ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

20 березня 2025 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 742/4099/21

Головуючий у першій інстанції Циганко М. О.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/581/25

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді Висоцької Н.В.,

суддів: Мамонової О.Є., Шитченко Н.В.,

учасники справи: позивач Акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк»,

відповідач ОСОБА_1 ,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 14 січня 2025 року (місце ухвалення м. Прилуки) у справі за позовом Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2021 року АТ «Перший Український Міжнародний Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування посилалось на те, що 26.03.2019 на підставі кредитного договору №901 ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк», з 21.12.2018 правонаступником всіх прав та зобов`язань якого є АТ «Перший Український Міжнародний Банк», відповідачу ОСОБА_1 було видано кредит у сумі 50000,00 грн.

Вказує, що в порушення умов вказаного договору відповідач не виконала належним чином свої зобов`язання за вказаним кредитним договором, у зв`язку з чим станом на 29.08.2021 за нею утворилась заборгованість у розмірі 79285,22 грн, яка складається з заборгованості за кредитом у розмірі 37459,07 грн, заборгованості за процентами у розмірі 7,83 грн, заборгованості за комісією у розмірі 33593,10 грн та штрафних санкцій у розмірі 8225,22 грн.

У позові АТ «Перший Український Міжнародний Банк» просить стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість у сумі 79285,22 грн та судові витрати.

Заочним рішенням Прилуцького міськрайонного суду від 15.06.2022 позов АТ «Перший Український Міжнародний Банк» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Перший Український Міжнародний Банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 79285,22 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Прилуцького міськрайонного суду від 27.08.2024 скасовано заочне рішення Прилуцького міськрайонного суду від 15.06.2022 у цій справі та призначено підготовче засідання у справі.

Рішенням Прилуцького міськрайонного суду від 14.01.2025 позов АТ «Перший Український Міжнародний Банк» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Перший Український Міжнародний Банк» суму заборгованості за кредитним договором у розмірі 79285,22 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Враховуючи положення ст.1048, 1049, 1054 ЦК України, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки відповідачка своїх зобов`язань за кредитним договором не виконала, у зв`язку з чим утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню.

Також за висновком суду, відповідачем не спростовано невиконання нею зобов`язань за договором всупереч вимогам ст. 12, 81 ЦПК України, а також не надано доказів про погашення заборгованості, про причини несвоєчасного погашення заборгованості за кредитним договором у добровільному порядку та про наявність підстав звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання, відповідно до ст. 617 ЦК України.

Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 адвокат Мартинюк М.Р. через систему «Електронний суд» подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Прилуцького міськрайоного суду від 14.01.2025 і ухвалити нове рішення, яким позов АТ «Перший Український Міжнародний Банк» задовольнити частково, а саме в частині стягнення заборгованості за кредитним договором в сумі 18453,77 грн, що складається із заборгованості за тілом кредиту, а в іншій частині позовних вимог відмовити.

За доводами скарги, рішення судом першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, суд не повно з`ясував всі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим.

У скарзі заявник зазначає, що Публічна пропозиція не підтверджує погодження сторонами умов кредитування та наявності заборгованості, не містять підпису Відповідачки, Заява-договір про приєднання до договору банківського обслуговування містить лише її анкетні дані та контактну інформацію.

Вказує, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме надану до суду першої інстанції Публічну пропозицію розуміла Відповідачка та ознайомилась і погодилась з ними, підписуючи Заяву-договір про приєднання до договору банківського обслуговування, а також те, що вказані документи на момент отримання Відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та сплати комісії за обслуговування, та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Також заявник стверджує, що роздруківка із сайту Позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та Правила споживчого кредитування, що узгоджується із постановою Верховного Суду України від 11.03.2015 року, а додана Позивачем до позовної заяви Публічна пропозиція, в якому відсутній строк дії такої пропозиції, не підтверджує, що саме із вказаною Публічною пропозицією була ознайомлена Відповідачка підписуючи заяву-договір.

