Провадження № 2/756/295/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 лютого 2025 року Оболонський районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді - Шевчука А.В.,

секретаря - Міщенка О.В.

за участі: представника позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання недійсним договору дарування,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2021 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання недійсним договору від 16.08.2019 року укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про дарування частини житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Крім того, просила скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №48273637 від 16.08.2019 року державного реєстратора приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Малаховської І.В. щодо державної реєстрації права власності ОСОБА_5 на частини житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову вказувала, що у 2009-2011 роках ОСОБА_6 , яка була матір?ю позивача ОСОБА_3 , за договорами позики надано ОСОБА_4 (на той час ОСОБА_7 ) грошові кошти загальною сумою 38 300 доларів США. Зазначена сума позики відповідачем не повернута матері позивача.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 померла. Позивач вказує, що вона є єдиним спадкоємцем першої черги після померлої і згідно ст. 2016, 2018 ЦК України прийняла всі права та обов`язки, які належати її матері, в тому числі право вимоги на повернення боргу.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 03.12.2020 року у справі №756/3057/20 з ОСОБА_4 на користь позивача стягнуто заборгованість у розмірі 1 172 534 грн. за вищевказаними договорами позики.

На виконання вищезазначеного судового рішення 27.07.2021 року приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Ліліцьким Р.В. відкрито виконавче провадження НОМЕР_4 з виконання виконавчого листа №756/3057/20, виданого 21.07.2021 року Оболонським районним судом м. Києва.

Під час здійснення виконавчих дій у вказаному виконавчому провадженні було встановлено, що у боржника ОСОБА_4 відсутнє будь-яке майно.

Позивач зазначає, що з матеріалів виконавчого провадження вбачається, що ОСОБА_4 з 1997 року була власником частини житлового будинку загальною площею 145,3 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 , при цьому 16.08.2019 року подарувала частину вказаного будинку за договором дарування №982 своєму сину ОСОБА_5 .

Позивач вважає, що ОСОБА_4 маючи боргові зобов`язання перед ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , ще до отримання спадщини позивачем 16.08.2019 р. здійснила безоплатне відчуження єдиного належного їй майна шляхом дарування своєму сину виключно з метою ухилення від виконання зобов`язань за договорами із спадкодавцем ОСОБА_3 , а тому вказаний договір має усі ознаки фіктивного і має бути визнаний судом недійсним.

У судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги, з підстав викладених у позовній заяві, при цьому зазначила, що зобов`язання у ОСОБА_4 виникли перед ОСОБА_9 за борговими розписками до відчуження єдиного належного їй майна, а тому даному правочину притаманні усі ознаки фраудаторного.

Представник відповідачів в судовому засіданні заперечував проти позову, вказуючи про те, що про повернення боргу ОСОБА_4 дізналася лише 24.04.2020 року після отримання позову ОСОБА_3 , оскільки за життя ОСОБА_6 не зверталася до відповідача з вимогами про повернення грошей, а тому ОСОБА_4 вважала, що виконала свої зобов`язання. Причиною укладення договору дарування не був намір ОСОБА_4 уникнути звернення стягнення на майно, а її важка хвороба і бажання встигнути за своє життя забезпечити майнові інтереси свого молодшого сина та, одночасно зробити йому весільний подарунок.

Вислухавши представників сторін, вивчивши матеріали справи та дослідивши наявні у ній письмові докази, судом встановлено наступне.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 03.12.2020 року, яке набрало законної сили, стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 , заборгованість в розмірі 1172 534,00 гривень та судовий збір в розмірі 10 510,00гривень.

Зі змісту рішення Оболонського районного осуду м. Києва від 03.12.2020 року та ухвал про виправлення описок у вказаному рішенні суду вбачається, що 21.07.2009 року між ОСОБА_6 , яка є матір`ю позивача та відповідачем ОСОБА_4 було укладено договір позики, відповідно до умов якого позикодавець передав позичальнику грошові кошти в розмірі 5 000,00доларів США, строком до 21.01.2010 року, під 5% щомісячно, які зобов`язана сплачувати 21 числа кожного місяця.

21.04.2010 року між ОСОБА_6 , яка є матір`ю позивача та відповідачем ОСОБА_4 було фактично укладено договір позики, відповідно до умов якого позикодавець передав позичальнику грошові кошти в розмірі 13 300,00 доларів США, строком до першої вимоги позивача.

