ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2025 року

м. Київ

справа № 947/23505/20

провадження № 61-1342св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є. (суддя-доповідач),

суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,

відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 ,

третя особі - орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , подану адвокатом - Драгун Ангеліною Святославівною, на постанову Одеського апеляційного суду в складі колегії суддів: Вадовської Л. М., Комлевої О. С., Сєвєрової Є. С. від 10 жовтня 2024 року,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 з позовом про визначення місця проживання дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - з матір`ю.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що сторони у шлюбі не перебували, мають спільного сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Позивачка зазначала, що відповідач належним чином не займається вихованням сина. Натомість вона має постійне місце проживання, де створені усі належні умови для життя та розвитку дитини.

У лютому 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом про визначення місця проживання дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з батьком.

Позовні вимоги за зустрічним позовом мотивовані тим, що він та ОСОБА_1 є батьками дитини - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Зазначає про те, що з січня 2018 року ОСОБА_1 проживала у будинку його матері, дитина значну частину часу проводила з батьком, зокрема у нього вдома, на спільному родинному відпочинку (з бабусею). Зазначає, що він разом із своєю матір`ю (бабусею дитини) ніс значну частину витрат по утриманню дитини.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 14 вересня 2022 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради, про визначення місця проживання малолітньої дитини разом із матір`ю. Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , про визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком - задоволено. Визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з батьком ОСОБА_2 .

Задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_2 та відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що остання самовільно, без згоди батька змінила місце проживання дитини, шляхом вивезення дитини до російської федерації, перешкоджає батьку у спілкуванні з сином, позбавляючи його батьківського піклування та виховання, що призводить до руйнування зв`язків дитини з батьком і суперечить найкращим інтересам дитини.

Короткий зміст постанови апеляційного суду

Постановою Одеського апеляційного суду від 10 жовтня 2024 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_1 задоволено. Рішення Київського районного суду м. Одеси від 14 вересня 2022 року скасовано. Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради, про визначення місця проживання дитини з матір`ю - задоволено. Визначено місце проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з матір`ю ОСОБА_1 .

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини з батьком - відмовлено.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що при вирішенні спору суд першої інстанції залишив поза увагою ту обставину, що син сторін постійно проживає з матір`ю та акцентував увагу на тісному психоемоційному зв`язку матері із сином. У справі відсутні достатні підстави вважати, що проживання малолітнього ОСОБА_3 , вік якого на час розгляду справи в суді апеляційної інстанції складає шість років, разом із матір`ю ОСОБА_1 буде суперечити інтересам дитини.

Узагальнені доводи вимог касаційної скарги

У січні 2025 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_5 звернулась до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Одеського апеляційного суду від 10 жовтня 2024 року, у якій просить скасувати зазначену постанову апеляційного суду, та залишити в силі рішення суду першої інстанції, або направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року в справі № 402/428/16, у постановах Верховного Суду від 04 жовтня 2023 року у справі № 208/4667/20, від 22 грудня 2021 року у справі № 204/8432/19, від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18, від 26 жовтня 2022 року у справі № 750/9620/20, від 14 грудня 2022 року у справі № 742/2571/21, від 16 лютого 2022 року у справі № 742/710/19, від 19 липня 2023 року у справі № 334/3002/21, від 24 січня 2024 року у справі № 621/649/22, від 23 грудня 2020 року у справі № 712/11527/17, від 30 травня 2018 року у справі № 343/1500/15-ц, від 06 вересня 2018 року у справі № 644/9094/16-ц, від 04 квітня 2018 року у справі № 756/2109/16-ц, від 21 березня 2018 року у справі № 308/422/17-ц, від 28 лютого 2018 року у справі № 465/1455/16-ц, від 27 червня 2018 року у справі № 662/1006/16-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не врахував, що позивачка за первісним позовом не довела, що відповідач не дбає про здоров`я спільного сина сторін чи не бере участі у його вихованні. Навпаки, надані докази підтверджують, що батько належним чином виконує свої батьківські обов`язки, піклується про розвиток, здоров`я дитини. Проживання дитини з батьком, не позбавляє матір батьківських прав та не звільняє від виконання батьківських обов`язків.