Заявник не погоджується із розміром заявленої позивачем заборгованості за комісією у сумі 33593,10 грн, оскільки положення щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати комісію за розрахунково-касове обслуговування у розмірі 1995,00 грн є нікчемними з огляду на положення ч. 1, 2 ст. 11, ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування». Тому вважає, що вимоги позивача про стягнення 33593,10 грн заборгованості комісією задоволенню не підлягають.

Крім того, заявник зазначає, що з розрахунку заборгованості убачається, що відповідачка сплатила комісію за кредитним договором у розмірі 9975,00 грн, тому вважає, що зазначені кошти підлягають зарахуванню відповідачем на погашення грошових зобов`язань у порядку, визначеному ст. 534 ЦК України, зокрема: в рахунок погашення заборгованості за процентами в сумі 7,83 грн (9967,17 грн залишок), за основною сумою заборгованості за кредитом 9967,17 грн (37459,07 грн (розмір заборгованості за тілом кредиту) 9967,17 грн = 27491,90 грн).

Також за доводами скарги, в рамках виконавчого провадження з виконання виконавчого напису приватного нотаріуса Хара Н.С. № 19378 з відповідачки було стягнуто кошти у загальній сумі 9038,13 грн, що підтверджується Звітами про здійснені відрахування та виплати ТОВ «АЛЕАНА», у зв`язку з чим зазначені кошти підлягають зарахуванню в наступному порядку: 9038,13 грн в рахунок основної суми заборгованості за кредитом в повній сумі (27491,90 грн 9038,13 грн = 18453,77 грн), тому вважає, що заборгованість за кредитним договором складає 18453,77 грн.

Також заявник не погоджується з висновком суду першої інстанції в частині стягнення з відповідачки пені, оскільки згідно наданого позивачем розрахунку не зрозумілий порядок нарахування пені, її ставка та строк, за яки була обрахована пеня.

На виконання вимог ст. 361 ЦПК України учасникам справи було надіслано копії апеляційної скарги та додані до неї матеріали справи, проте відзив на апеляційну скаргу до суду подано не було.

Згідно з ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Поштова кореспонденція (копія ухвали про відкриття апеляційного провадження), направлена за зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_1 повернулась до апеляційного суду із зазначенням причини повернення «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с. 313), що згідно положень п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України є належним повідомленням учасника справи та з урахуванням належного повідомлення її адвоката Мартинюк М.Р.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Вислухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Пунктом 3 частини 1 статті 376 ЦПК України передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Пунктом 4 частини 1 статті 376 ЦПК України передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміні судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Частиною 4 статті 376 ЦПК України передбачено, що зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Судом встановлено, що 26.03.2019 ОСОБА_1 звернулась до ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» із заявою №901 на приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, згідно якої отримала кредит у розмірі 50000,00 грн на загальні споживчі цілі та для оплати договору страхування на строк 24 місяці з розміром процентної ставки 0,01% річних та комісією на обслуговування кредитної заборгованості 3,99% (а.с. 7).

Зі змісту вказаної заяви убачається, що ОСОБА_1 підписанням цієї заяви підтвердила, зокрема, що приймає публічну пропозицію АТ «ПУМБ» на укладання договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, яка розміщена на сайті ПАТ «ПУМБ»: pumb.uа, в повному обсязі, з урахуванням умов надання всіх послуг, як обраних безпосередньо при прийнятті договору комплексного банківського обслуговування, так і послуг, що можуть бути надані відповідачу в процесі обслуговування (з урахуванням всіх змін) і погодилася з тим, що може обирати будь-які передбачені комплексного банківського обслуговування послуги, в тому числі через дистанційні канали обслуговування (за наявності технічної можливості у банку, а при обранні послуги з укладення договору страхування, підписанням цієї заяви підтвердила свою згоду на укладення договору страхування на зазначених в заяві умовах. Крім того, підписанням вказаної заяви ОСОБА_1 підтвердила, що ознайомлена з договором комплексного банківського обслуговування, тарифами банку та цілком згодна з ними, зазначила, що всі умови договору комплексного банківського обслуговування їй зрозумілі та не потребують додаткового тлумачення.

