ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/343/25 Справа № 208/2005/21 Суддя у 1-й інстанції - Похваліта С. М. Суддя у 2-й інстанції - Агєєв О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Агєєва О.В.,

суддів: Гапонова А.В., Новікової Г.В.,

за участю секретаря судового засідання Драгомерецької А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпро Дніпропетровської області цивільну справу №208/2005/21 за позовом ОСОБА_1 до Кам`янської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Приватний нотаріус Кам`янського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Прожуган Марія Анатоліївна, про встановлення факту постійного проживання та визнання права власності на квартиру в порядку спадкування за законом, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Іванченка Романа Петровича на рішення Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 09 квітня 2024 року, ухвалене у складі судді Похвалітої С.М.,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Кам`янської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Приватний нотаріус Кам`янського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Прожуган М.А., про встановлення факту постійного проживання та визнання права власності на квартиру в порядку спадкування за законом.

В обґрунтування позову зазначає, що з ОСОБА_2 був знайомий ще з дитинства, так як вона була близькою подругою його батьків. Оскільки остання була самотньою людиною похилого віку, їй важко самій вести господарство, та не мала близьких родичів, то запропонувала йому переїхати жити до неї у м.Кам`янське, а після смерті залишить йому, належну їй квартиру та інше майно. Оскільки він не був одружений, на роботі працював в режимі доба через дві, мав власний автотранспорт, не мав свого власного житла, то погодився на вищезазначену пропозицію і в грудня 2013 року переїхав жити до ОСОБА_2 у м.Кам`янське.

Вказує, що після переїзду, він з ОСОБА_2 був пов`язаний спільним побутом та вів спільне з нею господарство, купував продукти харчування, самостійно сплачував всі комунальні платежі, зробив ремонт в квартирі для комфортного проживання, давав ОСОБА_2 гроші для купівлі ліків та предметів побуту. Під час спільного життя неодноразово розмовляли про необхідність скласти заповіт, але він не наполягав на відвідуванні нотаріуса.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла. При цьому всі організаційні питання та витрати на поховання ОСОБА_2 він (позивач) взяв на себе.

На підтвердження факту спільного проживання з померлою ОСОБА_2 існують квитанції про сплату комунальних послуг за період з 2014 року по 2019 рік. Окрім того, факт спільного проживання однією родиною можуть підтвердити подруги померлої. На підтвердження витрат на поховання існує накладна №1 від 17.10.2019 року. Окрім цього, у позивача «на руках» залишилися оригінали документів, які належали померлій, а саме пенсійне посвідчення, трудова книжка, свідоцтво про смерть, договір купівлі-продажу квартири від 10 листопада 2006 року та технічний паспорт на квартиру.

Після смерті ОСОБА_2 у встановлений законом строк ОСОБА_1 звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, проте постановою від 23 квітня 2020 року йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки він не надав доказів родинних відносин із спадкодавцем.

Оскільки інших спадкоємців у ОСОБА_2 не має, ОСОБА_1 стверджує, що проживав зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, тому звернувся до суду з позовом в якому просив: встановити факт його проживання однією сім`єю з грудня 2013 року по 17 жовтня 2019 року з ОСОБА_2 , та визнати за ним в порядку спадкування за законом право власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 48,1 м2, житловою 28,1 м2.

Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 09 квітня 2024 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись з зазначеним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив частково скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в частині встановлення факту проживання з ОСОБА_2 однією сім`єю з грудня 2013 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що рішення ухвалено з порушенням судом норм матеріального права, а саме невідповідність висновків, встановленим обставинам справи та неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи. Зазначає, що суд першої інстанції не прийняв до уваги, що у позивача, окрім іншого, були оригінали правовстановлюючих та інших особистих документів померлої, які не могли бути у сторонньої людини, зазначені докази повністю відповідають диспозиції ст.ст.77, 78 ЦПК України, проте не вони отримали відповідної оцінки з боку суду першої інстанції.

У відзиві на апеляційну скаргу представник Кам`янської міської ради Богата М.М. просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість, а апеляційну скаргу залишити без задоволення. Зазначає, що доданий до матеріалів справи Акт про проживання, був складений самостійно ОСОБА_1 у присутності сусідки померлої, не має юридичної сили, оскільки не посвідчений відповідною житлово-комунальною організацією, квартальним комітетом, тощо. Надані ОСОБА_1 квитанції про сплату за житлово-комунальні послуги не є беззаперечним доказом на підтвердження факту спільного проживання його з померлою ОСОБА_2 . Водночас, наявність спадкового договору від 27 квітня 2018 року укладеного з ОСОБА_3 , який було укладено вже під час спільного (як вважає позивач) проживання ОСОБА_2 з ОСОБА_1 ,. ставить під сумнів доброчесні зв`язки та безпосередньо сімейні відносини між ними.

В судовому засіданні апеляційного суду позивач та його представник підтримали доводи апеляційної скарги, просили її задовольнити.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялись у встановленому законом порядку.

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явились в судове засідання, оскільки, відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

З огляду на те, що рішення суду першої інстанції оскаржується в частині відмови у задоволенні вимоги про встановлення факту проживання позивача з ОСОБА_2 однією сім`єю з грудня 2013 року по 17 жовтня 2019 року, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість судового рішення лише в частині, яка оскаржується. В іншій частині рішення суду не оскаржується, а відповідно й апеляційним судом не перевіряється.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено: ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданого 18 жовтня 2019 року Заводським районним у місті Кам`янське відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис №1151 (а.с.3).

