Єдиний унікальний номер судової справи 489/2801/24
Номер провадження 22-ц/812/387/25
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

17 березня 2025 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Коломієць В.В., Самчишиної Н.В.,

з секретарем судового засідання Біляєвою В.М.,

за участі:

представника відповідача відділу державної виконавчої служби

Тарасенка К.В.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційними скаргами Департаменту транспорту, зв`язку та організації дорожнього руху Одеської міської ради та Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса) рішення, яке ухвалено Ленінським районним судом міста Миколаєва 23 грудня 2024 року, під головуванням судді Коваленка І.В., в приміщені цього ж суду, описку в якому виправлено ухвалою того ж суду від 23 січня 2025 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту транспорту, зв`язку та організації дорожнього руху Одеської міської ради, Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса) про стягнення безпідставно набутих коштів та відшкодування моральної шкоди,

УСТАНОВИЛА:

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Департаменту транспорту, зв`язку та організації дорожнього руху Одеської міської ради та Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса) (далі Інгульський ВДВС) про стягнення безпідставно набутих коштів та відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 16 грудня 2021 року інспектором з паркування Департаменту транспорту, зв`язку та організації дорожнього руху Одеської міської ради Кущиком Є.О. було винесено постанову серії ОДП №3304227, якою притягнуто ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.122 КУпАП та накладеного на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 340 грн.

Не погоджуючись із винесеною постановою, позивач звернувся у встановленому законом порядку до суду із адміністративним позовом.

Рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 11 жовтня 2023 року у справі №489/3500/23 визнано протиправною та скасовано вищевказану постанову про справі про адміністративне правопорушення серії ОДП №3304227 від 16 грудня 2021 року. Провадження в справі про адміністративне правопорушення закрито та стягнуто з Департаменту транспорту, зв`язку та організації дорожнього руху Одеської міської ради за рахунок бюджетних асигнувань на користь позивача витрати зі сплати судового збору в розмірі 536 грн. 80 коп.

Разом з тим, 08 вересня 2023 року на банківську картку позивача поступили грошові кошти, які він відразу перерахував на інший рахунок, але сума в розмірі 951 грн. 48 коп. була заблокована.

13 вересня 2023 року державним виконавцем направлено платіжну інструкцію №69164261 на суму 951 грн. 48 коп. до Акціонерного товариства «Універсал Банк» для примусового списання коштів з рахунку, та 04 жовтня 2023 року вказана сума коштів була списана банком з рахунку ОСОБА_1 .

Згідно з розпорядженням від 05 жовтня 2023 року державним виконавцем кошти перераховані наступним чином: 680 грн. на користь стягувача; 68 грн. на сплату виконавчого збору; 68 грн. 48 коп. та 135 грн. як витрати виконавчого провадження.

Судовий збір в розмірі 536 грн. 80 коп. було повернуто на рахунок позивача, але стягнута з останнього сума в загальному розмірі 951 грн. 48 коп. добровільно в досудовому порядку повернута не була.

Листом від 22 листопада 2023 року за №117999 Інгульський ВДВС повідомив, що на депозитному рахунку Інгульського ВДВС відсутні кошти, стягнуті з ОСОБА_1 .

Департамент транспорту, зв`язку та організації дорожнього руху Одеської міської ради листом від 19 лютого 2024 року за №28/2-01-л-39 повідомив, що кошти можуть бути повернуті лише на рахунок Інгульського ВДВС у разі, якщо вказаний відділ звернеться до Департаменту з вимогою про повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету міста Одеса та надасть завірене належним чином розпорядження про розподіл коштів та платіжне доручення щодо перерахованих коштів.

Згідно з відповіддю ГУ ДКСУ №13-11-10/494 від 22 січня 2024 року в разі повернення (перерахування) помилково або надміру зарахованих до бюджету зборів, платежів та інших доходів бюджету (крім зборів та платежів, контроль за справлянням яких покладено на органи ДПС та органи Держмитслужби) орган, що контролює справляння надходжень бюджету засобами системи Казначейства формує подання в електронній формі згідно з додатком 1 до Порядку повернення (перерахування) коштів помилково або надміру зарахованих до державного та місцевого бюджетів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 03 вересня 2013 року №787 (далі Порядок №787) та подає його до відповідного головного управління Казначейства за місцем зарахування платежу до бюджету.

