Провадження № 2/686/136/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.03.2025 м. Хмельницький

Хмельницький міськрайонний суд

в складі: головуючого судді Стефанишина С.Л.

при секретарі Дмітрієвій Д.В., за участю: позивача та представника ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у м. Хмельницькому справу за позовом ОСОБА_2 до Виконавчого комітету Хмельницької міської ради, третя особа: Служба у справах дітей Хмельницької міської ради про повернення дитини матері,

ВСТАНОВИВ:

1. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача

08.11.2024 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Виконавчого комітету Хмельницької міської ради, третя особа: Служба у справах дітей Хмельницької міської ради про повернення дитини матері посилаючись на те, що у неї після пологів незаконно відібрали дитину, помістивши її в подальшому у будинок дитини.

Зважаючи на вище викладене просить суд скасувати рішення виконавчого комітету Хмельницької міської ради №1463 від 26.09.2024 року «Про надання статусу дитини, позбавленої батьківського піклування, малолітньому ОСОБА_3 » та повернути їй на виховання малолітнього сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В судове засідання позивач та представник з`явилися, підтримали позовні вимоги, надали суду пояснення, що відповідають змісту позовних вимог.

Відповідач у судове засідання представника не направив проте, до суду направив клопотання про розгляд справи без участі представника, у відзиві заперечив проти позовних вимог.

Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

2. Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі

Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду від 13.11.2024 року відкрито провадження, справу призначено у підготовче засідання у загальному проваджені.

Ухвалою суду 05.12.2024 року закінчено підготовче засідання та справу призначено до судового розгляду на 15.01.2025 року.

12.03.2025 року ухвалено рішення по справі.

3. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин

Встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 в КНП «Хмельницька обласна лікарня» ОСОБА_4 народила сина ОСОБА_3 , згідно даних довідки, завіреної лікарем ОСОБА_5 та завідуючим відділенням Королюк Н.П.

Факт народження дитини підтверджується даними медичного свідоцтва про народження №132 від 28.08.2024 року КНП «Хмельницька обласна лікарня», довідки з пологового будинку, обмінною картою пологового будинку та свідоцтвом про народження НОМЕР_1 , виданого відділом реєстрації актів цивільного стану у місті Хмельницькому Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції, актовий запис №1472.

Згідно даних листа КНП «Хмельницька обласна лікарня» №01-08/87 від 08.01.2025 року підтверджується, що ОСОБА_2 з письмовою заявою до керівництва лікарні про відмову від дитини, не зверталася та 25.08.2024 року після консультації та огляду лікарем психіатром та значним порушенням психоемоційного стану породіллі, який унеможливлював догляд за новонародженим, працівниками КНП «Хмельницька обласна лікарня» позивача було переведено до спеціалізованого медичного закладу КНП «Хмельницький обласний заклад з надання психіатричної допомоги Хмельницької обласної ради.

Рішенням Ярмолинецького районного суду від 28.08.2024 року по справі №689/1900/24 ОСОБА_2 госпіталізували до вище зазначеного закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку на один місяць.

Рішенням виконавчого комітету Хмельницької міської ради №1378 від 12.09.2024 року вирішено зареєструвати у відділі державної реєстрації актів цивільного стану у м. хмельницькому Центрального міжрайонного управління Міністерства юстиції м. Київ народження дитини ІНФОРМАЦІЯ_3 вказавши прізвище ОСОБА_6 , ім`я ОСОБА_7 , по батькові ОСОБА_8 , записавши батьками: мати ОСОБА_4 , батьком ОСОБА_9 . Зазначене рішення прийняте на підставі лікарського свідоцтва про народження№132 від 28.08.2024 року, акту закладу охорони здоров`я та органу внутрішніх справ України про дитину, покинуту в пологовому будинку, іншому закладі охорони здоров я від 04.09.2024 року.

Рішенням виконавчого комітету Хмельницької міської ради №1463 від 26.09.2024 року малолітньому Арсенію надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування та зараховано останнього у комунальне некомерційне підприємство «Хмельницький обласний спеціалізований будинок дитини, терміном на 6 (шість) місяців.