Свої зобов`язання за кредитним договором Банк перед відповідачкою виконав шляхом перерахуванням кредитних коштів, відповідно до умов п.8 вказаної заяви, на банківський рахунок відповідача, що підтверджується меморіальним ордером від 26.03.2019 (а.с. 14).

Відповідно до пунктів 5.1.4., 5.1.7 Розділу І публічної пропозиції ПАТ «ПУМБ» на укладення договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб у редакції, що діє з 06 квітня 2018 року, затвердженої рішенням Правління ПАТ «ПУМБ» протокол №694 від 06 березня 2018 року, відповідач зобов`язалася своєчасно та повністю відшкодовувати банку сплачені ним кошти, сплачувати заборгованість по договору, проценти за користування кредитними коштами, оплачувати комісії та неустойку, а також виконувати зобов`язання з повернення кредиту, в тому числі простроченої заборгованості, на умовах, в строки та в розмірі, що передбачені цим договором.

Пунктом 6.1 Розділу І публічної пропозиції ПАТ «ПУМБ» на укладення договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб передбачено, що сторони несуть відповідальність, передбачену умовами цього договору та чинним законодавством України за невиконання, неналежне виконання своїх обов`язків, передбачених договором.

З матеріалів справи, а саме з виписки про рух коштів та розрахунку суми заборгованості ОСОБА_1 із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення, наданої АТ «Перший Український Міжнародний Банк», відповідачкою за кредитним договором №901 від 26.03.2019 не в повному обсязі сплачувалися сума кредиту, у зв`язку з чим, станом на 30.09.2021 утворилась заборгованість у розмірі 79285,22 грн, яка складається з заборгованості за кредитом у розмірі 37459,07 грн, заборгованості за процентами у розмірі 7,83 грн, заборгованості за комісією у розмірі 33593,10 грн та штрафних санкцій у розмірі 8225,22 грн (а.с.17-20, 21-35).

Також судом встановлено, що 21.04.2020 за вих. №850 позивачем на адресу місця реєстрації відповідача ОСОБА_1 , зокрема: АДРЕСА_1 , була направлена письмова вимога (повідомлення) про необхідність виконання зобов`язання перед АТ «Перший Український Міжнародний Банк» за кредитним договором №901 та погасити заборгованість за кредитним договором у розмрі 63342,27 грн, проте вказана вимога відповідачем була залишена без реагування (а.с. 15).

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції, враховуючи положення ст.1048, 1049, 1054 ЦК України, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки відповідачка своїх зобов`язань за кредитним договором не виконала, у зв`язку з чим утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню.

Також за висновком суду, відповідачем не спростовано невиконання нею зобов`язань за договором всупереч вимогам ст. 12, 81 ЦПК України, а також не надано доказів про погашення заборгованості, про причини несвоєчасного погашення заборгованості за кредитним договором у добровільному порядку та про наявність підстав звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання, відповідно до ст. 617 ЦК України.

Проте, апеляційний суд не може погодитись з визначеним судом першої інстанції розміром заборгованості за кредитним договором, враховуючи наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частини 1, 2 ст. 509 ЦК України визначають, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановленихстаттею 11цього Кодексу. Підставами виникнення цивільних правта обов`язків,зокрема,є договори та інші правочини (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України).

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Стаття 629 ЦК України визначає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до положень ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною другою ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).

Згідно із ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Припис абзацу 2 ч.1 ст.1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

За змістом ч. 2 ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Положеннями ст. 1049 ЦК України передбачено, щ позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

У силу вимог ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За приписами ст. 610, 611, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушення умов, визначених змістом зобов`язання. У разі порушення зобов`язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема зміна умов зобов`язання та сплата неустойки. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною другою статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Так матеріалами справи встановлено, що АТ «Перший Український Міжнародний Банк» свої зобов`язання за договом кредиту, виконало в повному обсязі та надало відповідачці кредит у розмірі, встановленому договором. ОСОБА_1 належним чином не виконала взяті на себе зобов`язання, внаслідок чого у неї виникла заборгованість за кредитом у розмірі 79285,22 грн.