На запит позивача Інгульський ВДВС листом від 12 лютого 2024 року за №26001 надав платіжні інструкції, згідно яких здійснено розподіл стягнутих з його рахунку коштів.

Виходячи з вищевикладених обставин, позивач зазначає, що ним вживалися заходи з повернення безпідставно стягнутих з нього грошових коштів в досудовому порядку, але відповідачі відмовились добровільно повернути йому кошти, які безпідставно були стягнуті з нього.

Крім того, позивач вказує на те, що державний виконавець Інгульського ВДВС Динник О.А. та начальник Інгульського ВДВС Терещенко А.О. службові посвідчення не отримували, а тому в останніх були відсутні службові повноваження.

Також, 24 липня 2023 року ОСОБА_1 надіслав на електронну пошту Інгульського ВДВС ухвалу про відкриття провадження в адміністративній справі та просив долучити її до матеріалів виконавчого провадження №69164261. Незважаючи на це, державний виконавець не дочекався рішення суду, самовільно зняв кошти з його рахунку на підставі платіжної інструкції №69164261 від 13 вересня 2023 року, на якій підпис ОСОБА_2 не відповідає його підписам на присязі державного службовця та посадової інструкції.

Позивач вважає, що посадова особа Департаменту транспорту, зв`язку та організації дорожнього руху Одеської міської ради Кущик Є.О., грубо порушуючи Конституцію України винесла відносно нього незаконну постанову серії ОДП №3304227 від 16 грудня 2021 року, а посадова особа Інгульського ВДВС Динник О.А., без наявності службових повноважень та без службового посвідчення відкрив виконавче провадження за №69164261, та, як наслідок, стягнули з нього грошові кошти, чим заподіяли йому глибокі і тривалі моральні страждання, що призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків та вимагало від нього додаткових зусиль для організації його життя.

Так, внаслідок арешту банківських рахунків позивача з лютого по вересень 2023 року, останній був позбавлений права здійснювати підприємницьку діяльність. Були арештовані належні позивачу автомобілі, які необхідні йому для забезпечення грошовими коштами своєї сім`ї. Позивач не мав можливості користуватися автомобілем, так як один раз був зупинений та виникли питання щодо його арешту. Через це ОСОБА_1 не спав, погано себе почував, відчував депресію, подавлений стан. Витратив на листування з відповідачами багато часу та відповідно коштів. Позивача змусили пройти через приниження та змусили просити про повернення коштів, які були стягнули безпідставно.

При цьому, вже за наявності судового рішення про визнання протиправною та скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення, позивач мав доводити та просити про повернення коштів.

Посилаючись на викладені обставини ОСОБА_1 просив:

стягнути з Департаменту транспорту, зв`язку та організації дорожнього руху Одеської міської ради суму штрафу в розмірі 680 грн., у зв`язку із визнанням протиправною та скасуванням постанови по справі про адміністративне правопорушення серії ОДП №3304227 від 16 грудня 2021 року, як безпідставно отриману;

стягнути з Інгульського ВДВС грошові кошти в сумі 271 грн. 48 коп., у зв`язку з тим, що виконавчий збір підлягає поверненню у разі закінчення виконавчого провадження у зв`язку із скасуванням рішення, що підлягало виконанню, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, так як визнано протиправною і скасовано постанову по справі про адміністративне правопорушення серії ОДП №3304227 від 16 грудня 2021 року;

стягнути солідарно з Департаменту транспорту, зв`язку та організації дорожнього руху Одеської міської ради та Інгульського ВДВС 128 413 грн. у відшкодування моральної шкоди;

стягнути солідарно з Департаменту транспорту, зв`язку та організації дорожнього руху Одеської міської ради та Інгульського ВДВС судовий збір в розмірі 3 028 грн.