Даними листа КНП «Обласний медичного спеціалізованого центру» Житомирської обласної ради №1215 від 05.03.2025 року підтверджується, що ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4 ,перебувала на стаціонарному лікуванні з 30.08.2024 року по 23.09.2024 року. Дані щодо визнання зазначеної громадянки обмежено дієздатною, чи недієздатною, відсутні. На час огляду 03.03.2025 року стан пацієнтки задовільний. Розлади психіки, що позбавляють її можливості правильно оцінювати свій стан, оточуючу дійсність і поведінку відсутні.

З даних інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно від 27.09.2016 року судом вбачається, що позивачу на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 , де остання проживає згідно даних витягу з реєстру територіальної громади від 08.01.2024 року.

Довідкою №000000000 від 19.02.2025 року виданої КП «Інспекція з благоустрою м. Житомира» Житомирської міської ради підтверджується, що позивач працює у інспекції на посаді робітника з благоустрою та отримує щомісячний дохід.

4. Мотивована оцінка аргументів сторін, порушення прав

На думку суду відібрання дитини це захід, який передбачає втручання у сімейне життя. Порушення права на повагу до сімейного життя внаслідок відібрання дитини може мати місце у ситуаціях, коли воно здійснюється не згідно із законом, не переслідує легітимної мети та є непропорційним. Зважаючи на закріплення в національному законодавстві підстав та порядку відібрання дитини, можна стверджувати про те, що відібрання дитини здійснюється згідно з законом. Порушення може мати місце у ситуаціях, коли обставини конкретної ситуації свідчать про те, що відібрання дитини не було необхідним або можна було обрати менш обтяжливий захід втручання у сімейне життя. Крім того, спосіб реалізації рішення про відібрання дитини, який супроводжується серйозними обмеженнями у можливостях батьків та дітей спілкуватися може бути визнано порушенням. Невиправдані відмови повернути дитину або затягування із вирішенням цього питання, наслідком яких має безпідставне розлучення батьків та дітей, мають ознаки порушення права на повагу до сімейного життя.

Ст. 32 Конституції України передбачає, що ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Ч. 3 ст. 7 Сімейного кодексу України (надалі СК України) встановлено, що сімейні відносини регулюються лише у тій частині, у якій це є допустимим і можливим з точки зору інтересів їх учасників та інтересів суспільства.

Батьки мають право самостійно визначати питання виховання дитини та здійснювати сімейне життя на власний розсуд, за умови що такі дії не шкодять дитині.

Основні обов`язки батьків щодо дитини перелічені у ст. 150 СК України: вони стосуються піклування про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Також вони мають забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Під забороною перебувають будь-які види експлуатації батьками свої дитини, фізичні покарання та будь-які інші покарання, що принижують людську гідність дитини, що випливає із обов`язку поважати дитину.

Неспроможність батьків забезпечити належне виконання своїх обов`язків щодо дитини та забезпечити належне ставлення може бути підставою для застосування передбачених національним законом заходів впливу.

Національні органи користуються доволі широкими можливостями розсуду у сфері, що стосуються вибору заходів для захисту прав дітей. Форми втручання держави залежать від конкретних обставин, що передбачає застосування індивідуального підходу та обрання найменш обтяжливого заходу у конкретно визначеній ситуації.

Вимогами ст. 170 СК України визначено підстави та порядок відібрання дитини від батьків.

Відібрання дитини без позбавлення батьківських прав може відбутися у випадках, передбаченими пунктами 2-5 ч. 1 ст. 164 СК України: батьки ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; жорстоко поводяться з дитиною; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва.

Відібрання дитини без позбавлення батьківських прав здійснюється також в інших випадках, коли залишення дитини у батьків є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. ВС у справі № 308/12188/18 від 03.05.2022 р. зазначив, що інші випадки, коли дитина може бути відібрана від батьків, охоплюють ситуації, коли залишення дитини у батьків є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. Така небезпека може випливати не лише з поведінки батьків, а й з їх особистих негативних звичок.

