Справа № 367/5206/24
Провадження №2/367/1395/2025
РІШЕННЯ

Іменем України

21 березня 2025 року м. Ірпінь

Ірпінський міський суд Київської області

у складі: головуючого судді Одарюка М.П.

за участю секретаря судового засідання Бобриш М.С.

позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Ірпені цивільну справу № 367/5206/24 за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Центру соціальних служб Управління соціальної політики Бучанської міської ради Київської області про усунення перешкод у користування майном та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Центру соціальних служб Управління соціальної політики Бучанської міської ради Київської області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим будинком ,

У С Т А Н О В И В :

В червні 2024 року позивач звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Центру соціальних служб Управління соціальної політики Бучанської міської ради Київської області про усунення перешкод у користування майном, в якому просила суд зобов`язати відповідача усунути перешкоди у користуванні їй та їхній неповнолітній доньці ОСОБА_4 , житловим будинком ( об`єктом незавершеного будівництва), придатного для проживання, готового до введення в експлуатацію та реєстрації місця проживання з господарськими спорудами, земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 та вселити її разом із їхньою неповнолітньою донькою (2007 року народження) до житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . В обґрунтування позову посилається на те, що рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 23 червня 2023 року, яке було змінено постановою Київського апеляційного суду від 28 листопада 2023 рокую.Апеляційний суд зазначив, що висновки місцевого суду про те, що житловий будинок, який є об`єктом незавершеного будівництва, побудований сторонами за спільні кошти за час спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та за час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі є правильними. Зазначені обставини позивачкою доведено, а відповідачем не спростовано. Отже спірний об`єкт незавершеного будівництва є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, будівництво його закінчено й він фактично експлуатується за своїм функціональним призначенням, проте відповідач не вчиняє дій щодо прийняття його до експлуатації і право власності на нього не оформлює, а позивачка позбавлена можливості здійснити вказані дії, що перешкоджає їй реалізувати своє право на поділ набутого за час шлюбу вказаного майна. Тому зазначений об`єкт незавершеного будівництва є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя і підлягає поділу у рівних частках між ними.

Суд першої інстанції встановив факт спільного проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу з січня - 2004 року. При цьому, спірна земельна ділянка, на якій збудовано вказаний житловий будинок, була придбана відповідачем 14 листопада 2003 року. Водночас апеляційний суд, пославшись на відповідні правові висновки Верховного Суду та Великої Палати Верховного Суду, зазначив, що за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику. Отже, позивачка, яка набула власності на нерухоме майно має також і право на земельну ділянку, на якій це майно розміщено та необхідну для обслуговування нерухомого майна. Таким чином, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо підстав визнання спірної земельної ділянки спільним сумісним майном подружжя, проте зазначене не вплинуло на правильне вирішення спору.

На підставі виконання рішення суду нею зареєстровано земельну ділянку (кадастровий номер :01:121:0921) та будинок (об`єкт будівництва) за адресою: АДРЕСА_1 , фактично вже придатний для введення в експлуатацію та реєстрація місця проживання мене та доньки. На підставі права власності внесено відповідні дані про Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку. Рішення суду не призупинені та не скасовані, майно не перебуває під заставою чи арештом.

На підставі права власності нею оформлено договори на отримання комунальних послуг за адресою: АДРЕСА_1 - Договір розподілу природного газу (від 22.12.23), Договір на водовідведення (від 21.12.23), Договір на надання послуг з управління побутовими відходами (від 21.12.23). За адресою АДРЕСА_1 з дати заїзду до будинку (2015 рік) зареєстровано медичні декларації на неї з донькою та здійснювали виклики сімейного та дитячого лікаря. З 20 лютого 2021у зв`язку з вимушеним тимчасовим виїздом її з донькою на час розгляду справи №367/3959/20 ОСОБА_2 заблокував доступ до будинку, чим порушив їх право навіть на медичне обслуговування.

22 жовтня 2019 року Виконавчим комітетом Бучанської міської ради №660 закріплено та визначено місце проживання малолітньої дитини, ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю за адресою; АДРЕСА_1 , де вона постійно проживає та затвердити відповідний висновок Служби у справах дітей та сім`ї Бучанської міської ради про визначення місця проживання дитини. Всі вищевикладені обставини змусили позивача звернутися до суду з даним позовом.

В серпні 2024 року відповідач звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 , в якому просив суд визнати останню такою, що втратила право на користування житловим будинком, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову зазначає, що рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 26.03.2023 року за позовною заявою ОСОБА_5 було вирішено позов до ОСОБА_6 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна - задоволено частково.