Відповідач Департамент транспорту, зв`язку та організації дорожнього руху Одеської міської ради надав до суду першої інстанції відзив на позовну заяву, в якому просив у задоволенні позову до Департаменту відмовити. Зазначав, що Департамент не має законних підстав на підготовку та направлення подання до Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області для повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету міста Одеса коштів саме громадянину ОСОБА_1 . Кошти можуть бути повернуті лише на рахунок Інгульського ВДВС у разі якщо вказаний відділ звернеться на адресу Департаменту з вимогою про повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету коштів та наддасть завірене належним чином розпорядження про розподіл коштів та платіжне доручення щодо перерахування коштів.

Також вказував на те, що відповідно до правових висновків, які викладені у постановах Верховного Суду, сам факт скасування постанови про притягнення позивача до адміністративної відповідальності не є доказом заподіяння йому моральної шкоди та підставою для її відшкодування, оскільки судове рішення, яким скасовано постанову про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, не встановлює доведеність усіх обов`язкових складових цивільно-правової відповідальності.

Також, Департамент вказував на те, що необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди за ст.ст.1173,1174 ЦК України є неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між такими діями і заподіяною шкодою, що є предметом доказування у справі. У даному випадку, Департаментом виконані всі вимоги рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 12 жовтня 2023 року, а саме 27 грудня 2023 року було перераховано на рахунок позивача судовий збір у розмірі 536 грн. 80 коп., а законних підстав на підготовку та направлення до територіального органу Казначейства подання для повернення ОСОБА_1 штрафу в розмірі 680 грн. Департамент не має.

Відповідач Інгульський ВДВС надав до суду першої інстанції відзив на позовну заяву, в якому просив у задоволенні позову до відділу відмовити. Зазначав, що при наявності нескасованого виконавчого документа, який підлягає виконанню, державний виконавець був зобов`язаний накласти арешт на майно (кошти) боржника в межах суми стягнення штрафу з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, та на підставі платіжної інструкції на примусове списання коштів забезпечити виконання виконавчого документа (постанови). Тому висловлювання позивача щодо незаконного стягнення та перерахування спірних коштів до Державного бюджету України є безпідставними, так як на день списання коштів з рахунку позивача виконавчий документ не був скасований або визнаним таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з чим правові підстави припинити вчинення виконавчих дій у державного виконавця були відсутні. Натомість позивач мав право звернутися до суду із заявою про забезпечення позову шляхом зупинення виконання виконавчого провадження, однак таких дій ним зроблено не було.

Інгульський відділ звертав увагу на те, що позивачем було обрано неправильний спосіб захисту, а саме вважав, що повернення стягнутих коштів можливо у разі звернення позивача до суду на підставі ст.444 ЦПК України із заявою про поворот виконання рішення.

Щодо ствердження позивача, що кошти були списані на підставі платіжної інструкції, на якій підпис начальника відділу не відповідає його підписам на присязі державного службовця та іншим зразкам підписів, то позивач вказане не підтвердив та не надавав до суду доказів проведення почеркознавчої експертизи. Натомість його власні припущення нічим не обґрунтовані та не стосуються предмету спору. Теж саме стосується і стверджень позивача, що без наявності службових повноважень відкрито виконавче провадження №69164261.

Звернуто увагу на те, що у постанові 08 серпня 2023 року у справі №910/5880/21 Велика Палата Верховного Суду зазначала, що після визнання протиправною та скасування адміністративним судом постанови про застосування штрафу платник згідно зі ст.1212 ЦК України має право на позов про стягнення суми перерахованих ним коштів як таких, які утримуються у бюджеті без достатньої правової підстави.

Позивач ОСОБА_1 надав до суду відповідь на відзив Департаменту транспорту, зв`язку та організації дорожнього руху Одеської міської ради, в якій зазначав про безпідставність та необґрунтованість доводів відповідача. Просив суд захистити його порушені права.

Відповідач Департамент транспорту, зв`язку та організації дорожнього руху Одеської міської ради надав до суду додаткові пояснення в яких зазначав, що 10 червня 2024 року на його адресу надійшла відповідь Інгульського ВДВС із зазначенням номеру та дати платіжної інструкції, згідно якої кошти були перераховані до бюджету, а 13 червня 2024 року кошти були повернуті на рахунок Інгульського ВДВС.