Доволі загальне визначення випадків відібрання дитини без позбавлення батьківських прав пов`язано із специфікою сфери сімейного життя та відповідно неможливістю повної деталізації кожного випадку та зумовлено тим, що у кожній окремій ситуації національні органи повинні зважувати наявні ризики та обставини для прийняття відповідного рішення, що відповідатиме найкращим інтересам дитини.

Ч. 1 ст. 170 СК України передбачає, що відібрання дитини здійснюється на підставі рішення суду. У випадках звернення до суду із позовною заявою про відібрання дитини без позбавлення батьківських прав орган опіки та піклування попередньо встановлює підстави, що потребують застосування цієї форми втручання у сімейне життя. Роль національних судів полягає у забезпеченні гарантій для батьків від недопущення свавільного втручання у сімейне життя.

При наявності безпосередньої загрози для життя або здоров`я дитини, на підставі рішення органу опіки та піклування або прокурора, провадиться негайне відібрання дитини. Це є окремою формою втручання в сімейне життя, що передбачено ч. 2 ст. 170 СК України.

Специфікою негайного відібрання дитини є його здійснення без рішення суду, що вимагає від уповноважених органів особливої ретельності щодо встановлення небезпеки. Абзац другий ч. 2 ст. 170 СК України передбачає обов`язкове звернення до суду у семиденний строк після постановлення рішення про негайне відібрання дитини із позовною заявою про позбавлення батьківських прав або про відібрання дитини без позбавлення батьків батьківських прав.

Верховний Суд у справі № 461/2084/20 від 12.06.2023 р. наголосив на тому, що відібрання дитини це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини, в зв`язку з чим у кожному випадку треба виявити і оцінити позитивний результат у долі дитини, який має настати.

Аналіз судової практики свідчить про те, що найпоширенішими випадками для відібрання дитини на підставі рішення суду є наступні ситуації:

вчинення фізичного та/або психологічного насильства, інших форм забороненого поводження батьками щодо дитини; встановлення обставин неналежного виконання батьками своїх обов`язків, про що свідчить притягнення батьків до адміністративної відповідальності за ст. 184 Кодексу України про адміністративні правопорушення; наявність кримінального провадження щодо батьків / одного з батьків по факту можливого вчинення неправомірних дій щодо дитини (наприклад, ст. 156 КК України) як обставина, що свідчить про заподіяння дитині шкоди або наявність загрози; наявність у батьків особистих негативних звичок, що демонструються дитині та є такими, що можуть впливати їх моральне виховання; неналежне виконання обов`язків із виховання, у тому числі незабезпечення необхідних побутових умов, неспроможність батьків забезпечити належні умови та виховання в силу їх хвороби або інших обставин, неналежне виконання обов`язків із здобуття повної загальної середньої освіти тощо, що підтверджуються у встановленому порядку; зловживання батьками алкогольними та/або наркотичними засобами тощо.

У будь-якому випадку для відібрання дитини повинні існувати реальні обставини, які свідчитимуть про те, що подальше перебування дитини із батьками буде суперечити їх найкращим інтересам. Зазначені обставини повинні бути підтверджені належними доказами та не можуть ґрунтуватися на домислах та припущеннях.

Судовий розгляд справ про відібрання дитини направлений на з`ясування об`єктивних обставин та покликаний надати батькам та дитині гарантії того, що вони не зазнають свавільного втручання у сімейне життя. У зв`язку із цим, факт звернення органів опіки та піклування не повинен тлумачитися таким, що автоматично свідчить про наявність підстав для відібрання дитини.

Задача суду полягає у тому, щоб визначити, що у конкретній ситуації відповідатиме найкращим інтересам дитини та не допустити розлучення дитини з батьками у ситуаціях, коли це не є необхідним.

Батьки повинні бути максимально залученими у судовий процес для забезпечення можливості надати свої аргументи та пояснення. Заслуховування думки дитини повинно бути забезпечено під час судового провадження, наскільки це дозволяє фізичний та інтелектуальний розвиток дитини. Це узгоджується із принципами, що закріплені в ст. 12 Конвенції ООН про права дитини.