У цій справі апеляційний суд не надав належної оцінки тому факту, що мати дитини без згоди батька змінила місце проживання дитини та залишила проживати дитину в країні - агресора, чим фактично розірвала зв`язок між батьком та сином.

Зазначає, що фактично судом апеляційної інстанції проігноровано те, що в світлі того, що під час російського вторгнення в Україну у 2022 році російська федерація примусово переселила тисячі українських дітей на підконтрольні їй території, надала їм російське громадянство, примусово усиновила їх у російські сім`ї та створила перешкоди для возз`єднання дітей з рідними і проживання на батьківщині. Фактично такі ж дії вчинила і ОСОБА_1 , а саме незаконно вивезла спільну дитину до російської федерації, та намагається без згоди батька оформити дитині громадянство країни-агресора, для унеможливлення повернення дитини до Батьківщини.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 06 лютого 2025 року відкрито касаційне провадження в указаній справі та витребувано цивільну справу № 947/23505/20 з Київського районного суду м. Одеси.

Зазначена справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 06 березня 2025 року зазначену справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Суд установив, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у зареєстрованому шлюбі не перебували, сім`єю не проживали.

ОСОБА_2 та ОСОБА_7 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , народженого в м. Одеса.

ОСОБА_6 , громадянка України, зареєструвала 07 лютого 2020 року шлюб з ОСОБА_8 , громадянином російської федерації.

Сім`я ОСОБА_1 та ОСОБА_8 на час виникнення у серпні спору щодо місця проживання малолітнього ОСОБА_3 , 2018 року народження, проживала м. Одесі, малолітній ОСОБА_3 , 2018 року народження, проживав у цій сім`ї разом з матір`ю.

Згідно висновку органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради від 21 липня 2021 року № 1256/01-11 «Щодо визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , доцільно визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_9 з матір`ю ОСОБА_1 .

01 липня 2021 року ОСОБА_2 надав згоду на тимчасову поїздку за меді України до російської федерації (з транзитним перетином Турецької Республіки) з метою відпочинку у термін з 20 серпня 2021 року до 20 вересня 2021 року його малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у супроводі ОСОБА_1 , яка зобов`язалась гарантувати повернення дитини в Україну у вказаний термін.

Установлено, що на час розгляду справи дитина на територію України не повернута, проживає в сім`ї ОСОБА_10 на території російської федерації.

З 24 лютого 2022 року в Україні у зв`язку із військовою агресією російської федерації проти України введено воєнний стан, який триває.

З 23 вересня 2019 року ОСОБА_2 перебуває на військовій службі в ІНФОРМАЦІЯ_5 .

ОСОБА_2 наразі одружений, його сім`я проживає в м. Одесі.

2.Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатні для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частин другої, четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§ 76).

У § 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) зазначено, що «Декларація прав дитини не є міжнародним договором. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. У зв`язку з наведеним Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини бути розлучена зі своєю матір`ю. Велика Палата Верховного Суду вважає, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 вересня 2021 року у справі № 223/306/20 (провадження № 61-9005св21) зазначено, що «міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах».

У постанові від 26 жовтня 2022 року у справі № 750/9620/20 Верховний Суд вказав, що створювані одним із батьків для іншого протягом тривалого часу перешкоди у вихованні дитини та спілкуванні з нею мають наслідком руйнування зв`язків із сім`єю, до якої належить як батько, так і мати дитини, а отже в такому разі поведінка того із батьків, хто створює перешкоди, суперечить сімейним цінностям та не відповідає найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 12 січня 2022 року у справі № 663/724/19.

Згідно з правовим висновком Верховного Суду, висловленим у постанові від 12 жовтня 2022 року у справі № 559/1215/19-ц, висновок органу опіки та піклування є документом, який подається для прийняття відповідного рішення судом, тобто він є доказом у цивільній справі, який підлягає оцінці у сукупності з іншими доказами. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Письмовий висновок органу опіки та піклування щодо розв`язання спору виконує допоміжну функцію при вирішенні спорів, які стосуються прав та інтересів дітей, та спрямований передусім на отримання максимальної інформації щодо обставин, які мають значення для вирішення конкретного спору.

Питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що розлучення батьків для дітей - це завжди тяжке психологічне навантаження, а дорослі, займаючись лише своїми проблемами, забувають про кардинальні зміни в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо. Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Проте найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти відносини або домовитися, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства.

