадження не може свідчити у силу презумпції невинуватості про вчинення злочину стосовно позичальника до винесення вироку, яким такі обставини можуть бути встановлені, а також не може бути підставою для звільнення його від обов`язку належного виконання зобов`язання та виконання Умов та Правил про надання банківських послуг у випадку настання певних обставин, передбачених ними.

Стосовно витрат на правничу допомогу, то вони також не підлягають стягненню, у зв`язку з відсутністю підстав для задоволення позову.

Просить рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 21 січня 2025 року скасувати та відмовити у задоволенні позову та скасувати додаткове рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 30 січня 2025 року.

24 лютого 2025 року ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу. Вказує, що відсутні будь-які докази, що підтверджують розголошення позивачем своїх даних картки, логіна, пароля. Списання коштів із карткового рахунку було здійснено 10.12.2023 року о 23.54 год без будь-яких підтверджуючих дзвінків та його дозволу. І тільки вже після проведення транзакції відбувся дзвінок о 00:19 год щодо підтвердження входу в Приват24, проте підтвердження входу він не надав.

В разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів.

З огляду на наведене, доводи апеляційної скарги не містять підстав для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції, яке є законним і обґрунтованим, ухваленим з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

У відповідності до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч. 3 ст. 369 ЦПК України, з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішень суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 видані картки АТ КБ «ПриватБанк» № НОМЕР_2 (банківський рахунок № НОМЕР_1 ) зі встановленим кредитним лімітом, а також № НОМЕР_4 (банківський рахунок № НОМЕР_3 (картковий рахунок) для отримання заробітної плати.

Згідно виписки по картці позивача № НОМЕР_2 (банківський рахунок № НОМЕР_1 ), кредитний ліміт становить 20 000,00 грн., 10.12.2023 року о 23.54 год. з даної картки знято грошові кошти в сумі 18 632,70 грн. (а.с. 10).

ОСОБА_1 обгрунтовував позовну заяву тим, що 11.12.2023 року десь о 00:20 год. до нього зателефонував оператор АТ КБ «ПриватБанк» з питанням, чи підтверджує він вхід до системи «Приват 24», що він заперечив. Відразу після цього він подзвонив на номер 3700, після чого з номера телефону НОМЕР_5 до нього знову зателефонував оператор АТ КБ «ПриватБанк» і повідомив, що о 23:54 год. була проведена фінансова операція по перерахунку коштів з його кредитної картки в сумі 18 632,00 грн., на що позивач знову заперечив, вказавши, що таку операцію не проводив.

Дані пояснення ОСОБА_1 підтверджуються інформацією щодо вхідних та вихідних телефонних дзвінків по його номеру телефона НОМЕР_6 , які були зафіксовані комунікаційним обладнанням ПрАТ «Київстар» в період часу з 10.12.2023 року по 12.12.2023 року (а.с. 77), наданою ПрАТ «Київстар» на виконання ухвали Долинського районного суду Івано-Франківської області від 02.09.2024 року про витребування доказів (а.с. 71-72).

За заявою ОСОБА_1 від 11.12.2023 року внесено відомості до ЄРДР № 0000498 про те, що невстановлена особа, представившись працівником АТ КБ «ПриватБанк», шахрайським шляхом заволоділа грошовими коштами у розмірі 19 026,33 грн., що були на банківських рахунках ОСОБА_1 № НОМЕР_1 та № НОМЕР_3 , за попередньою кваліфікацією за ч. 4 ст. 185 КК України (а.с. 9), яка постановою слідчої відділення поліції № 1 (м.Долина) Калуського РВП ГУНП в Івано-Франківській області Павлій О.П. від 09.02.2024 року змінена на ч. 4 ст. 190 КК України.

Грошові кошти в розмірі 393,63 грн. було повернуто позивачу 27.02.2024 року на підставі заявки № 2801362 (а.с. 15).

22.01.2024 року АТ КБ «ПриватБанк» письмово відмовив позивачу в задоволенні заяви про повернення грошоей з тих підстав, що спірний переказ коштів здійснено з його вини, оскільки такий переказ можливо було здійснити лише за допомогою використання фінансового телефону та іншої особистої інформації й рекомендовано йому звернутися до правоохоронних органів (а.с. 87).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не надано належних і допустимих доказів на спростування доводів позивача, не доведено, що позивач як володілець та користувач картки своїми діями чи бездіяльністю сприяв у доступі до його карткового рахунку чи надав інформацію третім особам, що дало змогу ініціювати платіжні операції, тому є підстави зобов`язати АТ КБ «ПриватБанк» відновити кошти на кредитному рахунку позивача № НОМЕР_1 , картковий рахунок № НОМЕР_2 , в сумі 18 632,00 грн. та списати нараховані за період з 11.12.2023 року відсотки, пеню, штрафні санкції та суму комісії за перерахунок грошових коштів.