Верховний Суд у справі № 760/29230/18 від 13.12.2023 р. наголосив на тому, що спір стосується вкрай чутливої сфери правовідносин щодо піклування над неповнолітнім, тому неповне з`ясування обставин справи, ненадання відповіді на усі доводи сторін, а тим паче відсутність мотивів відхилення наданих стороною відповідача доказів, є недопустимим порушенням норм процесуального права та суперечить інтересам дитини.

Вимогами пункту 8 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 р. № 866 визначено, що якщо виникла безпосередня загроза життю або здоров`ю дитини, орган опіки та піклування, якому стало відомо про це, приймає рішення про негайне відібрання дитини у батьків або осіб, які їх замінюють.

У даному випадку при розгляді подання служби у справах дітей щодо надання статусу дитини, що позбавлена батьківського піклування малолітнього ОСОБА_3 , не було перевірено того факту, що мати ОСОБА_2 , не покидала дитину в КП «Хмельницька міська дитяча лікарня» Хмельницької міської ради проте, акт закладу охорони здоровя та органу внутрішніх справ України свідчить про зворотнє, що дитину було покинуто матір`ю у пологовому будинку, що також не знайшло підтвердження у судовому засідані та спростовується показаннями позивача у судовому засіданні.

Крім цього, суд вважає, що службою у справах дітей виконавчого комітету Хмельницької міської ради порушено вимоги пунктів 11, 21, 24, 31 вище зазначеного порядку.

У даному випадку рішення щодо відібрання дитини ні органом опіки та піклування, ні судом не приймалось тому виконавчий комітет не вправі був приймати рішення про надання дитині статусу позбавленого батьківського піклування та зараховувати малолітнього до спеціалізованого будинку дитини, не встановивши коло родичів останньої.

Крім цього, поза увагою виконавчого комітету та служби у справах дійтей було залишено той факт, що мати дитини після пологів 25.08.2024 року після консультації та огляду лікарем психіатром та значним порушенням психоемоційного стану породіллі, який унеможливлював догляд за новонародженим, працівниками КНП «Хмельницька обласна лікарня» позивача було переведено до спеціалізованого медичного закладу КНП «Хмельницький обласний заклад з надання психіатричної допомоги Хмельницької обласної ради та рішенням Ярмолинецького районного суду від 28.08.2024 року госпіталізували до вище зазначеного закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку на один місяць.

Для прийняття рішення про негайне відібрання дитини у батьків або осіб, які їх замінюють, служба у справах дітей негайно після отримання повідомлення про безпосередню загрозу життю або здоров`ю дитини разом з уповноваженим підрозділом органів Національної поліції, фахівцем із соціальної роботи, представниками закладу охорони здоров`я проводить оцінку рівня безпеки дитини, чого не було проведено у даному випадку. До проведення оцінки рівня безпеки дитини можуть бути додатково залучені представники інших органів державної влади та місцевого самоврядування, у межах своїх повноважень.

У разі виявлення (підтвердження) за результатами оцінки рівня безпеки дитини фактів безпосередньої загрози її життю або здоров`ю та потреби у вжитті невідкладних заходів до забезпечення її безпеки дитина може бути невідкладно направлена до закладів охорони здоров`я для обстеження стану її здоров`я, надання необхідної медичної допомоги в стаціонарних умовах та документування фактів жорстокого поводження з нею або тимчасово влаштована у відповідний навчально-виховний заклад.

Після вжиття невідкладних заходів до забезпечення безпеки дитини служба у справах дітей в той же день подає районній, районній у містах Києві та Севастополі державній адміністрації, виконавчому органу міської, районної у місті (в разі утворення) ради, сільській, селищній раді об`єднаної територіальної громади клопотання про невідкладне відібрання дитини у батьків або осіб, які їх замінюють. Після надходження клопотання уповноважена особа районної, районної у містах Києві та Севастополі державної адміністрації, виконавчого органу міської, районної у місті (у разі утворення) ради, сільської, селищної ради об`єднаної територіальної громади протягом одного дня розглядає порушене питання та приймає відповідне рішення.