Позивачем на підтвердження обґрунтування позову, окрім розрахунку заборгованості, надано виписку по рахунку ОСОБА_1 за період з 26.03.2019 по 30.09.2021, яка має статус первинного документа.

Належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеним кредитним договором та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно достатті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».

Відповідачкою не заперечується факту отримання нею кредиту у сумі 50000,00 грн за договором № 901 від 26.03.2019.

ОСОБА_1 не зверталась із письмовою заявою про припинення дії договору або закриття рахунку.

За період з 26.03.2019 по 30.09.2021 ОСОБА_1 періодично частково погашала борг перед банком, однак узяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконала та своєчасно не сплатила кредит і відсотки за користування ним і загальний розмір заборгованості за розрахунками банку складає 72518,12 грн.

За таких умов, банк має право вимагати стягнення з позичальника на свою користь суми основного боргу та відсотків за користування ним.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, внаслідок чого дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення вимог щодо стягнення заборгованості за кредитним договором.

Разом з тим, дійшовши правильного висновку щодо наявності підстав для стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за вказаним кредитним договором, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо наявності підстав для стягнення комісії, пені та щодо розміру основної суми заборгованості.

Так, у рішенні від 11.07.2013, № 7-рп/2013 Конституційний Суд України вказав, що умови договору споживчого кредиту, його укладення та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими споживач вважається слабкою стороною у договорі та підлягає правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності.

10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку із чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

Положення частин першої, другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст.1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

Згідно з ч. 2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

Таким чином, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту, однак вказаний Закон розмежовує платність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації.

На виконання вимог пункту 4 частини першої статті 1 та частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність постанову Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту».

Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.

Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил про споживчий кредит).

Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту.

Відповідно до ч. 1,2, ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.

З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19.

У постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 202/5330/19 зазначено, що «у кредитному договорі не зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). При цьому до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з частинами першою та другою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні оспорюваного кредитного договору. За таких обставин положення пункту 1.2 та розділу 4 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

У постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 202/5330/19 зазначено, що «у кредитному договорі не зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). При цьому до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з частинами першою та другою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні оспорюваного кредитного договору. За таких обставин положення пункту 1.2 та розділу 4 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Враховуючи, що банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні оспорюваного кредитного договору, то положення пункту 1.5 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісяця сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Схожі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 вересня 2022 року у справі № 755/11636/21 (провадження № 61-7098св22), від 08 лютого 2023 року у справі № 168/349/20 (провадження № 61-2223св21), та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 листопада 2022 року у справі № 755/9486/21 (провадження № 61-5581св22).

Наведені висновки підтримані у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2023 року у справі № 204/224/21 (провадження № 61-4202сво22), а саме зазначено, що якщо в кредитному договорі банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування), то положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків.

Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Нікчемний правочин (частина друга статті 215 ЦК України) є недійсним вже в момент свого вчинення (ab initio), і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично (ipso iure). Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх (erga omnes).

Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу /набуття/зміни/встановлення/припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає.

Такі висновки зроблені в постанові Верховного Суду від 08 лютого 2023 року у справі №359/12165/14-ц.

Тлумачення частини першої статті 203 ЦК України свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому. Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених ст. 4 ЦК України. Втім більшість законодавчих актів носять комплексний характер і в них поряд із приватно - правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у приватно - правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно - правових нормах.

Зі змісту п. 4 договору кредиту № 901 від 26.03.2019 вбачається, що відповідачці встановлено комісію за обслуговування крединтї заборгованості у розмірі 3,99% (разова комісія), яка сплачується на користь Банку за рахунок кредитних коштів (включена в суму споживчого кредиту) та 1995 грн щомісячно, проте п. 8 Договору предбачає, що разова комісія дорівнює 0,00% (а.с 7).