Позивач ОСОБА_1 надав до суду заперечення на додаткові пояснення Департаменту транспорту, зв`язку та організації дорожнього руху Одеської міської ради, в яких зазначав, що на його рахунок було повернуто кошти в розмірі 680 грн., але в повному обсязі 951 грн. 48 коп. кошти не повернуто.

Рішенням Ленінського району суду міста Миколаєва від 23 грудня 2024 року, описку в якому виправлено ухвалою того ж суду від 23 січня 2025 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з Департаменту транспорту, зв`язку та організації дорожнього руху Одеської міської ради на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 1 500 грн. та судовий збір в сумі 34 грн. 71 коп.

Стягнуто з Інгульського ВДВС на користь ОСОБА_1 безпідставно утримані кошти в розмірі 271 грн. 48 коп., моральну шкоду в розмірі 1 500 грн. та судовий збір в сумі 40 грн. 99 коп.

У іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі Департамент транспорту, зв`язку та організації дорожнього руху Одеської міської ради, посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати, та ухвалити у справі нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, фактично є аналогічними доводам, викладених в письмових запереченнях на позовну заяву.

В апеляційній скарзі Інгульський ВДВС, посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Інгульський ВДВС вважає, що позивачем обрано неправильний спосіб захисту порушеного права, оскільки повернення коштів можливо лише у разі звернення позивача до суду на підставі ст.444 ЦПК України із заявою про поворот виконання.

Також відділ не погоджується із висновками суду першої інстанції, що відповідачі не вжили негайних та необхідних заходів для поновлення порушеного права позивача на повернення його коштів, що призвело до порушення прав останнього та призвело до заподіяння йому моральної шкоди. Звертає увагу на те, що саме на боржника покладено подання заяви відповідної форми про повернення коштів, які від нього не надходила, що не давало підстав для повернення стягнутих коштів.

Згідно з ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку про залишення без задоволення апеляційних скарг Департаменту та Інгульського відділу, з огляду на таке.

Відповідно до частин 1,2,5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає в повному обсязі.

Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, що 16 грудня 2021 року інспектором з паркування Департаменту транспорту, зв`язку та організації дорожнього руху Одеської міської ради Кущиком Є.О. винесено постанову серії ОДП №3304227 у справі про адміністративне правопорушення, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.122 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 340 грн.

Постановою від 07 червня 2022 року державним виконавцем Інгульського ВДВС було відкрито виконавче провадження за №69164261. Також 07 червня 2022 року державним виконавцем Інгульського ВДВС винесено постанови про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження в сумі 204 грн. та стягнення виконавчого збору в сумі 68 грн.

17 лютого 2023 року старшим державним виконавцем Інгульського ВДВС винесено постанову про арешт коштів боржника у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів 952 грн (а.с.40).

19 квітня 2023 року старшим державним виконавцем Інгульського ВДВС винесено постанову про арешт майна боржника, якою накладено арешт на транспортні засоби Mercedes-Benz, реєстраційний номер НОМЕР_1 ; Volkswagen, реєстраційний номер НОМЕР_2 , у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів 951 грн. 79 коп. (а.с.41).

Відповідно до платіжної інструкції №69164261 від 13 вересня 2023 року з рахунку ОСОБА_1 Інгульським ВДВС стягнуто за виконавчим провадженням №69164261 грошові кошти в розмірі 951 грн. 48 коп. (а.с.39).

Згідно з листом-відповіддю Інгульського ВДВС від 22 листопада 2023 року вбачається, що 05 жовтня 2023 року на депозитний рахунок Інгульського ВДВС надійшли грошові кошти в сумі необхідній для задоволення вимог стягувача, стягнення виконавчого збору та виконавчих витрат. Розпорядженням від 05 жовтня 2023 року отримані кошти державним виконавцем були розподілені наступним чином: 680 грн. на користь стягувача; 68 грн. виконавчого збору; 68 грн. 48 коп. і 135 грн. витрати виконавчого провадження (а.с.15,24-25).