Про відібрання дитини у батьків або осіб, які їх замінюють, орган опіки та піклування того ж дня письмово інформує органи прокуратури за місцем проживання дитини та у семиденний строк після прийняття рішення про відібрання дитини звертається до суду з позовом про позбавлення батьків чи одного з них батьківських прав або ж з позовом про відібрання дитини у матері, батька без позбавлення батьківських прав.

Суд приходить до висновку, що дійсно має місце порушення прав позивача рішенням виконавчого комітету Хмельницької міської ради №1463 від 26.09.2024 року щодо надання малолітньому Арсенію статусу дитини, позбавленої батьківського піклування та його зарахуванням до комунального некомерційного підприємства «Хмельницький обласний спеціалізований будинок дитини, терміном на 6 (шість) місяців.

Судом не береться до уваги твердження представника відповідача, що були вагомі підстави для відібрання малолітньої дитини після пологів без мотивованого рішення суду та наявності аргументованих підстав вважати, що позивач покинула дитину в пологовому будинку.

Суд вважає, що зазначене вище рішення виконавчого комітету порушує інтереси малолітньої дитини та не відповідає її інтересам.

Аналіз наведених норм права, встановлені судом обставини справи дають підстави суду дійти висновку, що обраний позивачем спосіб захисту відповідає змісту порушеного права та буде ефективним інструментом для його відновлення.

Таким чином, враховуючи вище зазначене суд приходить до висновку, що достатньо підстав для задоволення позову та слід скасувати рішення виконавчого комітету Хмельницької міської ради №1463 від 26.09.2024 року «Про надання статусу дитини, позбавленої батьківського піклування, малолітньому ОСОБА_3 » та повернути ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_5 , що зареєстрована за адресою АДРЕСА_2 на виховання малолітнього сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

5. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

За змістом положень частин сьомої, восьмої статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Піклування про дітей, як вразливих осіб, визнається на міжнародному рівні важливим завданням для кожної держави. Взяті державами зобов`язання, що випливають зі змісту міжнародних договорів, свідчать про наявність стандартів захисту дітей, забезпечення яких повинно покладатися на національні органи.

Ч. 2 ст. 2 Конвенції ООН про права дитини передбачає, що держави-учасниці вживають всіх необхідних заходів для забезпечення захисту дитини від усіх форм дискримінації або покарання на підставі статусу, діяльності, висловлюваних поглядів чи переконань дитини, батьків дитини, законних опікунів чи інших членів сім`ї.

Ч. 2 ст. 3 Конвенції передбачає, що держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Ефективний захист та піклування про дітей на національному рівні передбачає наявність належної законодавчої бази та системи органів, на які будуть покладені відповідні завдання. Роль національних судів повинна полягати у перевірці того, чи не відбувається втручання в сімейне життя з метою захисту дітей незаконно або з використанням методів, що є непропорційними у конкретній ситуації.

Ч. 1, ч. 2 ст. 9 Конвенції ООН про права дитини передбачають, що Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору.

Право на повагу до сімейного життя гарантовано згідно з ст. 8 ЄКПЛ, що передбачає захист, перш за все, від свавільного втручання у сімейне життя з боку держави.

Втручання у сімейне життя може мати місце виключно у випадках, передбачених ч. 2 ст. 8 ЄКПЛ. Саме чітке дотримання цих вимог наявність легітимної мети, втручання згідно з законом та його необхідність у демократичному суспільстві (пропорційність) виправдовує застосування заходів та відмежовує від ситуацій, коли має місце порушення ст. 8.

Кожен випадок, у якому сімейне життя зазнає втручання з боку держави, повинен бути проаналізований за відповідним алгоритмом. Це обов`язок в першу чергу національних органів. Мета захист прав дітей не може виправдати будь-яке втручання, що здійснюється не на підставі закону та/або не є пропорційним.