Під час вирішення спору щодо місця проживання дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Місцевий суд встановив, що з 23 вересня 2019 року ОСОБА_2 перебуває на військовій службі в ІНФОРМАЦІЯ_5 .

ОСОБА_2 наразі одружений, його сім`я проживає в м. Одесі.

Відсутні будь-які обставини, які б давали підстави для висновку щодо негативного впливу батька на дитину, або ж відсутність в ОСОБА_2 батьківського потенціалу, вчинення останнім будь-яких дій, які суперечили б інтересам дитини.

01 липня 2021 року ОСОБА_2 надав згоду на тимчасову поїздку за межі України до російської федерації (з транзитним перетином Турецької Республіки) з метою відпочинку у термін з 20 серпня 2021 року до 20 вересня 2021 року його малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у супроводі ОСОБА_1 , яка зобов`язалась гарантувати повернення дитини в Україну у вказаний термін.

Установлено, що на час розгляду справи дитина на територію України не повернута, проживає в сім`ї ОСОБА_10 на території російської федерації.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції поклавши в основу судового рішення оцінку найкращих інтересів дитини, належним чином оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності, встановивши, що малолітній ОСОБА_3 з моменту народження і до його переміщення до російської федерації постійно проживав у м. Одесі, обидва з батьків належним чином здійснювали піклування про нього, а також те, що утримання дитини на території російської федерації здійснене матір`ю без згоди батька порушує його право на піклування про дитину, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову про визначення місця проживання дитини з батьком.

При цьому суд першої інстанції правильно вважав, що та обставина, що до набрання оскаржуваним рішенням законної сили позивач без згоди батька не повернула сина з російської федерації, де вона створила нову сім`ю, не є достатньою підставою для визначення місця проживання дитини разом із матір`ю. Дитина опинилась у чужій країні, у незвичному для неї середовищі, розлучена із батьком.

Суд першої інстанції на виконання вимог статті 19 СК України надав оцінку висновку органу опіки та піклування щодо розв`язання спору та дійшов висновку про неврахування висновку органу опіки та піклування про доцільність визначення місця проживання дитини з матір`ю.

Колегія суддів погоджується з такими висновками, оскільки після зміни місця проживання дитини та її переміщення до російської федерації без згоди батька, поза межами перевірки залишились умови проживання дитини, й зазначене встановити неможливо. Докази щодо умов проживання дитини, як і сам висновок органу опіки та піклування надавались під час проживання позивачки в місті Одесі і до зміни місця проживання дитини.

Змінивши на власний розсуд без згоди батька місце проживання дитини, мати створила перешкоди батькові у спілкуванні із сином, які є неможливими, з врахуванням перебування дитини в російській федерації, що позбавило дитину як належної опіки і виховання з боку батька, так і порушило їх право на прямі контакти, що вочевидь суперечить найкращим інтересам дитини і призводить до її відчуження від батька.

Надавши належну оцінку доказам та врахувавши обставини, встановлені у розглядуваній справі, пріоритетність інтересів дитини, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про доцільність визначення місця проживання дитини з батьком.

Мати дитини, яка безсумнівно відіграє важливу роль у житті та розвитку дитини, має право та обов`язок піклуватися про здоров`я, стан розвитку сина, незалежно від того, з ким він буде проживати.

Визначення місця проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з батьком не позбавляє матір дитини батьківських прав та не звільняє її від виконання своїх батьківських обов`язків.

Верховний Суд вважає, що місцевий суд при вирішенні спору врахував найкращі інтереси дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з урахуванням встановлених судом обставинами справи.

За істотної зміни обставин сторони мають право ініціювати визначення іншого порядку фізичної опіки щодо дитини.

Відповідно до частини першої статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено помилку у застосуванні норм матеріального права, рішення апеляційного суду згідно зі статтею 413 ЦПК України підлягає скасуванню, а судове рішення суду першої інстанції - залишенню в силі.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 413, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 , подану адвокатом - Драгун Ангеліною Святославівною, задовольнити.

Постанову Одеського апеляційного суду від 10 жовтня 2024 року скасувати, а рішення Київського районного суду м. Одеси від 14 вересня 2022 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді:А. Ю. Зайцев
Є. В. Коротенко
В. М. Коротун
М. Ю. Тітов