Зі змісту апеляційної скарги та пояснень представника Інгульського ВДВС слідує, що постановою державного виконавця Інгульського ВДВС від 05 жовтня 2023 року закінчено виконавче провадження, у зв`язку із повним фактичним виконанням рішення на підставі п.9 ч.1 ст.39, ст.40 Закону України «Про виконавче провадження», припинено чинність арешту майна боржника ОСОБА_1 та скасовані інші заходи примусового виконання рішення (а.с.165-175).

Рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 11 жовтня 2023 року в справі №489/3500/23 визнано протиправною та скасовано постанову по справі про адміністративне правопорушення серії ОДП №3304227 від 16 грудня 2021 року, а провадження у справі про адміністративне правопорушення про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.122 КУпАП закрито. Стягнуто з Департаменту транспорту, зв`язку та організації дорожнього руху Одеської міської ради за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору в розмірі 536 грн. 80 коп. (а.с.9-12).

07 січня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до ГУ ДКСУ у Миколаївській області з заявою про повернення коштів з бюджету, в якій просив повернути йому кошти в сумі 951 грн. 48 коп., у зв`язку із з визнанням протиправною та скасовуванням постанови по справі про адміністративне правопорушення серії ОДП №3304227 від 16 грудня 2021 року (а.с.16-17).

Також, 07 січня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Департаменту транспорту, зв`язку та організації дорожнього руху Одеської міської ради із вимогою про внесення подання до ГУ ДКСУ про повернення грошових коштів у сумі 951 грн. 48 коп. у зв`язку з визнанням протиправною та скасовуванням постанови по справі про адміністративне правопорушення серії ОДП №3304227 від 16 грудня 2021 року (а.с.18-19).

Листом від 19 лютого 2024 року №28/2-01-л-39 Департамент транспорту, зв`язку та організації дорожнього руху Одеської міської ради повідомив ОСОБА_1 , що кошти можуть бути повернуті лише на розрахунковий рахунок Інгульського ВДВС у разі, якщо зазначений відділ звернеться до Департаменту з вимогою про повернення помилково або надміру зарахованих коштів до бюджету міста Одеса та надасть завірене належним чином розпорядження про розподіл коштів та платіжне доручення щодо перерахованих коштів (а.с.20).

Листом від 22 січня 2024 року №13-11-10/494 ГУ ДКСУ у Миколаївській області повідомило ОСОБА_1 , що уразі повернення (перерахування) помилково або надміру зарахованих до бюджету зборів, платежів та інших доходів бюджету (крім зборів та платежів, контроль за справлянням яких покладено на органи ДПС та органи Держмитслужби) орган, що контролює справляння надходжень бюджету засобами системи Казначейства формує подання в електронній формі згідно з додатком 1 до Порядку №787 та подає його до відповідного головного управління Казначейства за місцем зарахування платежу до бюджету (а.с.21).

29 січня 2024 року позивач звернувся до Інгульського ВДВС з вимогою надати копію платіжної інструкції про зарахування коштів, списаних з його рахунку в розмірі 951 грн. 48 коп. на рахунок бюджету та вказати місце зарахування платежу до бюджету (а.с.22).

Листом №26001 від 12 лютого 2024 року Інгульський ВДВС надав позивачу копії платіжних інструкцій №22245, №22246, №22247, №22248 від 05 жовтня 2023 про перерахування грошових коштів отримувачам в сумах 68 грн. 48 коп., 680 грн., 68 грн., 135 грн. (а.с.23,24-25).

Відповідно до письмових пояснень Департаменту та позивача, кошти, які були зараховані до бюджету в сумі 680 грн. (штраф в подвійному розмірі) були повернуті позивачу (а.с.104-105,111-112).

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст.56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами ст.ст.1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені ст.1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч.1 ст.1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування ч.1 ст.1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди вказаними органами діють правила частини шостої цієї статті - шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил передбачених зокрема ст.ст.1173,1174 ЦК України.

Відповідно до ст.1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

У п.32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі №920/715/17 (провадження №12-199гс18) зроблений висновок про те, що застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акту; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Зі змісту позовної заяви убачається, що позивач обґрунтував вимогу про стягнення суми сплаченого штрафу та виконавчих витрат тим, що суд в адміністративній справі скасував постанову про застосування цього штрафу.