Відповідно до положень статті 1073 ЦК України, у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунку клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з пунктом 37.2 статті 37 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» у разі ініціації неналежного переказу з рахунка неналежного платника з вини ініціатора переказу, що не є платником, емітент зобов`язаний переказати на рахунок неналежного платника відповідну суму грошей за рахунок власних коштів, а також сплатити неналежному платнику пеню у розмірі 0,1 відсотка суми неналежного переказу за кожний день, починаючи від дня неналежного переказу до дня повернення відповідної суми на рахунок, якщо більший розмір пені не обумовлений договором між ними.

Відповідно до пунктів 7, 8 Положення про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використання, затвердженого постановою правління Національного банку України від 05 листопада 2014 року № 705, емітент або визначена ним юридична особа під час отримання повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний ідентифікувати користувача і зафіксувати обставини, дату, годину та хвилини його звернення на умовах і в порядку, установлених договором.

Емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього електронного платіжного засобу.

Емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції.

Емітент у разі повідомлення користувачем про незавершену операцію з унесення коштів через платіжні пристрої банку-емітента на рахунки, відкриті в банку-емітенті, після подання користувачем емітенту відповідного документа, що підтверджує здійснення цієї операції, негайно зараховує зазначену в цьому документі суму коштів на відповідний рахунок.

Відповідно до пунктів 1, 6, 9 розділу VI Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління Національного банку України №705 від 05 листопада 2014 року, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, користувач зобов`язаний використовувати електронний платіжний засіб відповідно до вимог законодавства України та умов договору, укладеного з емітентом, і не допускати використання електронного платіжного засобу особами, які не мають на це законного права або повноважень. Втратою електронного платіжного засобу є неможливість здійснення користувачем контролю (володіння) за електронним платіжним засобом, неправомірне заволодіння та/або використання електронного платіжного засобу чи його реквізитів.

Користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу та/або платіжних операцій, які він не виконував, зобов`язаний негайно повідомити банк або визначену ним юридичну особу в спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк.

Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Зазначені норми є спеціальними для спірних правовідносин.

Згідно з положеннями частини другої статті 614 ЦК України саме банк має довести відсутність своєї вини, а не перекладати це на клієнта банку, споживача послуг, що відповідає й вимогам Цивільно-процесуального кодексу України, які викладені вище.

Таким чином, провівши аналіз норм матеріального права в системному зв`язку із встановленими по справі фактичними обставинами, суд дійшов висновку, що банк не надав суду належних і допустимих доказів на спростування доводів позивача, не довів, що позива, як володілець та користувач картки, своїми діями чи бездіяльністю сприяв у доступі до свого карткового рахунку чи надав інформацію третім особам, що дало змогу ініціювати платіжні операції.

Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно положень ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року № 6-71цс15 зазначено, що «відповідно до пунктів 6.7, 6.8 Положення «Про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням», затвердженого постановою Правління Національного банку України від 30 квітня 2010 року №223, банк у разі здійснення недозволеної або некоректно виконаної платіжної операції, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися або які були виконані некоректно, негайно відшкодовує платнику суму такої операції та, за необхідності, відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Не встановивши обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, суд дійшов помилкового висновку про вину ОСОБА_1 як підставу цивільно-правової відповідальності. Висновки судів про те, що операції щодо зняття з платіжної картки ОСОБА_1 спірної суми супроводжувались правильним вводом ПІН-коду вказаної картки, а умовами договору від 5 лютого 2010 року передбачено обов`язок позивача щодо нерозголошення даного ПІН-коду, що виключає можливість задоволення позову про стягнення з банку на користь позивача спірної суми, є помилковими, оскільки такі висновки судів не свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції».

Аналогічну позицію викладено у постановах Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі №127/23496/15-ц (касаційне провадження № 61 -3239св 18), від 20 червня 2018 року у справі №691/699/16-ц, (касаційне провадження №61 -16504св 18) .

