Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

18 березня 2025 року м. Кривий Ріг

Саксаганським районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі :

головуючого судді Сіденка С.І.,

за участю секретаря судового засідання Розстальної К. В.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача адвоката Коваленко Р. А.,

відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про звільнення від сплати аліментів та стягнення аліментів на утримання дитини,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 та просить: 1) звільнити його від сплати аліментів починаючи з 08.03.2024, які стягуються на користь ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на підставі рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19.07.2022 по справі № 212/10668/21; 2) стягнути з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі частини всіх видів заробітку платника аліментів.

В обгрунтування позовних вимог посилається на те, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 2016 року, який рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21.11.2021 розірвано. Від шлюбу сторони мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 08.03.2024 сторони по справі остаточно припинили стосунки, відповідачка змінила місце свого проживання, при цьому з 08.03.2024 по теперішній час дитина проживає з батьком, сторони по справі дійшли згоди про те, що дитини залишиться проживати з позивачем.

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19.07.2022 з ОСОБА_1 стягнуто аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі частки від всіх видів його доходу, щомісячно, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 25.11.2021 до досягнення дитиною повноліття.

Оскільки дитина проживає з позивачем, перебуває на його утриманні, позивач вважає, що наявні підстави для звільнення його від сплати аліментів. Крім того, позивач просить суд стягнути з відповідача по даній справі на його користь аліменти в розмірі частини її заробітку на утримання сина. Позивач, будучи інвалідом третьої групи по зору, самостійно, власними силами, намагається матеріально забезпечити, доглядати та виховувати сина та виконувати всі інші обов`язки, необхідні для належного утримання дитини. Добровільно матеріальну допомогу на утримання дитини відповідач не надає.

З огляду на вказані обставини, позивач звернувся до суду з вказаним позовом.

Ухвалою від 02.12.2024 прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд якої постановлено проводити у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, призначено судове засідання.

У відзиві на позовну заяву відповідач ОСОБА_2 заперечила проти задоволення позовних вимог, зазначила що вона разом з дітьми проживала з позивачем, але з 08.03.2024 у зв`язку з неможливістю сумісного проживання вимушена була змінити місце проживання. Позивач силоміць вигнав її з квартири з іншою дитиною, при цьому спільну дитину не дав можливості забрати, тому доводи, викладені у позовній заяві про досягнення згоди щодо місця проживання дитини є безпідставними. Відповідач ОСОБА_2 є одинокою матір`ю багатодітної сім`ї, на її утриманні знаходяться ще двоє неповнолітніх дітей від першого шлюбу ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та матір пенсійного віку ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Відповідач заперечила проти доводів позивача про те, що вона не приймає участі у вихованні спільної дитини, не цікавиться її навчанням. Зміст наданої позивачем довідки з навчального закладу про те, що відповідач не відвідує батьківські збори та не цікавиться шкільним життям дитини ставить під сумнів, оскільки на її думку така довідка була видана шляхом омани. Відповідач вказує, що має бажання приймати участь у догляді та вихованні сина, виконувати всі обов`язки, необхідні для належного його утримання, однак позивач цьому перешкоджає та не дає бачитись з дитиною. У задоволенні позову просить відмовити повністю.

Під час судового засідання позивач та його представник підтримали позовні вимоги, посилаючись на доводи, викладені у позовній заяві.

Відповідач у судовому засіданні поянила, що дійсно її сумісний син проживає разом з батьком з 08.03.2024. Відповідач перешкоджає бачитись з дитиною, поряд з тим вона з позовом про визначення місця проживання дитини чи встановлення участі у вихованні дитини, визначення графіку спілкування з дитиною не зверталась. Має на утриманні двох дітей від першого шлюбу, тому їй не вистачає часу на приділення уваги дитині, яка проживає з позивачем. Крім того доглядає за матір`ю похилого віку, яка потребує догляду та уваги.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_7 пояснила, що неповнолітній ОСОБА_8 проживає разом з його батьком ОСОБА_1 .. Матір дитини живе окремо, бачила її у березні та травні 2024 року. Дитина завжди доглянута, чиста, охайна, ходить до школи. Свідок батька охарактеризувала позитивно.

В судовому засіданні ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , допитаний з дотриманням вимог ст. 232 ЦПК України, пояснив, що проживає разом з батьком, у нього є мобільний телефон, який подарував йому тато. У нього є брат та сестра, які його не люблять. Інколи йому телефонує мама. Навчається у 51 школі. До школи його водять няня, тато або бабуся. Хоче проживати з татом, проживає з ним цілий рік, а з мамою був лише 6 днів. Колись він сумував за мамою. Тато його годує, купляє речі. Мама не прийшла на його день народження, була в школі.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Частинами першою-третьою статті 181 СК України передбачено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними; за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі; за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Судом встановлено, що сторони є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19.07.2022, яке набрало законної сили 19.08.2022 ухвалено стягнути зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі частки від усіх видів його доходу (заробітку), щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 25.11.2021 року і до повноліття дитини.