Після визнання протиправною та скасування адміністративним судом постанови про застосування штрафу платник згідно зі ст.1212 ЦК України має право на позов про стягнення суми перерахованих ним коштів як таких, які утримуються у бюджеті без достатньої правової підстави. Вказане узгоджується із практикою Великої Палати Верховного Суду про те, що рішення органу влади за умови його невідповідності закону не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване (постанови від 21 серпня 2019 року у справі №911/3681/17 (пункт 39), від 15 жовтня 2019 року у справі №911/3749/17 (пункт 6.27), від 22 січня 2020 року у справі №910/1809/18 (пункт 35), від 01 лютого 2020 року у справі №922/614/19 (пункт 52), від 23 листопада 2021 року у справі №359/3373/16-ц (пункт 109)).

Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 серпня 2023 року у справі №910/5880/21.

Отже, на спірні правовідносини поширюються приписи ст.1212 ЦК України, відповідно частини першої до якої особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала (частина перша).

Так, суд першої інстанції частково задовольнив позов про стягнення коштів на підставі положень ст.1212 ЦК України та з врахуванням повернення коштів позивачу в розмірі 680 грн. під час розгляду справи в суді.

Колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про часткове задоволення позову по суті є правильним.

Сплачену до державного бюджету суму штрафу після того, як підстава такого перерахування відпала (зокрема у разі скасування адміністративним судом постанови про застосування такого штрафу), як і кошти, що були сплачені на виконання такого рішення (виконавчий збір та витрати виконавчого провадження) суд може стягнути на користь платника згідно зі ст.1212 ЦК України як такі, що утримується у бюджеті без достатньої правової підстави.

Щодо посилань відповідачів на те, що повернення сплаченої суми після скасування індивідуального акта урегульовані положеннями спеціального законодавства, зокрема Порядком повернення (перерахування) коштів, помилково або надміру зарахованих до державних та місцевих бюджетів, затверджених наказом Міністерства фінансів України від 03 вересня 2013 року №787, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 25 вересня 2013 року за №1650/24182, то слід вказати наступне.

Казначейство України веде бухгалтерський облік усіх надходжень Державного бюджету України та за поданням (висновком) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, здійснює повернення (перерахування) коштів, помилково або надміру зарахованих до бюджету (ч.2 ст.45 Бюджетного кодексу України, у редакції, чинній на час звернення позивача до суду).

Повернення (перерахування) помилково або надміру зарахованих до бюджету або повернення на єдиний рахунок (у разі його використання) податків, зборів, пені, платежів та інших доходів бюджетів, або перерахування між видами доходів і бюджетів коштів, помилково та/або надміру зарахованих до відповідних бюджетів через єдиний рахунок, здійснюється за поданням (висновком, повідомленням) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, а при поверненні судового збору (крім помилково зарахованого) - за судовим рішенням, яке набрало законної сили. Разом із заявою про повернення (перерахування) коштів з бюджету платником подається до органу, що контролює справляння надходжень бюджету, оригінал або копія платіжної інструкції, яка підтверджує перерахування коштів до бюджету (пункту 5 розділу І Порядку №787 у редакції, чинній на час звернення позивача до суду).

Разом з тим, Порядок №787 застосовний до випадків помилково чи надміру зарахованих коштів до бюджету. Оскільки сума адміністративно штрафу, яку стягнули до бюджету та виконавчі витрати, не є помилково чи надміру зарахованими, то положення Порядку за №787 на спірні правовідносини не поширюється, що вірно констатував і суд першої інстанції.

Також, колегія суддів погоджується з висновком районного суду про те, що доводи Інгульського ВДВС про обрання позивачем неправильного способу захисту порушеного права є помилковими, оскільки на спірні правовідносини положення ст.444 ЦПК України не поширюються.

Щодо позовних вимог позивача про відшкодування моральної шкоди, то колегія суддів виходить з наступного.

Стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Відповідно до частини третьої цієї статті розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

З аналізу ст.ст.23,1174 ЦК України слідує, що моральна шкода, завдана фізичній особі незаконною бездіяльністю посадової особи при здійсненні нею своїх повноважень відшкодовується державою, при визначені розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність таких умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, довести наявність яких має саме позивач, звертаючись до суду з позовом про стягнення шкоди на підставі ст.1174 ЦК України.