Таким чином, в разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів.

Так, зі справи вбачається, що 11 грудня 2023 року о 00:20 год. до ОСОБА_1 зателефонував оператор АТ КБ «ПриватБанк» з питанням, чи підтверджує він вхід до системи «Приват 24», що він заперечив. Відразу після цього ОСОБА_1 подзвонив на номер 3700, після чого з номера телефону НОМЕР_5 до нього знову зателефонував оператор АТ КБ «ПриватБанк» і повідомив, що о 23:54 год. була проведена фінансова операція по перерахунку коштів з його кредитної картки в сумі 18 632,00 грн., на що він заперечив, вказавши, що таку операцію не проводив. Оператор повідомив, що кошти повернуть після оформлення заявки, а кредитну картку заблокував. Після завершення розмови з його зарплатної картки були переведені кошти в сумі 393,00 грн. на гру «Роблокс».

11.12.2023 року внесено відомості до ЄРДР № 0000498 про те, що невстановлена особа, представившись працівником АТ КБ «ПриватБанк», шахрайським шляхом заволоділа грошовими коштами у розмірі 19 026,33 грн., що були на банківських рахунках ОСОБА_1 № НОМЕР_1 та № НОМЕР_3 , за попередньою кваліфікацією за ч. 4 ст. 185 КК України, яка постановою слідчої відділення поліції № 1 (м.Долина) Калуського РВП ГУНП в Івано-Франківській області Павлій О.П. від 09.02.2024 року змінена на ч. 4 ст. 190 КК України.

Позивач, виявивши проблеми входу до інтернет-банкінгу Приват 24, повідомив позивача про цей факт. Посилання ПАТ КБ «ПриватБанк» на ту обставину, що відповідач порушив Умови та Правила надання банківських послуг, оскільки своїми діями сприяв незаконному використанню інформації, яка дала змогу ініціювати третій особі проведення платіжних операцій, не заслуговують на увагу, оскільки такі доводи зводяться виключно до припущень, що не мають доказового підтвердження.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 липня 2019 року у справі № 537/3312/16-ц (провадження № 61-17629св18) зазначено, що: «сам по собі факт коректного вводу вихідних даних для ініціювання такої банківської операції, як списання коштів з рахунку користувача, не може достовірно підтверджувати ту обставину, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Таким чином, встановивши, що банком не доведено вчинення відповідачем дій чи бездіяльності, які сприяли втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції за кредитною карткою, а позивач, виявивши безпідставне списання коштів, повідомив позивача та правоохоронні органи про цей факт, врахувавши наявність кримінального провадження, у межах якого встановлювалась особа, яка протиправно заволоділа грошовими коштами, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до АТ КБ «Приватбанк».

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Натомість АТ КБ «ПриватБанк» не надало доказів того, що операція, заявлена клієнтом як спірна, виконана згідно із усіма вимогами платіжної системи.

Той факт, що правоохоронними органами не завершено досудове розслідування у кримінальному провадженні щодо встановлення особи, яка здійснила шахрайські дії, не позбавляє позивача права звернутися до суду з цим позовом. При цьому АТ КБ «ПриватБанк» не позбавлене права звернутися до винних осіб із позовом про відшкодування збитків.

При вирішенні спору суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач, виявивши безпідставне списання коштів, негайно повідомив про цей факт правоохоронні органи та Банк, а Банком не доведено дій чи бездіяльності позивача, які сприяли втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції за кредитною карткою. Наведені обставини у сукупності свідчать про те, що у відповідача була дійсно відсутня воля на вчинення такого перерахування, а банком не заперечено факту її звернення з вимогою про скасування цієї транзакції.

За змістом ст.614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.

Отже, не встановивши обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, не можливо дійти висновку про вину користувача як підставу цивільно-правової відповідальності, а тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення з відповідача кредитної заборгованості.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, фактично зводяться до вимог переоцінки доказів та незгоди з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст.89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, і судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Щодо перегляду оскарження додаткового рішення, то колегія суддів виходить з наступного.

Постановляючи додаткове рішення, суд першої інстанції виходив з того, що розмір витрат на оплату послуг адвоката у сумі 5 000 грн є співмірним зі складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим на виконання відповідних робіт (надання послуг), значенням справи для позивача ОСОБА_1 і відкинув в цій частині заперечення представника відповідача як необґрунтовані.