23.06.2011 року між ОСОБА_6 , яка є матір`ю позивача та відповідачем ОСОБА_4 було фактично укладено договір позики, відповідно до умов якого позикодавець передав позичальнику грошові кошти в розмірі 20 000,00доларів США, строком до першої вимоги позивача під 3% щомісячно.

При цьому, вищевказаним рішенням суду встановлено, що ОСОБА_4 не виконала взяті на себе зобов`язання та станом на 03.03.2020 року грошові кошти не повернула, а підставою відмови у задоволенні позову в частині вимог про стягнення заборгованості за розпискою від 21.07.2009 року було застосування судом наслідків пропуску строків позовної давності за заявою представника відповідача.

У відповідності до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, факт існування зобов`язань у ОСОБА_4 перед ОСОБА_6 та, відповідно, спадкоємицею ОСОБА_3 встановлено судовим рішенням Оболонського районного суду м. Києва по справі №756/3057/20, а тому дані обставини доказуванню не підлягають.

27.07.2021 року приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Ліліцьким Р.В. відкрито виконавче провадження НОМЕР_4 з виконання виконавчого листа №756/3057/20, виданого 21.07.2021 року Оболонським районним судом м. Києва на виконання вищезазначеного судового рішення.

Згідно договору дарування квартири від 16.08.2019 року №982, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Малаховською I.В., ОСОБА_4 подарувала своєму сину ОСОБА_5 частину будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що також підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

При цьому, в судовому засіданні не заперечувався факт родинних стосунків ОСОБА_4 і ОСОБА_5 та підтверджено, що у ОСОБА_4 відсутнє будь-яке інше нерухоме майно.

Згідно зі статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. В силу частин першої - третьої, частини п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

За частиною третьою статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Виділяються наступні критерії визначення заінтересованості позивача в оспорюваному договорі: 1) права і законні інтереси заінтересованої особи безпосередньо порушені договором; 2) у результаті визнання договору недійсним майнові інтереси заінтересованої особи будуть відновлені; 3) заінтересована особа отримує що-небудь у результаті проведення реституції (права, майно).

Виходячи з наведених норм, при розгляді позову про визнання недійсним оспорюваного правочину, судом повинно вирішуватися питання про спростування презумпції правомірності правочину та має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначитися, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає порушення.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому, необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Згідно з частиною першою статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (частина перша статті 722 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно з частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Цивільно-правовий договір (у тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (у тому числі, вироку).

Договори, направлені на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України) є недійсними.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), постанові Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17 (провадження № 61-2761св19) зроблено висновки про те, що «Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним».

У постанові Верховний Суд від 19 травня 2021 року у справі № 693/624/19 (провадження № 61-6420св21) вказано, що «Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи/осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).

Договір як приватно-правова категорія є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір.

Приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення договору дарування) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили».

У постанові Верховного Суду від 14 січня 2020 року у справі №489/5148/18 (провадження № 61-20593св19) суд касаційної інстанції вказав, що «Правочин, учинений боржником у період настання в нього зобов`язання щодо погашення заборгованості перед кредитором, унаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (правочину, вчиненого боржником на шкоду кредитору). При цьому та обставина, що правочин з третьою особою якому боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства».

Фраудаторні правочини у цивілістичній доктрині - це правочини, які вчиняються сторонами з порушенням принципів доброчесності та з метою приховування боржником своїх активів від звернення на них стягнення окремими кредиторами за зобов`язаннями боржника, завдаючи тим самим шкоди цьому кредитору.

У ЦК України немає окремого визначення фраудаторних правочинів, їх ідентифікація досягається через застосування принципів (загальних засад) цивільного законодавства та меж здійснення цивільних прав. Спільною ознакою таких правочинів є вчинення сторонами дій з виведення майна боржника на третіх осіб з метою унеможливлення виконання боржником своїх зобов`язань перед кредиторами та з порушенням принципу добросовісності поведінки сторони у цивільних правовідносинах.

Добросовісність є однією з основоположних засад цивільного законодавства та імперативним принципом щодо дій усіх учасників цивільних правовідносин (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Добросовісність - це відповідність дій учасників цивільних правовідносин певному стандарту поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю, повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, що відповідатиме зазначеним критеріям та уявленням про честь і совість.

