Номер провадження: 22-ц/813/2596/25
Головуючий у першій інстанції Бондар В.Я.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.03.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Таварткіладзе О.М.,

суддів: Погорєлової С.О., Громіка Р.Д.,

за участю секретаря судового засідання: Чередник К.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 березня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ,яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - відділ забезпечення діяльності органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, про позбавлення батьківських прав, стягнення аліментів, -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2023 року, ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа: відділ забезпечення діяльності органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації ОМР. про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання у розмірі 1/4 частки всіх видів доходів.

В обґрунтування позову зазначила, що ОСОБА_1 є бабусею малолітнього ОСОБА_3 . Батьками ОСОБА_4 є ОСОБА_5 та ОСОБА_2 . Фактично з моменту народження дитини вихованням, фізичним та духовним розвитком сина займалася лише мати ОСОБА_6 та бабуся ОСОБА_1 . Батько ОСОБА_4 ОСОБА_2 участь у вихованні та розвитку дитини не брав ніякої. ОСОБА_2 09.02.2010 року надав нотаріально посвідчену заяву згідно якої не визнавав себе батьком ОСОБА_4 та дав згоду на скасування реєстрації актового запису щодо нього як батька дитини. ІНФОРМАЦІЯ_2 померла мати дитини ОСОБА_5 . З моменту смерті матері ОСОБА_4 всіма питаннями виховання та забезпечення дитини займається позивачка. ОСОБА_2 покладених на нього обов`язків як на батька дитини не виконує, про дитину не піклується, не проявляє заінтересованості щодо життя дитини. Бабуся вимушена звернутися до суду, адже після смерті матері ОСОБА_4 , дитини, фактично, залишилася без батьківського піклування. Для встановлення опіки над дитиною, ОСОБА_4 необхідно отримати статус дитини, позбавленої батьківського піклування. ОСОБА_1 має право на подання даного позову, оскільки малолітній ОСОБА_3 проживає в сім`ї ОСОБА_1 .

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 20 березня 2024 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Відділ забезпечення діяльності органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, про позбавлення батьківських прав - залишено без задоволення

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу.

Постановою Одеського апеляційного суду від 04 липня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 березня 2024 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 25 вересня 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Томашевський Роман Миколайович, задоволено частково. Постанову Одеського апеляційного суду від 04 липня 2024 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Будучи в розумінні ст. ст. 128, 130 ЦПК України належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання, призначене на 11.03.2025 року на 15:30 год. учасники справи не з`явилися.

Від адвоката Томашевського Р.М., який приймав участь у розгляді цієї справи в якості представника позивача ОСОБА_1 , надійшло клопотання про закриття провадження у справі у зв`язку зі смертю позивача ОСОБА_1 , оскільки спірні правовідносини про позбавлення батьківських прав відносно неповнолітньої дитини не допускають правонаступництва. До клопотання додана копія свідоцтва про смерть ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_1 1930 року народження у віці 94 років.

Відповідач ОСОБА_2 та представник третьої особи - відділу забезпечення діяльності органу опіки та піклування Приморської р-н адміністрації ОМР про причини не явки суду не повідомили, належної ініціативи взяти участь у розгляді справи в режимі відеоконференції не виявили та заяв про відкладення судового засідання не подавали.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Оскільки явка учасників справи до апеляційного суду не є обов`язковою, поважність причин не участі в судовому засіданні 11.03.2025 року учасників справи судом апеляційної інстанції не встановлена, а наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, спір підлягає вирішенню по суті, оскільки основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Тому розгляд апеляційним судом справи у відсутності учасників справи, які відсутні у судовому засіданні при таких обставинах не є порушенням їхніх прав щодо забезпечення участі у судовому засіданні і доступі до правосуддя. Схожі за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду у справі Верховного Суду у справі № 361/8331/18.

Крім того, слід звернути увагу, що справа перебуває на розгляді в судах липня 2023 року, а в апеляційному суді з квітня 2024 року, тобто з перевищенням строків передбачених ст.ст. 210, 371 ЦПК України.