Відсутність будь-якої з зазначених умов виключає настання цивільно-правової відповідальності відповідача у вигляді покладення на нього обов`язку з відшкодування моральної шкоди.

Наявність цих умов у межах розгляду цивільної справи має довести позивач.

Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України).

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За правилами ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Так, при визначені розміру відшкодування моральної шкоди суд першої інстанції виходив з конкретних обставин справи, характеру спричинених позивачу моральних страждань, які полягали саме у душевних стражданнях, яких позивач зазнав у зв`язку із неправомірним притягненням його до адміністративної відповідальності, що призвело до порушення його нормальних життєвих зв`язків, а також, що позивач був вимушений витрачати додатковий час та зусилля для захисту своїх прав вже після скасування постанови, та оцінив розмір відшкодування такої шкоди в сумі 3 000 грн., тобто по 1 500 грн. з кожного з відповідачів.

Колегія суддів погоджується з таким висновком та вважає, що виходячи з обставин справи підставою для відшкодування моральної шкоди є закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення у зв`язку із відсутністю складу адміністративного правопорушення та звернення позивача до відповідачів з вимогами про повернення коштів, стягнутих під час виконання постанови серії ОДП №3304227 від 16 грудня 2021 року.

Згідно з практикою ЄСПЛ, порушення прав людини вже саме по собі тягне за собою моральні страждання та виникнення моральної шкоди, а тому факт страждань доказування не потребує, для суду достатньою підставою для присудження компенсації моральної шкоди є сам факт порушення права (справа «Науменко проти України»).

Отже, сам по собі факт незаконності вищевказаної постанови про притягнення позивача до адміністративної відповідальності вже є фактором, що безумовно призвів до стресової ситуації, порушення прав особи.

При цьому, відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом.

Аналогічні правові висновки викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі №569/1799/16-ц (провадження №61-19000сво18).

Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності та справедливості.

Суд першої інстанції дійшов правильних висновків, вважаючи доведеним позивачем факт наявності моральної шкоди, що завдана йому провадженням у справі про адміністративне правопорушення, а також порушенням відповідачами права позивача на повернення коштів та яка полягає у моральних переживаннях, порушенні нормальних життєвих стосунків.

При визначенні розміру компенсації моральної шкоди суд першої інстанції правильно виходив із загальних засад розумності, справедливості, пропорційності, необхідності зміни нормального життєвого стану та витрачання часу на відновлення прав.

За такого, суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову в частині відшкодування моральної шкоди позивачу, права якого були порушені діями відповідачів. Відповідний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 16 лютого 2022 року, справа №522/10241/19.

Доводи відповідачів щодо відсутності доказів на підтвердження наявності моральної шкоди судом не приймається. Як зазначено у постанові Верховного Суду від 15 серпня 2019 року (справа №832/782/16), моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати у повному обсязі, оскільки не має (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не є (і не може бути) адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційних скаргах.

ЄСПЛ вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, §23).

Тому, враховуючи те, що інші доводи апеляційних скарг є суб`єктивним тлумаченням відповідачів, як обставин справи, так і норм діючого законодавства, та направлені на переоцінку доказів, яким районний суд дав належну правову оцінку, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при ухваленні рішення були належним чином оцінені надані докази, повно встановлені фактичні обставини справи, а доводи апеляційних скарг не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Додаткових доказів, які б спростували правильність висновків суду першої інстанції, суду апеляційної інстанції також не надано. Докази ж та обставини, на які посилаються відповідачі у своїх апеляційних скаргах, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За правилами п.п.«в» п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційні скарги Департаменту транспорту, зв`язку та організації дорожнього руху Одеської міської ради та Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса) залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги Департаменту транспорту, зв`язку та організації дорожнього руху Одеської міської ради та Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса) залишити без задоволення.

Рішення Ленінського району суду міста Миколаєва від 23 грудня 2024 року, описку в якому виправлено ухвалою того ж суду від 23 січня 2025 року, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: В.В. Коломієць

Н.В. Самчишина

Повний текст судового рішення

складено 20 березня 2025 року