За правилами ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Частиною 4 зазначеної статті визначено, що розмір таких витрат має бути співмірними із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частинами 1, 2 ст. 134 ЦПК України встановлено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

Згідно з положеннями ч. 3 ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частиною 8 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Вказане повністю кореспондується із принципом змагальності, адже кожна сторона повинна довести ті обставини, якими вона обґрунтовує свої вимоги та заперечення.

Окрім того, наведене свідчить про те, що тягар доказування повністю покладається на ту сторону, котра заявила таку вимогу в суді, в той же час співмірність, обґрунтованість витрат на правничу допомогу, а також їх розмір необхідно підтвердити належними та допустимими доказами.

Наведене підтверджується правовою позицією, викладеною у постанові КГС ВС у справі № 922/2604/20 від 20 липня 2021 року. Зокрема, у вказаній справі Суд зазначив, відсутність документального підтвердження надання правової допомоги (договору надання правової допомоги, детального опису виконаних доручень клієнта, акту прийому-передачі виконаних робіт, платіжних доручень на підтвердження фактично понесених витрат клієнтом тощо) є підставою для відмови у задоволенні заяви про розподіл судових витрат у зв`язку з недоведеністю їх наявності.

Аналогічні висновки щодо необхідності доказування суми судових витрат на професійну правничу допомогу, про відшкодування якої заявляє учасник справи, були також викладені у постанові ВП ВС від 19 лютого 2022 року у справі № 755/9215/15-ц, постанові ОП КГС ВС від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19.Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Встановлено, що адвокат Ільницький Я.І. представляє інтереси ОСОБА_1 , на підставі ордеру №1066392 від 15.04.2024, виданого на підставі договору про надання правової допомоги № Б/Н від 14 березня 2024 року (а.с.17)

Згідно з попереднім орієнтовним розрахунком, розмір витрат на правову допомогу ОСОБА_1 становив 5000 грн, які вже були витрачені позивачем. Згідно з актом виконаних робіт адвокат надав, а ОСОБА_1 прийняв послуги з надання консультацій та підготовка документів 1000 грн, складання позовної заяви 2000 грн, представництво інтересів в суді 2 000 грн (а.с.19-20)

Згідно з квитанцією №85 ОСОБА_1 оплатив ОСОБА_2 5 000 грн (а.с.21)

Разом з тим, задовольняючи заяву про стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 5 000 грн, судом першої інстанції не враховано, що у матеріалах справи не міститься договору про надання правової допомоги, в межах якого можливо оцінити об`єм виконаних робіт з урахуванням умов договору, тобто документально не підтверджено надання правової допомоги.

Рішення по суті спору ухвалено Долинським районним судом 21 січня 2025 року.

Заява про ухвалення додаткового рішення подана представником позивача 23.01.2025 року (а.с.132).

Однак договір від 14.03.2025 року про надання адвокатом Ільницьким Я.І. правничої допомоги позивачу наданий суду першої інстанції тільки 30.01.2025 року (а.с.146-147)

Сторона має право на відшкодування витрат на правничу допомогу адвоката за умови подання нею до суду заяви про відшкодування таких судових витрат, яка подана до судових дебатів у справі, подання доказів таких витрат (детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, здійснені ним витрати, необхідних для надання правничої допомоги, тощо) до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду у справі (ст. 141 ЦПК України).

Таким чином, заява представника позивача про ухвалення додаткового рішення подана у строк, передбачений законом, оскільки рішення суду не виконано, але належні докази для вирішення такого питання мали бути подані до прийняття судом першої інстанції рішення у справі, або протягом п`ятиденного строку, передбаченого частиною восьмою ст.141 ЦПК України.

Враховуючи той факт, що належний доказ - договір про надання правничої допомоги поданий заявником поза межами встановленого законом строку, клопотань про подовження процесуального строку для прийняття доказу не заявлено, підстав для задоволення заяви про ухвалення додаткового рішення про стягнення судових витрат не вбачається. Тому додаткове рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 30 січня 2025 року підлягає скасуванню з відмовою у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відшкодування витрат на правову допомогу.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «Приват банк» задовольнити частково.

Рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 21 січня 2025 року залишити без змін.

Додаткове рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 30 січня 2025 року скасувати та відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відшкодування витрат на правову допомогу.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Судді Є.Є. Мальцева

В.М. Луганська

Л.В.Василишин