Встановлено факт проживання ОСОБА_5 та ОСОБА_6 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 , включно. Визнано земельну ділянку площею 0,1381 га, кадастровий номер :01:121:0921, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , яка набута під час фактичного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Визнано за ОСОБА_7 в порядку поділу майна подружжя право власності на: 1/2 частину земельної ділянки площею 0,1381 га, кадастровий номер :01:121:0921, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 частину об`єкта незавершеного будівництва - індивідуального житлового будинку загальною площею 246,04 кв.м, з житловою площею 130,98 кв.м, розташованого за адресою; АДРЕСА_1 . У порядку поділу спільного сумісного майна подружжя легкового - автомобіля марки GREAT модель WALL SAFESUV 2 005 року випуску, - визнано за ОСОБА_8 право власності на легковий автомобіль марки GREATмодель WALL SAFESUV 2005 року випуску, та стягнуто із ОСОБА_6 на користь позивачки грошову компенсацію 1/2 вартості легкового автомобіля марки GREAT модель WALL SAFESUV 2005 року випуску, у розмірі 57 229,00 грн. (п`ятдесят сім тисяч двісті двадцять дев`ять). Стягнуто з ОСОБА_6 на користь позивачки судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 10 930,00 грн. (десять тисяч дев`ятсот тридцять гривень 40 коп.) та витрати з оплати послуг оцінювача майна у розмірі 1 700,00 грн. (одна

тисяча сімсот гривень 00 коп.). У задоволенні позову в іншій частині - відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 28.11.2023 року за апеляційною скаргою ОСОБА_6 , було змінено мотивувальну частину рішення Ірпінського міського суду. Київської області від 23.06.2023 р.

Проте, Постановою Верховного Суду від 26 червня 2024 року було вирішено рішення Ірпінського міського суду Київської області від 23 червня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 28 листопада 2023 року в частині позовних вимог ОСОБА_5 про визнання спірного майна спільним сумісним майном подружжя, поділ об`єкта незавершеного будівництва, скасувати. Справу в частині позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про поділ об`єкта незавершеного будівництва передано на новий розгляд до суду першої інстанції. У задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_6 в частині визнання спірного майна спільним сумісним майном подружжя, відмовлено.

У решті, рішення Ірпінського міського суду Київської області від 23 червня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 28 листопада 2023 року було залишено без змін.

Таким чином, справа про визнання об`єкта незавершеного будівництва та його поділ на сьогоднішній день є предметом розгляду Ірпінського міського суду.

Проте, до початку звернення ОСОБА_5 до суду з вищезазначеним позовом, в лютому 2020 року ОСОБА_9 вивезла з житлового будинку АДРЕСА_1 усі належні їй речі разом з речами неповнолітньої дитини, та виїхала до іншого помешкання за адресою: АДРЕСА_3 , де вона проживає без реєстрації шлюбу з іншим чоловіком і на момент розгляду спірних правовідносин.

Понад 25 років ОСОБА_10 , зареєстрований та проживає у вищевказаному житловому будинку, який належить йому на праві особистої приватної власності, та є об`єктом незавершеного будівництва.

Жодних перешкод у користуванні об`єктом незавершеного будівництва АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_11 , позивач за зустрічним позовом не створював.

ОСОБА_9 добровільно виїхала з будинку та поселилась за адресою: АДРЕСА_4 , де мешкає разом зі своєю новою родиною впродовж останніх чотирьох років та по теперішній час.

У відзиві на зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 просила відмовити у задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом, а первісний позов задовольнити. З 24.02.2022 року вона з донькою вимушено залишилась на мікрорайоні Яблунська у зв`язку з вторгненням російської федерації до України. На її прохання на початку вторгнення до ОСОБА_2 повернутися до будинку за адресою АДРЕСА_1 , - вона отримала відмову. Тобто, батько свідомо не допустив їх до будинку. Вичерпного переліку поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності за місцем проживання визначається у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. Поважними причинами відсутності визначаються у тому числі зміна власником замків та фактичний не допуск особи до житла, а також тимчасовий виїзд особи у зв`язку з роботою, навчанням або з метою лікування, призов на військову службу, взяття під варту або засудження до арешту, обмеження чи позбавлення волі, військовий стан в країні. Співвласника, власника частки земельної ділянки, житлового приміщення не можливо визнати таким, що втратив право користування цим приміщенням.

В судовому засіданні ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити, у задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом просила відмовити у повному обсязі.

ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги зустрічного позову підтримав у повному обсязі та просив суд їх задовольнити, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_12 просив відмовити у повному обсязі.

Представник третьої особи в судове засідання не прибув, надав заяву, в якій просив суд розглядати справу без участі їх представника, позовні вимоги ОСОБА_1 підтримали та просили суд їх задовольнити ( а.с.137 том 1).

Суд, вислухавши пояснення позивача, відповідача, дослідивши надані сторонами та долучені до матеріалів справи докази, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини.