Враховуючи наведені обставини, колегія суддів не вбачає підстав для відкладення судового засідання.

За таких обставин, колегія суддів не знаходить підстав для відкладення розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наведених у цій постанові підстав.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відмовляючи у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - відділ забезпечення діяльності органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, про позбавлення батьківських прав, суд першої інстанції виходив з того, що підстави для позбавлення відповідача батьківських прав відсутні, позивач не набула у встановленому законом порядку статусу опікуна неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який із серпня 2012 року проживає та навчається в Одеському приватному закладі освіти «Тіква-Ор Самеах» і перебуває на повному утриманні цього закладу (на час розгляду справи неповнолітній ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 навчається за кордоном), а тому відсутні правові підстави для стягнення аліментів на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Колегія суддів з таким висновком суду першої інстанції у повній мірі погодитися не може.

Судом встановлено, з матеріалів справи вбачається, що:

- ІНФОРМАЦІЯ_4 у батьків ОСОБА_2 та ОСОБА_5 народився син ОСОБА_3 , про що свідчить свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 (а.с.8) свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 видане повторно 18.03.2022 року (т. 1 а.с. 91);

- шлюб, укладений 30.09.2008 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 було розірвано рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 07.10.2010 року в справі №2-12614/10, про що свідчить лист Малиновського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі ПМУМЮ (м. Одеса) та копія такого рішення (т. 1 а.с. 13, 84);

- ОСОБА_2 09.02.2010 року склав нотаріально посвідчену заяву про те, що він не визнає себе батьком ОСОБА_3 та дає згоду на скасування реєстрації актового запису щодо нього як батька дитини. Заява зареєстрована в реєстрі за №345 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Осінцевою В.М. (т. 1 а.с. 14);

- ОСОБА_2 26.08.2011 року зареєстрував шлюб з ОСОБА_7 , яка в результаті шлюбу змінила прізвище на ОСОБА_8 , що вбачається з свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 (т. 1 а.с. 85);

- ІНФОРМАЦІЯ_5 у ОСОБА_2 від другого шлюбу з ОСОБА_9 народилася донька ОСОБА_10 , про що свідчить свідоцтво про народження серії НОМЕР_4 (т. 1 а.с. 86);

- 28.05.2015 року ОСОБА_5 звернулася до ОЧУВК «Ох Самеах» з заявою про зарахування сина ОСОБА_3 в пансіон школи. В заяві зазначила замість відомостей про батька відомості про бабусю ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 15);

- згідно з листом Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у м. Одесі від 02.08.2023 року, згідно якого ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_5 (т. 1 а.с.56);

- ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_6 у віці 35 років, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_5 (т. 1 а.с. 21);

- ОСОБА_3 навчається у 8-Б класі Одеського приватного закладу освіти «Тіква - Ор Самеах» про що свідчить довідка директора школи Лілія Калінчук від 21.03.2023 року (т. 1 а.с. 16);

- згідно з листом Управління превентивної діяльності Головного управління Національної поліції в Одеській області від 20.07.2022 року ОСОБА_2 звертався до відділу щодо пошуку сина ОСОБА_3 , звернення зареєстровано 08.07.2022 року (т. 1 а.с. 89).

- у висновку органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 09.10.2023 комісія вирішила вважати доцільним позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітнього ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 51-55).

Свідок ОСОБА_11 вказала, що ОСОБА_3 знаходиться на повному утриманні школи з першого класу та на разі проживає в м. Бухарест. На запитання головуючого щодо участі бабусі у вихованні дитини повідомила, що ОСОБА_1 інколи передає кошти ОСОБА_4 .

Про перебування ОСОБА_3 в пансіонаті ОПЗО «Тіква - Ор Самеах» з серпня 2012 року свідчить довідка лікаря ОСОБА_12 , яка відзначила, що здоров`я хлопчика опікувалася мати, а після смерті матері бабуся. Батько ОСОБА_2 ніколи не опікувався сином (т. 1 а.с. 20).