Постановою головного державного виконавця Саксаганського ВДВС від 25.11.2024 за вказаним рішенням суду відкрито виконавче провадження № 76626110.

За змістом частини першої статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

У частині першій статті 10 СК України зазначено, що якщо певні сімейні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами або домовленістю (договором) сторін, до них застосовуються норми цього Кодексу, які регулюють подібні відносини (аналогія закону).

Відповідно до частини четвертої статті 273 ЦПК України якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.

Зазначена норма не визначає чіткого переліку обставин, що впливають на припинення платежів, а тому ними можуть бути будь які обставини, що з урахуванням інтересів дитини змінюють обов`язок щодо сплати цих платежів.

В своєму позові, як і в наданих суду поясненнях під час судового розгляду, позивач вказує на те, що з 08.03.2024 син ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 постійно проживає з ним та знаходиться на його утриманні.

Відповідно до акту за підписами ОСОБА_7 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , посвідченого майстром ТОВ «Житлосервіс-КР» ОСОБА_12 від 22.10.2024, ОСОБА_9 , 04.05.2017 проживає за адресою: АДРЕСА_1 , починаючи з серпня 2018 року по теперішній час з батьком ОСОБА_1 , мати не проживає за вказаною адресою з 08.03.2024.

В той же час відповідач погоджується, що з 08.03.2024 вона за вказаною адресою не проживає.

Отже судом встановлено, що з 08.03.2024 настали певні обставини, тобто фактичне проживання дитини з батьком, який зобов`язаний сплачувати аліменти на утримання цієї ж дитини на користь матері, з якою дитина на час ухвалення рішення про стягнення аліментів проживала, і настання цих обставин впливає на припинення ОСОБА_1 сплати періодичних платежів (аліментів) на утримання сина.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Під час розгляду справи відповідачем не доведено тих обставин, на які вона посилається у відзиві на позовну заяву в тій частині, що відповідач перешкоджає бачитись з дитиною, позивач вигнав її з квартири, при цьому спільну дитину не дав можливості забрати.

Суд з огляду на надані сторонами докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, дійшов висновку про задоволення позовних вимог в частині звільнення його від сплати аліментів починаючи з 08.03.2024.

Вирішуючи питання щодо іншої частини позовних вимог, суд виходить з наступного.

Згідно зі статтею 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 р., батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно зі статтею 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Частинами 1-3 статті 181 Сімейного Кодексу України передбачено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними.

За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Частинами 1-2 статті 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує:1)стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2)стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3)наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1)наявність на праві власності,володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав,у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів,виключних правна результати інтелектуальної діяльності,корпоративних прав; 3-2)доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Аналогічні обставини викладені в пункті 17 постанови Пленуму Верховного суду України №3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів».

Згідно частини першої статті 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Згідно статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з вимогами пунктів 1, 2, 3 частини першої статті 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 є працездатною особою та має можливість сплати аліментів на утримання сина, Законом встановлено її обов`язок надавати матеріальну підтримку своїй дитині.

Відповідно до довідки про доходи № 57 від 21.02.2025 розмір її нарахованої заробітної плати з серпня 2024 року по січень 2025 року становить 151966,39 грн.

Позивач ОСОБА_1 знаходиться на обліку в Саксаганському УПСЗН та отримує державну соціальну допомогу інвалідам 3 гр., місячний розмір якої становить 2361,00 грн.

При ухваленні рішення та визначення розміру аліментів, суд враховує, що відповідач по справі має на утриманні інших дітей - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , має право на пільги, передбачені законодавством України для багатодітних сімей.

Судом враховано обставини, передбачені ст. 182 СК України, що підтверджено письмовими матеріалами справи.

З огляду на викладене, враховуючи положення ст. 182 СК України, суд дійшов висновку, що з відповідача підлягають до стягнення аліменти на користь позивача на утримання їх спільного сина у розмірі 1/6 частки доходу (заробітку), виходячи з принципів розумності та справедливості, що буде відповідати інтересам сторін та дитини.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць.

На переконання суду, питання, які можуть вплинути на результат розгляду справи, судом було розглянуто та надано їм оцінку у повній мірі. Інші доводи учасників процесу з огляду на їх відносини не спростовують висновків суду по даній справі.

Відповідно до статті 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Датою подачі позову є 26 листопада 2024 року.

Крім того, оскільки відповідно до пункту 3 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 № 3674-VI, позивач звільнений від сплати судового збору за вимогу про стягнення аліментів, він підлягає стягненню з відповідача відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, в дохід держави.

Згідно пункту 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» визначено коло осіб, які звільняються від сплати судового збору, серед яких, позивачі - у справах про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення, а також заявники у разі подання заяви щодо видачі судового наказу про стягнення аліментів.