У постановах Верховного Суду від 07 грудня 2018 року у справі № 910/7547/17, від 28 листопада 2019 року у справі № 910/8357/18, від 03 березня 2020 року у справі № 904/7905/16, від 26 травня 2020 року у справі № 922/3796/16 від 17 вересня 2020 року у справі № 904/4262/17 вказано, що «З конструкції частини третьої статті 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом».

Судом встановлено, що ОСОБА_3 хоч і звернулася до суду з позовом про стягнення заборгованості з ОСОБА_4 лише у березні 2020 року, однак за зобов`язаннями, які виникли у останньої з липня 2009 року та не були виконані станом на 03.03.2020 року.

При цьому, ОСОБА_4 не маючи будь-якого іншого нерухомого майна відчужила належну їй на праві власності частину житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 за безвідплатним договором (договором дарування) своєму сину ОСОБА_5 , будучи при цьому достовірно обізнаною про прострочення виконання зобов`язань за договорами позики перед ОСОБА_6 .

З огляду на зазначене, суд вважає, що така поведінка боржника є недобросовісною та свідчить про зловживання правом, оскільки направлена на приховування цього майна від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, що в свою чергу шкодить інтересам кредитора.

Будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину.

Суд звертає увагу, що боржник не є абсолютно вільним у обранні варіантів власної поведінки, його дії не повинні призводити до такого стану, у якому він штучно ставатиме неплатоспроможним перед своїми кредиторами.

В обранні варіанта добросовісної поведінки боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також, поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Тому усі боржники мають добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення прав та правомірних інтересів кредитора.

Приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення договору дарування) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди), дарувальник, який відчужує майно на підставі безоплатного договору на користь своїх близьких родичів, маючи невиконані грошові зобов`язання перед позивачем-кредитором, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора.

Враховуючи вищенаведене, беручи до уваги те, що відчуження ОСОБА_4 належної їй частини будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 за спірним договором дарування виключає її платоспроможність як кредитора та тягне неможливість звернення стягнення на майно боржника, суд приходить до висновку про фраудаторність оспорюваного договору дарування, тобто такого, що вчинений на шкоду кредитору.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При цьому, відповідачами не надано будь-яких належних доказів на спростування вимоги позивача.

Беручи до уваги такі чинники, як справедливість і розумність в рамках застосування принципу верховенства права, повно та всебічно дослідивши обставини справи, оцінивши зібрані докази кожен окремо та у їх сукупності, на підставі вказаних норм закону суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, а саме визнання недійсним договору дарування 1/2 частини житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 16.08.2019 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Малаховською І.В.

Суд вважає за потрібне відмовити позивачу у задоволені вимог про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №48273637 від 16.08.2019 року, оскільки визнання недійсним договору дарування 1/2 частини житлового будинку №982 від 18.08.2019 року, є самостійною підставою для скасування державної реєстрації прав та їх обтяжень №48273637 від 16.08.2019 року.

Відповідно до ст. 133, 141 ЦПК України, суд уважає необхідним стягнути на користь позивача з кожного з відповідачів судовий збір.

На підставі вищенаведеного та керуючись ст.ст. 2, 4, 6-13, 19, 82, 89, 133, 137, 141, 158, 258, 259, 263-265, 268, 272, 273, 352, 354 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в:

Позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання недійсним договору дарування - задовольнити частково.

Визнати недійсним договір дарування 1/2 частини житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 16 серпня 2019 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Малаховською Іриною Валентинівною.

Стягнути з ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса проживання: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ) частину сплаченого судового збору у розмірі 454 (чотириста п`ятдесят чотири) гривні 00 копійок та частину витрат на правову допомогу у розмірі 5 000 (п`ять тисяч) гривень 00 копійок.

Стягнути з ОСОБА_5 (РНОКПП НОМЕР_3 , адреса проживання: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ) частину сплаченого судового збору у розмірі 454 (чотириста п`ятдесят чотири) гривні 00 копійок та частину витрат на правову допомогу у розмірі 5 000 (п`ять тисяч) гривень 00 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено 24.03.2025 року.

Суддя А.В. Шевчук