Довірена особа ОСОБА_4 у декларації про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу вказана ОСОБА_1 , але декларація укладена за три дні до подання позову 07.07.2023 року (т. 1 а.с. 18).

Колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з частиною третьою статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до частини сьомої статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Згідно зі статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.

Відповідно до частин першої-четвертої статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Згідно з частиною першою статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.

Зазначеною нормою визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Звертаючись до суду із позовом, позивач, як на підставу позбавлення батьківських прав батька дитини відносно неповнолітнього ОСОБА_3 2009 року народження, посилалася на те, що він ухиляється від виконання батьківських обов`язків щодо виховання та утримання дитини, зокрема не піклується про фізичний і духовний розвиток сина, не спілкується з ним в обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення, не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, не цікавиться його життям, успіхами у школі та станом здоров`я.

Тобто правовою підставою для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав позивачка визначила пункт 2 частини першої статті 164 СК України.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції встановивши, що в цілому відповідач ОСОБА_2 не здійснював своїх батьківських обов`язків щодо сина ОСОБА_4 з лютого 2010 року, коли склав заяву про те, що не вважає себе його батьком, але з 2022 року вчиняє дії для встановлення зв`язку з ОСОБА_4 , звертався до поліції та до школи у якій навчається хлопець, вважав надані позивачкою докази недостатніми для позбавлення відповідача батьківських прав з підстав, передбачених пунктом 2 частини першої статті 164 СК України.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 180/1954/19, від 13 листопада 2020 року у справі № 760/6835/18, від 09 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17, від 02 листопада 2020 року у справі № 552/2947/19, від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17, від 12 вересня 2023 року у справі № 213/2822/21.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків (постанова Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19).

Система правосуддя прислухається до дітей, серйозно ставиться до їх думок і має гарантувати захист прав дитини.

Дитина, яка внутрішнім законодавством визнається такою, що має достатній рівень розуміння, під час розгляду судовим органом справи, що стосується її, наділяється правами: отримувати всю відповідну інформацію; отримувати консультацію та мати можливість висловлювати свої думки; клопотати про призначення спеціального представника під час розгляду судовим органом справ, бути поінформованою про можливі наслідки реалізації своїх думок та про можливі наслідки будь-якого рішення (статті 3, 4 Європейської конвенції про здійснення прав дітей 1996 року).

Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Разом з тим згода дитини на проживання з одним з батьків не повинна бути абсолютною для суду, якщо така згода не буде відповідати інтересам дитини (стаття 12 Конвенції про права дитини, стаття 171 СК України, стаття 14 Закону України «Про охорону дитинства»).

Думка дитини може бути висловлена у письмових доказах (висновках органів опіки та піклування, спеціалістів тощо); електронних доказах (відео-, аудіоматеріалах); висновках психологічної експертизи; показаннях самої дитини, присутньої в залі судового засідання або з використанням режиму відеоконференції.

Суд враховує висловлену дитиною думку системно, з`ясовуючи належно фактичні обставини справи, досліджуючи та надаючи належну правову оцінку зібраним у справі доказам у їх сукупності, що в результаті сприятиме правильному вирішенню питання місця проживання дитини. Тільки так будуть забезпечені найкращі інтереси дитини, а не інтереси та бажання батьків, які вони не можуть чи не бажають вирішувати в позасудовий спосіб (постанова Верховного Суду від 21 липня 2021 року у справі № 404/3499/17).

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав стосовно сина ОСОБА_3 2009 року народження, суд першої інстанцій виходив з того, що відповідач заперечує щодо позбавлення його батьківських прав, він не втратив інтересу до сина, переймається його життям, має бажання з ним спілкуватися, а також відновити і зберегти родинні стосунки. Матеріали справу не містять доказів, які негативно характеризують особу відповідача та є підставою для позбавлення його батьківських прав на підставі пункту 2 частини першої статті 164 СК України.