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10.05.2007 №168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Виходячи зі змісту вказаних норм, надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як обслуговування кредитної заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку.

Таким чином, включення банком до суми заборгованості за договором складової заборгованості за комісією є необґрунтованими з вищевказаних підстав, оскільки встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи-споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах.

Як убачається з матеріалів справи, в кредитному договорі не зазначено конкретного переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з обслуговуванням кредитної заборгованості, що надаються відповідачці та за які банком встановлена щомісячна комісія, також позивачем не надано доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні оспорюваного кредитного договору.

Враховуючи те, що договором встановлено щомісячну плату за обслуговування кредитної заборгованості, суд приходить до висновку, що положення кредитного договору від 26.03.2019, укладеного між ОСОБА_1 та АТ «Перший Український Міжнародний Банк» щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором, є нікчемними.

З огляду на викладене, апеляційний суд доходить висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідачки заборгованості за комісією у розмірі 33593,10 грн задоволенню не підлягають.

Крім того, апеляційний суд враховує, що з наданої позивачем виписки по кредитному рахунку ОСОБА_1 та розрахунку заборгованості (а.с. 19) убачається, що Відповідачкою було сплачено комісію за кредитним договором на загальну суму 9975 грн.

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить висновку, що положення кредитного договору від 26.03.2019 щодо сплати позичальником на користь кредитодавця комісії за обслуговування кредитної заборгованості суперечать положенням ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» і є нікчемними з моменту укладення договору.

Щодо позовних вимог банку про стягнення штрафних санкцій колегія суддів виходить з такого.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові в разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Враховуючи викладене вище, штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної відповідальності за одне й те саме порушення.

Крім того, пунктом 14 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України передбачено, що у разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу «COVID-19» визначено, що з 12 березня 2020 року на усій території України установлено карантин, який скасовано на всій території України з 01 липня 2023 року.

З наданої банком виписки з рахунку ОСОБА_1 та розрахунку заборгованості із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення станом на 29.08.2021 вбачається, що до складу заборгованості входять штрафні санкції за порушення зобов`язань за кредитом у розмірі 8225,22 грн.

Однак, банком не наведено розрахунків, з яких він виходив, визначаючи штрафні санкції саме в такому розмірі, не вказано вид неустойки (чи то пеня, чи то штраф) та не зазначено, на підставі якого саме положення кредитного договору така нарахована. Крім того, не зазначено, за який саме період нарахована неустойка, що позбавляє суд можливості перевірити вірність нарахування штрафних санкцій та чи нараховані вони у період запровадження карантину.

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог банку щодо стягнення штрафних санкцій у розмірі 8225,22 грн слід відмовити.

З урахуванням наведеного, доводи апеляційної скарги в частині необґрунтованого нарахування комісії за обслуговування кредитної заборгованості та штрафних санкцій заслуговують на увагу.

Крім того, перевіряючи аргументи скарги, апеляційним судом встановлено, що 04.06.2020 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хара Н.С був вчинений виконавчий напис про звернення стягнення з ОСОБА_1 , яка є боржником за кредитним договором № 901 від 26.03.2019, укладеним з АТ «Перший Український Міжнародний Банк». Сума заборгованості проводиться за період з 27.09.2019 по 21.04.2020 і її розмір складає 63342,27 грн (а.с. 154).

25.06.2020 постановами приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Клітченко О.А. відкрито виконавче провадження № 62419672 на підставі виконавчого напису (а.с. 138 зворот 139) та накладено арешт на грошові кошти, що містяться на рахунках ОСОБА_1 (а.с. 140).

15.07.2020 постановою приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Клітченко О.А.звернуто стягнення на доходи боржника ОСОБА_1 , що отримує дохід від ТОВ «АЛЕАНА» (а.с. 144 зворот 145).