Згідно з ч.ч. 2, 8, 9, 10 ст. 7 Сімейного кодексу України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно достатті 8 Закону України «Про охорону дитинства» № 402-III від 26.04.2021 кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Частиною 1ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Згідно з ч. 1ст. 14 Закону України «Про охорону дитинства» діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили.

Відповідно до ст.ст. 18, 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У п. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно з п. 3 ст. 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997.

Відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання.

Так, рішенням у справі «М.С. проти України» від 11.07.2017 (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін.

Також у справі «М.С. проти України» у рішенні від 11.07.2017 (заява № 2091/13) та у рішенні «Мамчур проти України» (№ 10383/09) ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним.

На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини, залежно від їх характеру та серйозності, можуть перевищувати інтереси батьків.

У рішенні ЄСПЛ від 07.12.2006 (№ 31111/04) у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага й, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Отже, положення про право батьків і дітей бути поряд один з одним не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, при розгляді справи суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини.

Відповідно до ч. 1. ст. 151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини.

За ч. 1 ст. 170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам за їх бажанням або органові опіки та піклування. Під час ухвалення рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення їх батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу.

Згідно з ч. 3 ст. 170 СК України якщо відпадуть причини, які перешкоджали належному вихованню дитини її батьками, суд за заявою батьків може постановити рішення про повернення їм дитини.

Відповідно до наведеного правила для вирішення питання про повернення дитини батькам необхідно довести, що причини, які стали підставою для відібрання дитини відпали.

Водночас, під час вирішення питання про повернення дитини на підставі наведеної статті судам необхідно перевіряти доводи сторін щодо наявності інших підстав, передбачених статтею 170 СК України, для відібрання дитини, які можуть свідчити про існування перешкод для повернення дитини її батькам (одному з батьків). У протилежному випадку створюватимуться умови для безпідставної передачі дитини її батькам та наступного вирішення питання про повторне її відібрання, що порушуватиме справедливу рівновагу між інтересами батьків та дітей.

Будь-які відомості щодо наявності (в тому числі інших) підстав, передбачених статтею 170 СК України для відібрання дитини, які можуть свідчити про існування перешкод для повернення дитини позивачеві, в матеріалах справи відсутні.

Частиною 1 ст.76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з п. 5 ч. 1ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про відібрання дітей і повернення їх тому, з ким вони проживали.

Таким чином, суд вважає за необхідне допустити негайне виконання цього рішення в частині повернення дитини на вихованні матері.

6. Судові витрати

Оскільки позивач є інвалідом другої групи та при зверненні з позовом до суду, звільнений від сплати судового збору та останнім заявлено дві вимоги, суд вважає, що слід стягнути з відповідача на користь держави, пропорційно до задоволених позовних вимог судовий збір у розмірі 2422 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 2, 5, 7, 10, 12, 13, 17, 18, 81, 141, п. 2 ч. 1, ч. 3 ст. 258, ч. 1 ст. 259, ч. 6, 8 ст. 259, ст. ст. 263 267, ч. 6, 7 ст. 268, ч. 1, 2 ст. 273, ч. 1 ст. 352, ст. 354, 430 ЦПК України, суд -

ухвалив:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до Виконавчого комітету Хмельницької міської ради, третя особа: Служба у справах дітей Хмельницької міської ради про повернення дитини матері задовольнити.

Скасувати рішення виконавчого комітету Хмельницької міської ради №1463 від 26.09.2024 року «Про надання статусу дитини, позбавленої батьківського піклування, малолітньому ОСОБА_3 »

Повернути ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_5 , що зареєстрована за адресою АДРЕСА_2 на виховання малолітнього сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , що знаходиться у КНП "Хмельницький спеціалізований будинок дитини".

Допустити негайне виконання цього рішення в частині повернення дитини на вихованні матері.

Стягнути з Виконавчого комітету Хмельницької міської ради на користь держави судовий збір у розмірі 2422 грн.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Хмельницького апеляційного суду протягом тридцяти днів із дня складення рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 21.03.2025 року.

Суддя С. Стефанишин