В судовому засіданні було встановлено, що Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 26.03.2023 року за позовною заявою позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Встановлено факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року по ІНФОРМАЦІЯ_3 включно. Визнано земельну ділянку площею 0,1381 га, кадастровий номер :01:121:0921, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , яка набута під час фактичного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Визнати за ОСОБА_1 в порядку поділу майна подружжя право власності на:

частину земельної ділянки площею0,1381га, кадастровий номер :01:121:0921, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 ;

частину об`єкта незавершеного будівництва індивідуального житлового будинку загальною площею 246,04 кв.м, з житловою площею 130,98кв.м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . У порядку поділу спільного сумісного майна подружжя - легкового автомобіля марки GREAT модель WALL SAFESUV 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 :

-визнано за ОСОБА_2 право власності на легковий автомобіль марки

GREAT модель WALL SAFESUV 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 та стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію 1/2 вартості легкового автомобіля марки GREAT модель WALL SAFESUV 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , у розмірі 57229 (п`ятдесят сім тисяч двісті двадцять дев`ять) гривень 00 копійок.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 10930 (десять тисяч дев`ятсот тридцять) гривень 40 копійок та витрати з оплати послуг оцінювача майна у розмірі 1700 (одна тисяча сімсот) гривень.

У задоволенні позову в іншій частині відмовлено (а.с.35-48 том 1).

Постановою Київського апеляційного суду від 28 листопада 2023 року рішення Ірпінського міського суду Київської області від 23 червня 2023 року змінено, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови ( а.с 18-31 том 1).

Постановою Верховного суду від 26 червня 2024 року рішення Ірпінського міського суду Київської області від 23 червня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 28 листопада 2023 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 про визнання спірного майна спільним сумісним майном подружжя, поділ об`єкта незавершеного будівництва скасовано.

Справу в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ об`єкта незавершеного будівництва передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в частині визнання спірного майна спільним сумісним майном подружжя відмовити.

У решті рішення Ірпінського міського суду Київської області від 23 червня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 28 листопада 2023 року залишити без змін.

В судовому засіданні позивачка пояснила, що відповідач чинить їй перешкоди в користуванні домоволодінням, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , не пускає її, змінив замки. Оскільки позивач не має доступу до житлового приміщення, частина якого належить їй на праві власності, вона вимушена була звернутися з цього питання до органів поліції.

Відповідно до частини 1 статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно зі статтею 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно зі статтею 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Конституцією України (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316, 317, 319, 321 Цивільного кодексу України).

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Права власника жилого будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Стаття 150 ЖК України передбачає, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпорядження своїм майном. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом, а припинення права власності можливе лише з підстав, передбачених статтею 346 ЦК України.

Оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом, то власник житла має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, згідно з положеннями ст. 391 ЦК України.

Судом було встановлено, рішення Ірпінського міського суду від рішення Ірпінського міського суду Київської області від 23 червня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 28 листопада 2023 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 про визнання спірного майна спільним сумісним майном подружжя, поділ об`єкта незавершеного будівництва, на яке позивачка посилається , як на підставу набуття права власності на частину спірного будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , скасовано постановою Верховного суду від 26 червня 2024 року.

У вказаній постанові Верховний суд зокрема зазначив, що набуття права власності на об`єкти незавершеного будівництва визначено у статті 331 ЦК України. За змістом частини другої цієї статті право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

ЦК України у частині першій статті 376 ЦК України визначає поняття самочинного будівництва. Житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (частина друга зазначеної статті).

Відповідно до вимог статей 328 та 329 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. За змістом зазначених норм матеріального права до прийняття новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на це новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільного обороту не виникає, у такому випадку особа є власником лише матеріалів, обладнання, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

У разі неможливості поділу незакінченого будівництвом будинку суд може визнати право за сторонами спору на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити компенсацію.

Визнаючи при цьому право власності на матеріали чи обладнання, суд у своєму рішенні має зазначити (назвати) ці матеріали чи обладнання.

До подібних правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12 квітня 2023 року в справі № 511/2303/19 (провадження № 14-56цс22), а також Верховний Суд у постановах: від 25 серпня 2020 року в справі № 760/21223/17-ц, від 28 лютого 2023 року у справі № 466/6895/19, від 14 червня 2023 року в справі № 753/1631/20 (провадження № 61-772св23).

У постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2710цс15 зазначено, що: «…не будучи житловим будинком з юридичної точки зору, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, відтак є майном, яке за умов, передбачених законом, може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними. Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року № 6-388цс15, від 27 травня 2015 року № 6-159цс15».

У цій справі встановлено, що спірний житловий будинок (об`єкт незавершеного будівництва) не прийнятий до експлуатації, відсутні відомості щодо його реєстрації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Відтак, зазначений об`єкт не має юридичного статусу нерухомого майна та вважається незавершеним будівництвом нерухомим майном. Тому суди попередніх інстанцій дійшли пердчасного висновку про можливість його поділу, мотивуючи це тим, що такий поділ відповідатиме інтересам обох сторін.