У відповідності до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 661/2532/17, зазначено, що самого тільки факту заперечення проти позову про позбавлення батьківських прав недостатньо для того, щоб підтвердити наявність справжнього та належного інтересу відповідача до власної неповнолітньої дитини. Суд зауважив, що мотиви такого заперечення можуть бути різними. Наприклад, це може бути пов`язано не з прагненням турбуватися про свою дитину, а з бажанням отримати в майбутньому піклування від неї. Тому до уваги треба брати всі обставини конкретної справи.

У постанові Верховного Суду від 27 січня 2021 року у справі № 398/4299/17, на яку посилається заявниця у касаційній скарзі, серед іншого, зазначено, що заперечення відповідачем проти позову про позбавлення його батьківських прав з урахуванням його поведінки не свідчить про його інтерес до дитини та реальне бажання змінити поведінку.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) 30 червня 2020 року ухвалив рішення у справі «Ilya Lyapi№ v. russia» (заява № 70879/11), за обставинами якої, заявник із 2003 року не проживав разом зі своїм сином 2001 року народження, а з 2004 року не брав участі у вихованні сина та лише час від часу надавав фінансову допомогу. Отже, на час позбавлення заявника батьківських прав він не проживав з дитиною протягом восьми років і не підтримував зв`язок протягом семи років. Дитина була інтегрована в свою родину, глибоко прив`язана до матері, брата та нового чоловіка матері, з яким проживала протягом семи років та який повністю взяв на себе роль батька і мав намір усиновити дитину.

ЄСПЛ звернув увагу на суперечливі аргументи заявника, який з одного боку пояснював, що вирішив не втручатися у життя сина та дати йому можливість «адаптуватися до нової сім`ї», а з іншого боку вказував, що колишня дружина перешкоджала його контактам з дитиною.

Однак ЄСПЛ не вважав вказані аргументи переконливими, вказавши, що якщо припустити, що заявник добровільно усунувся від життя своєї дитини, щоб дати їй можливість адаптуватися до нового чоловіка своєї матері, то незрозуміло, чому цей період «адаптації» тривав сім років. Крім того, заявник ніколи не звертався за допомогою до органів опіки та піклування чи національних судів для організації доступу та контактів з дитиною.

На думку ЄСПЛ, заявник міг і повинен був усвідомлювати, що таке тривале і повне розставання з його сином - зокрема, враховуючи юний вік останнього, в той час, коли їх контакт припинився, - може призвести лише до значного ослаблення, якщо не повного розриву, зв`язку між ними і відчуження дитини від нього.

Саме бездіяльність заявника призвела до розриву зв`язків між ним і його сином і, таким чином, підштовхнула результат справи проти нього. Очевидно, що позбавлення заявника батьківських прав не більше ніж анулювало юридичний зв`язок між заявником і його сином. Враховуючи відсутність будь-яких особистих відносин протягом семи років, що передували цьому рішенню, не можна сказати, що воно негативно вплинуло на ці відносини.

ЄСПЛ, розглядаючи справи на підставі статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, неодноразово вказував на необхідність поглибленого вивчення національними судами всієї сімейної ситуації і відповідних факторів, а також проведення збалансованої та обґрунтованої оцінки відповідних інтересів кожної особи з постійним прагненням віднайти найкраще рішення для дітей (рішення у справах Sahi№ v. Germa№y [GC], № 30943/96, §§ 64-68, ECHR 2003-VIII; Sommerfeld v. Germa№y [GC], № 31871/96, §§ 62-64, ECHR 2003-VIII (витяги); C. v. Fi№la№d, № 18249/02, § 52, 09 травня 2006 року; та Z.J. v. Lithua№ia, № 60092/12, §§ 96-100, 29 квітня 2014 року).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції не врахував в контексті встановлених у справі обставин, що:

- відповідач мав можливість виконувати свої батьківські обов`язки, однак, знаючи, де проживає дитина, протягом 14 років не виявляв такого бажання. Будь-які поважні причини невиконання відповідачем батьківських обов`язків відносно дитини відсутні;

- налагодження сімейних стосунків із рідним батьком, з яким з народження не спілкувався неповнолітній ОСОБА_4 , та на час вирішення справи категорично заперечує стосовно налагодження стосунків з біологічним батьком, якого він не знає та вважає чужою людиною, не відповідає найкращим інтересам дитини.