Після її смерті відкрилась спадщина на належне їй майно, а саме квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 48,1м2, житловою 28,1 м2, яка належала померлій на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу - Жидковим В.Ю. від 10.11.2006 року; що підтверджується витягом №13193208 від 12.01.20017 про реєстрацію права власності на нерухоме майно. Також в матеріалах справи міститься копія технічного паспорту на вищезазначену квартиру (а.с.12-14).

Відповідно до акту №б/н від 15 грудня 2020 року, складеного ОСОБА_1 в присутності ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , з грудня 2013 року ОСОБА_1 проживав однією сім`єю з ОСОБА_2 в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , з якою вів спільне господарство, мав спільний побут до дати смерті ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , здійснював догляд та забезпечував ОСОБА_2 необхідними ліками. На теперішній час ОСОБА_1 підтримує квартиру в належному стані та здійснює дії по сплаті комунальних платежів по квартирі, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Також ОСОБА_1 здійснив організацію та оплату похорон ОСОБА_2 (а.с.5).

Позивачем надано копії квитанцій про оплату комунальних послуг за квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , сплачені від імені ОСОБА_2 , та накладну №1 від 17 жовтня 2019 року, яка засвідчує надання ритуальних послуг ФОП ОСОБА_6 виписана на ім`я ОСОБА_1 (а.с.6-11).

Згідно до копії спадкової справи №11/2020, заведеної після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , заяву про отримання свідоцтва про право на спадщину подано тільки ОСОБА_1 (а.с.43-58).

Згідно довідок №3/3892, №3/3893, виданих ТОВ «ЄРЦ КП» 11 березня 2020 року, ОСОБА_2 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , з 06.03.2007 року по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 , одна (а.с.47, 48).

Згідно до постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії приватного нотаріуса Кам`янського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Прожуган М.А. від 23 квітня 2020 року, ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на майно померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 у зв`язку з тим, що не підтверджується факт родинних відносин (а.с.4, 54).

Окрім цього, в матеріалах спадкової справи міститься спадковий договір, укладений 27 квітня 2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений державним нотаріусом Другої Кам`янської державної нотаріальної контори Бурдік С.С., зареєстрований в реєстрі за №1-661. Відповідно до даного спадкового договору, ОСОБА_3 зобов`язується виконувати передбачені в ньому розпорядження ОСОБА_2 і в разі її смерті набуває право власності на належне ОСОБА_2 майно - квартиру АДРЕСА_2 , що також підтверджується інформаційною довідкою №59778242 зі Спадкового реєстру від 11 березня 2020 року, відповідно до якого даний спадковий договір є чинним (а.с.52, 57, 58).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, щопозивачем не надано належних, допустимих та достатніх доказів, у розумінні положень ст.ст.77, 78 ЦПК України, на підтвердження факту проживання позивача ОСОБА_1 із ОСОБА_2 однією сім`єю з грудня 2013 року по 17 жовтня 2019 року, а тому правових підстав для визнання за ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом права власності на спірну квартиру не має.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, з огляду на таке.

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника.

Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини.

Статтею 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом.

До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо.

Необхідною умовою для встановлення факту постійного проживання ОСОБА_1 разом зі спадкодавцем є доведеність факту спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , як осіб, які складали сім`ю, що передбачає їх пов`язаність спільним побутом, веденням спільного господарства, наявністю між ними взаємних прав і обов`язків у період, не менше ніж п`ять років.

Суд першої інстанції, із урахуванням наведених норм матеріального права, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, належним чином оцінивши письмові докази, показання свідків та пояснення учасників справи, дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність ОСОБА_1 факту проживання однією сім`єю із ОСОБА_2 протягом п`яти років на момент відкриття спадщини, визнавши, що відносини ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не носили характер сімейних, а вказані особи не були пов`язані спільним побутом, веденням спільного господарства, бюджету, наявністю між ними взаємних прав і обов`язків.

Твердження позивача про наявність підстав для застосування статті 1264 ЦК України - проживання однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини колегія суддів відхиляє, оскільки надання допомоги ОСОБА_2 , яка була одинокою особою похилого віку та за станом здоров`я потребувала постійного стороннього догляду, не є безумовним підтвердженням факту проживання позивача із ОСОБА_1 однією сім`єю і їх пов`язаність спільним побутом.

Посилання представника позивача в судовому засіданні апеляційного суду на те, що належним відповідачем по справі є сторона спадкового договору ОСОБА_3 не є підставою для скасування законного та обґрунтованого рішення, оскільки саме позивачем, при зверненні до суду з даним позовом, було визначено коло учасників справи в тому числі і відповідача.

Таким чином доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, які ґрунтуються на встановлених у справі фактичних обставинах, яким у мотивувальній частині оскаржуваного рішення надана правильна правова оцінка, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16-ц (провадження №14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою суду. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України.

У зв`язку з вищевикладеним, колегія суддів не приймає доводи апеляційної скарги позивача, оскільки останні не впливають на правильність висновків суду першої інстанції.

Вищевикладене свідчить про те, що апеляційна скарга є необґрунтованою, а тому не підлягає задоволенню.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року; SERYVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909|04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд вважає, що підстав для скасування рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області 09 квітня 2024 року немає.

Відповідно до частин 1, 13 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на висновок про залишення апеляційної скарги без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат немає.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Іванченка Романа Петровича на рішення Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 09 квітня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Кам`янської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Приватний нотаріус Кам`янського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Прожуган Марія Анатоліївна, про встановлення факту постійного проживання та визнання права власності на квартиру в порядку спадкування за законом - залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 09 квітня 2024 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий О.В. Агєєв

Судді: А.В. Гапонов

Г.В. Новікова

Повне судове рішення складено 19.03.2025 року

Головуючий суддя О.В. Агєєв