Верховний Суд зауважує, що до прийняття новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на це новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільного обороту не виникає, що унеможливлює його поділ, а з вимогами про визнання права за сторонами спору на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або про присудження компенсації у межах цієї справи позивачка не звертались.

Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів належить до одного з етапів проектування та будівництва об`єктів, що здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок (пункт 5 частина п`ята стаття 26 Закону "Про регулювання містобудівельної діяльності").

Частиною восьмою статті 39 Закону "Про регулювання містобудівельної діяльності" передбачено, що експлуатація закінчених будівництвом об`єктів, не прийнятих в експлуатацію забороняється.

Аналогічна норма закріплена пунктом 12 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року № 461.

Доказів того, що спірний житловий будинок введено в експлуатацію матеріали справи не містять, а тому спірний будинок не має юридичного статусу нерухомого майна та вважається незавершеним будівництвом нерухомим майном.

Також, позивачкою не надано доказів того, що вона є власником спірного будинку та відповідач порушує її право на безперешкодне користування її майном. Матеріали справи також не містять доказів того, що позивач та її неповнолітня дитина зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 .

Оскільки визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва, не прийнятого до експлуатації, в судовому порядку нормами ЦК чи іншими нормативними актами не передбачено.

Частиною 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ч.1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування.

Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

На підтвердження заявлених позовних вимог стороною позивача було надано суду в якості доказів рішення Ірпінського міського суду Київської області від 23 червня 2023 року, постанову Київського апеляційного суду від 28 листопада 2023 року, які скасовані постановою Верховного суду від 26 червня 2024 року, копії договорів про надання комунальних послуг, витяг з ЄРДР, відео файли на яких видно, як позивачка намагається потрапити до спірного будинку та викликає поліцію, рішення виконавчого комітету Бучанської міської ради № 120 від 16 лютого 2021 року « Про затвердження висновку про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 », рішення виконавчого комітету Бучанської міської ради № 660 від 22 жовтня 2019 року «Про визначення місця проживання малолітньої дитини, ОСОБА_4 », висновок Служби у справах дітей та сім`ї Бучанської міської ради щодо визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 , акт обстеження нерухомого майна, пошкодженого внаслідок бойових дій, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_5 , Інформація з реєстру речових прав на нерухоме майно, постанова Верховного суду від 26 червня 2024 року ( а.с. 18-75 том 1)

Однак, суд вважає вищезазначені докази не належними, оскільки вони не містять в собі інформації щодо предмету доказування.

Суд, даючи оцінку вищезазначеному, приходить до висновку про те, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 слід відмовити за недоведеністю.

Щодо позовних вимог зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання ОСОБА_1 , такою, що втратила право користування житловим будинком (об`єктом незавершеного будівництва), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 суд зазначає що вони не підлягають задоволенню з мотивів, вказаних вище.

Згідно роз`яснень Міністерства будівництва, архітектури та житлово - комунального господарства України від 01.12.2006р. житлове приміщення - це опалюване приміщення, розташоване у наземному поверсі, призначене для цілорічного проживання і яке відповідає санітарно-гігієнічним вимогам щодо мікроклімату і повітряного середовища, природного освітлення, допустимих рівнів нормованих параметрів відносно шуму, вібрації, ультразвуку та інфразвуку, електричних та електромагнітних полів та іонізованого випромінювання.

Суд вважає, що оскільки даний житловий будинок наразі є об`єктом незавершеного будівництва, не введений в експлуатацію, немає жодного судового рішення, яким би було встановлено його ступінь готовності, то вирішення спору про визнання відповідача такою, що втратила право користування, є передчасним.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати залишаються за позивачами відповідно до первісного та зустрічного позовів.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 4, 5, 13, 76-81, 133, 141, 223, 259, 265, 280-282 ЦПК України, ст. 41 Конституції України, ст. ст. 16, 316, 317, 319, 321, 346, 383, 391 ЦК України, ст. ст. 109, 150 ЖК України, суд

У Х В А Л И В:

У задоволенні позовних вимог за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Центру соціальних служб Управління соціальної політики Бучанської міської ради Київської області про усунення перешкод у користування майном- відмовити.

У задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Центру соціальних служб Управління соціальної політики Бучанської міської ради Київської області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим будинком відмовити.

Судовий збір віднести за рахунок позивача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом.

З текстом рішення можна ознайомитись в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням http://reyestr.court.gov.ua

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про учасників справи згідно п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса місця реєстрації згідно даних копії паспорту: АДРЕСА_5 ;

Відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_6 ;

Третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Центру соціальних служб Управління соціальної політики Бучанської міської ради Київської області, адреса: Київська область, м. Буча, б-р. Богдана Хмельницького, 5/5-А.

Суддя: М.П. Одарюк