Позивачі у справах про звільнення від сплати аліментів чи зменшення їх розміру не звільнені від сплати судового збору, у відповідності до вказаної правової норми.

Тому розподіл судових витрат по сплаті судового збору за позовну вимогу про звільнення від сплати аліментів підлягає вирішенню у порядку ст.141 ЦПК України.

У позовній заяві представник позивача посилався на те, що попередні орієнтовні витрати позивача на правову допомогу становлять 5000,00 грн. Під час розгляду справи стороною позивача заявлено клопотання про відшкодування відповідачем на користь позивача витрат на правову допомогу у розмірі 9500,00 грн.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат на правову допомогу, суд виходить з наступного.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За нормами статті 268 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Частиною 1 статті 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 5 частини 3 статті 133 ЦПК України встановлено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу.

Згідно частини 1 статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Разом із тим, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137, частина восьма статті 141 ЦПК України).

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, додатковій постанові Верховного Суду від 28 травня 2021 року у справі № 727/463/19, постановах Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19, від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц, від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18, від 31 жовтня 2022 року у справі № 236/3503/20-ц (провадження № 61-19531св21).

Верховний Суд у постанові від 01 листопада 2022 року у справі № 757/24445/21-ц (провадження № 61-9163св22) зазначив, що відсутність доказів оплати вартості наданих адвокатом послуг не може виступати самостійною підставою для відмови у стягненні витрат на правничу допомогу.

Згідно з пунктами 4, 6, 9 частини 1 статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05 липня 2012 року №5076-VI договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі Двойних проти України (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі Гімайдуліна і інших проти України (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі East/WestAllianceLimited проти України заява №19336/04, від 26 лютого 2015 року у справі Баришевський проти України (пункт 95), від 06 липня 2015 року у справі Заїченко проти України (п.131), зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц, постановах Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі №742/2585/19, від 03 лютого 2021 року у справі №522/24585/17.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі Лавентс проти Латвії зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

В матеріалах даної справи міститься копії договору про надання правової (правничої) допомоги№ 53/24, укладеного 22 жовтня 2024 року між позивачем ОСОБА_1 та адвокатом Коваленко Р. А., додаткова угода до вказаного договору, акт прийому здачі наданих послуг від 18 березня 2018 року з описом виконаних адвокатом послуг та їх вартістю на загальну суму 9500,00 грн.

За правилами статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.

У постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі № 750/2055/20 (провадження № 14-16723св20) зазначено, що саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.

Аналогічна позиція зазначена в постанові Верховного Суду від 10 листопада 2022 року у справі №640/24023/21, відповідно до якої «відповідач, як особа, яка заперечує зазначений позивачем розмір витрат на правничу допомогу, зобов`язаний навести обґрунтування та надати відповідні докази на підтвердження його доводів щодо неспівмірності заявлених судових витрат із заявленими позовними вимогами».

Під час вирішення питання про розподіл судових витрат, відповідач по справі ОСОБА_2 заперечила проти стягнення з неї витрат на правову допомогу, вважала заявлену стороною позивача суму таких витрат необґрунтованою.

З огляду на часткове задоволення позову, враховуючи заперечення відповідача проти розміру витрат на правову допомогу, відповідно до приписів ст. 141 ЦПК України судові витрати на правничу допомогу підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

З урахуванням доведеності відповідачем неспівмірності витрат на правничу допомогу у заявленому розмірі 9500 грн., такі витрати на переконання суду становлять 2500 грн. з урахуванням обставин та складності справи, характер доказів, обсягом виконаної адвокатом роботи, часом розгляду спору у суді, що за обставинами даної справи відповідатиме принципам співмірності та розумності.

Таким чином, суд дійшов висновку про часткове задоволення вимог про відшкодування витрат на правничу допомогу на рівні 2500 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 259, 264, 265 ЦПК України, суд

ухвалив:

задовольнити позов ОСОБА_1 частково.

Припинити з 08 березня 2024 року стягнення аліментів із ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_2 , останнє відоме місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 ) на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , які стягуються на підставі рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 липня 2022 року по справі № 212/10668/21.

Стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти у розмірі 1/6 частини від всіх видів її заробітку (доходу), але не менш ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , до досягнення дитиною повноліття, щомісячно, починаючи стягнення з 26 листопада 2024 року.

Стягнути з ОСОБА_2 до спеціального фонду Державного бюджету України судовий збір у сумі 1211,20 гривень (одна тисяча двісті одинадцять грн. 20 коп.).

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 1211,20 гривень (одна тисяча двісті одинадцять грн. 20 коп.) та витрати на правову допомогу у розмірі 2500,00 гривень (дві тисячі п`ятсот грн. 00 коп.).

На підставі пункту 1 частини першої статті 430 ЦПК України допустити негайне виконання рішення суду про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено 24 березня 2025 року.

Суддя С.І. Сіденко