Проте, заочним рішенням Подільського районного суду м. Києва від 08.09.2021 виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Харою Н.С. від 04.06.2020, зареєстрований за № 19378, визнано таким, що не підлягає виконанню (а.с. 156-160).

За матеріалами справи та доводами апеляційної скарги, відповідачкою ОСОБА_1 в рахунок сплати заборгованості за кредитном договором за виконавчим провадженням з виконання виконавчого напису нотаріуса було сплачено: у грудні 2021 року 4346,63 грн, у сучні 2022 року 1862,28 грн, у лютому 2022 року 2829,22 грн, а всього 9038,13 грн, що підтверджується звітами про здійснені відрахування та виплати ТОВ «АЛЕАНА» (а.с. 74-76).

Таким чином, відповідачкою ОСОБА_1 було сплачено 9975,00 грн в рахунок комісії та 9038,13 грн в рахунок сплати заборгованості за кредитном договором за виконавчим провадженням з виконання виконавчого напису нотаріуса, які в силу положень ст. 534 ЦК України підлягають зарахуванню в рахунок погашення заборгованості за тілом кредиту та в рахунок погашення заборгованості за процентами.

Отже, згідно розрахунку заборгованість ОСОБА_1 за тілом кредиту складає 37459,07 грн, заборгованість за процентами 7,83 грн, а всього заборгованість за тілом кредиту та процентами складає 37466,90 грн, тому з урахуванням сплачених відповідачкою коштів у розмірі 9975,00 грн в рахунок комісії та 9038,13 грн в рахунок сплати за виконавчим провадженням (всього сплачено 19013,13 грн), а також враховуючи положення ст. 534 ЦК України, апеляційний суд приходить висновку, що сума заборгованості за тілом кредиту та процентами підлягає зменшенню на суму сплачених відповідачкою коштів, а саме (37466,90 грн + 7,83 грн) (9975,00 грн + 9038,13 грн)=18453,77 грн, які і підлягають стягненню, що не заперечується відповідачкою.

За таких обставин, суд, на основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього з`ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, приходить до висновку, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором, проте дійшов помилкового висновку в частині розміру такої заборгованості та про задоволення вимог в частині стягнення заборгованості за комісією та штрафних санкцій.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення з відповідачки комісії за обслуговування кредитної заборгованості та штрафних санкцій та в частині розміру заборгованості не відповідає обставинам справи, у зв`язку з чим рішення Прилуцького міськрайонного суду від 14.01.2025 на підставі п. 3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України слід змінити, зменшивши суму стягнутої заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором № 901 від 26.03.2019 з 79285,22 грн до 18453,77 грн.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З урахуванням розміру задоволених позовних вимог АТ «Перший Український Міжнародний Банк» на суму 18453,77 грн (18453,77 грн від 79285,22 грн становить 23%), слід змінити рішення суду першої інстанції в частині стягнення ОСОБА_1 на користь АТ «Перший Український Міжнародний Банк» судового збору, зменшивши загальну суму з 2270 грн до 522,10 грн ((2270 грн х 23 % :100%).

Оскільки апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню у повному обсязі, то відповідно з АТ «Перший Український Міжнародний Банк» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір у сумі 2724,00 грн за апеляційний розгляд справи з урахуванням понижуючого коефіцієнту згідно ч. 3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір».

Керуючись ст. 141, 367, 368, 374, 376 ч. 1 п. 3, 4, 381-384, 389,390 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 14 січня 2025 рокув частині визначеної до стягнення суми заборгованості за кредитним договором та суми судового збору змінити, зменшивши стягнуту з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» суму заборгованості за кредитним договором з 79285,22 грн до 18453,77 грн та суму судового збору з 2270,00 грн. до 522,10 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» (юридична адреса: вул. Андріївська, буд. 4, м. Київ, ) на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір за апеляційний розгляд справи у розмірі 2724,00 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків передбачених ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 20.03.2025.

Головуючий Судді :