Крім того, відповідач не надав у розпорядження апеляційного суду і не довів, що після ухвалення рішення судом першої інстанції його попередня байдужа поведінка відносно неповнолітньої дитини змінилася і що він намагався та намагається налагодити зв`язок із сином, допомагати йому матеріально та реально цікавитись життям дитини, вживати дієві заходи шляхом власної участі в отриманні сином у відповідних органах паспорта та ідентифікаційного номера.

У контексті наведеного суд першої інстанції неповно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення без урахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 15 травня 2019 року у справі № 661/2532/17, від 21 січня 2021 року у справі № 398/4299/17.

Враховуючи наведене рішення суду не може залишатися в силі і підлягає скасуванню.

Колегія суддів враховує, що 13.11.2024 року на стадії повторного апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції, яким позивачці було відмовлено у задоволенні її позову про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав та стягнення аліментів, позивач ОСОБА_1 померла, що документально підтверджується свідоцтвом про смерть від 14.11.2024 року, актовий запис № 8426, яке видане Відділом ДРАЦС у місті Одесі Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції у місті Одеса.

Згідно з п. 4 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу. Якщо судом першої інстанції ухвалено законне і обґрунтоване рішення, смерть фізичної особи - сторони у спорі чи припинення юридичної особи - сторони у спорі, що не допускає правонаступництва, після ухвалення такого рішення не може бути підставою для застосування вимог частини першої цієї статті.

Згідно з п. 7 ч.1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо настала смерть фізичної особи або оголошено її померлою чи припинено юридичну особу, які були однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва.

Згідно зі статтею 55 ЦПК України, у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії цивільного процесу.

Підставою процесуального правонаступництва є наступництво в матеріальних правовідносинах, унаслідок якого відбувається вибуття сторони, зокрема, внаслідок смерті, зі спірних чи встановлених судом правовідносин майнового характеру. При процесуальному правонаступництві всі процесуальні дії, виконані попередником, є обов`язковими для правонаступника.

У позовному провадженні процесуальне правонаступництво відбувається в тих випадках, коли права або обов`язки одного із суб`єктів спірного матеріального правовідношення в силу тих або інших причин переходять до іншої особи, яка не брала участі у цьому процесі.

Отже, процесуальне правонаступництво тісно пов`язане з матеріальним, оскільки процесуальне правонаступництво передбачає перехід суб`єктивного права або обов`язку від однієї особи до іншої в матеріальному праві. При цьому незалежно від підстав матеріального правонаступництва, процесуальне правонаступництво допускається лише після того, як відбудеться заміна в матеріальному правовідношенні.

Аналогічний правовий висновок висвітлений у постанові Верховного суду від 27 травня 2020 року, у справі № 641/3769/17.

Убачається, що позовні вимоги у даній справі пов`язані, насамперед, з особистими, немайновими правами самого позивача, оскільки ОСОБА_1 зверталася з вимогами про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів.

Таким чином предмет спору нерозривно пов`язаний з особою померлої, а тому спірні правовідносини не допускають правонаступництва.

У розумінні Закону України «Про виконавче провадження» смерть одержувача або платника аліментів, досягнення дитиною повноліття, припиняють аліментні зобов`язання автоматично.

Враховуючи викладене вище, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 березня 2024 року підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Відділ забезпечення діяльності органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, про позбавлення батьківських прав, стягнення аліментів на підставі ч. 3 ст. 377, п. 7 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 березня 2024 року скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Відділ забезпечення діяльності органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, про позбавлення батьківських прав, стягнення аліментів - закрити.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст ухвали складено: 18.03.2025 року.

Головуючий: О.М. Таварткіладзе

Судді: С.О. Погорєлова

Р.Д. Громік