Справа №567/1330/24
Провадження №2/567/40/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 березня 2025 року м. Острог

Острозький районний суд Рівненської області у складі:

головуючий суддя - Назарук В.А.

при секретарі - Гічиновська Я.В.

за участю

представника позивача - адвоката Заставного Р.А.

відповідача ОСОБА_1

представника відповідача - адвоката Максимчука В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 в інтересах малолітніх ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Приватне акціонерне товариство «Страхова група «ТАС», до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, заподіяної смертю фізичної особи

в с т а н о в и в :

ОСОБА_2 , діючи в інтересах малолітніх ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, заподіяної смертю фізичної особи, в якому просить стягнути з відповідача на користь дітей по 223200 грн. моральної шкоди, завданої смертю їх батька внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки та 25000 грн. судових витрат на професійну правничу допомогу.

В обґрунтування своїх вимог зазначила, що 10.11.2023 близько 21 год. 20 хв. на автодорозі сполученням «Городище-Рівне-Старокостянтинів» поблизу с.Грозів Рівненського району Рівненської області водій автомобіля марки "HYUNDAI TERRACAN", реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_1 , рухаючись в напрямку м.Рівне допустив наїзд на велосипедиста ОСОБА_5 , який від отриманих травм помер на місці події.

За фактом ДТП ГУНП в Рівненській області матеріали про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України було внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000425.

Постановою від 30.03.2024 дане кримінальне провадження було закрито у зв`язку з відсутністю в діях водія ОСОБА_1 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України.

В результаті вищевказаного зіткнення та наслідків від нього у вигляді загибелі ОСОБА_5 , його близьким родичам, а саме дітям ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , було завдано моральної шкоди, у зв`язку з чим виникло право на її відшкодування за рахунок відповідача.

Позивач, оцінюючи завдану дітям моральну шкоду у розмірі по 250000 грн., просить стягнути з відповідача відшкодування заподіяної їм моральної шкоди у зв`язку зі смертю батька з відрахуванням по 26800 грн. щодо кожного, які підлягають відшкодуванню відповідно до ст.27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», посилаючись на те, що діти у дуже ранньому віці стали напівсиротами, в майбутньому будуть позбавлені батьківської підтримки та турботи і втратили можливість тривалого життєвого зв`язку з одним із батьків протягом всього свого майбутнього життя.

Відповідач позов не визнав, посилаючись на те, що відсутня його вина у загибелі ОСОБА_5 .

Також посилається на те, що разом з договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів щодо автомобіля марки "HYUNDAI TERRACAN", реєстраційний номер НОМЕР_1 , з АТ «СГ «ТАС» уклав договір добровільного комплексного страхування транспортних ризиків, і тому відшкодування заподіяної для позивачів шкоди має проводитись за рахунок страховика.

Окрім цього, вважає, що оскільки ДТП мала місце за участі двох транспортних засобів - автомобіля марки "HYUNDAI TERRACAN", реєстраційний номер НОМЕР_1 , під його керуванням та велосипеда під керуванням ОСОБА_5 , то, відповідно до ст.1188 ЦК України, він взагалі не має нести ніякої цивільно-правової відповідальності за наслідки ДТП.

Також посилається і на те, що дії ОСОБА_5 на момент ДТП були такими, що вказують на умисне заподіяння ним шкоди, що виключає відповідальність водія автомобіля.

Ухвалою суду від 16.08.2024 позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрити провадження у справі, встановлено учасникам справи строк для подання заяв по суті справи.

Ухвалою суду від 06.11.2024 було залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Приватне акціонерне товариство «Страхова група «ТАС», а ухвалою від 03.12.2024 визнано потрібною (обов`язковою) явку в судове засідання представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ПрАТ «Страхова група «ТАС» для дачі особистих пояснень по справі.

22.01.2025 ухвалою суду витребувано з ПрАТ "Страхова група "ТАС" належним чином засвідчені копії страхових справ щодо страхового випадку, що мав місце 10.11.2023, відповідно до договору добровільного комплексного страхування транспортних ризиків №FA-00291130 та полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів АР6906506.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав з підстав та доводів наведених в позовній заяві.

Відповідач та його представник в судовому засіданні, не заперечуючи факту смертельного травмування ОСОБА_5 автомобілем під керуванням відповідача, просять відмовити в позові з підстав та доводів, наведених у відзиві на позов, додатково попросивши звернути увагу на те, що ОСОБА_5 був неодноразово судимим за крадіжки та грабіж, у зв`язку з чим відбував покарання у виді позбавлення волі, зловживав спиртними напоями, у зв`язку з чим неодноразово перебував на лікуванні в обласній психіатричній лікарні, на ґрунті пияцтва неодноразово вчиняв домашнє насильство, у зв`язку з чим також був притягнутий до кримінальної відповідальності, а отже не належним чином ставився до виховання своїх дітей.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ПрАТ «Страхова група «ТАС» в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

В поданій до суду заяві повідомив, що звернень до ПрАТ «Страхова група «ТАС» за договором добровільного комплексного страхування транспортних ризиків №FA-00291130 не було та страхова справа у зв`язку з цим не заводилась.

Додатково повідомив, що за виконавчим листом №216/634/24, виданим Довгінцівським районним судом міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20.06.2024 за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів АР6906506 було проведено виплату страхового відшкодування.

Суд, розглянувши справу за правилами спрощеного позовного провадження, визначивши юридичну природу правовідносин і закон який їх регулює, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши подані письмові докази в їх сукупності та взаємозв`язку, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що позивачі ОСОБА_4 є дочкою (свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 ), а ОСОБА_3 - сином (свідоцтво про народження серії НОМЕР_3 ) ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_4 ), який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 (лікарське свідоцтво про смерть №102 від 11.11.2023, свідоцтво про смерть серії НОМЕР_4 ). Матір`ю зазначених дітей є ОСОБА_2 .

В судовому засіданні встановлено, що 10.11.2023 близько 21 год. 20 хв. на 200 км + 26 м автодороги сполученням «Городище-Рівне-Старокостянтинів» поблизу с.Грозів Рівненського району Рівненської області водій автомобіля марки "HYUNDAI TERRACAN", реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_1 , рухаючись в напрямку м.Рівне зі швидкістю біля 80 км/год з включеним ближнім світлом фар допустив наїзд на велосипедиста ОСОБА_5 , який перетинав проїзну частину справа на ліво відносно напрямку руху автомобіля та виконував розворот в сторону м.Острог.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди велосипедист отримав травми та помер на місці події.

За фактом ДТП ГУНП в Рівненській області матеріали про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України було внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000425.

Постановою від 30.03.2024 дане кримінальне провадження було закрито у зв`язку з відсутністю в діях водія ОСОБА_1 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України.

Вказаною постановою встановлено, що причиною виникнення даної дорожньо-транспортної пригоди з її наслідками є грубе порушення велосипедистом ОСОБА_5 вимог пункту 10.1 Правил дорожнього руху України, який не впевнившись у відсутності небезпеки для себе та інших учасників руху, раптово, в безпосередній близькості від автомобіля «Hyundai Terracan», реєстраційний номер НОМЕР_1 , перетинав проїзну частину, що в свою чергу позбавило можливості водія ОСОБА_1 , уникнути наїзду, а тому в діях останнього відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України.

Висновком судово-медичної експертизи №102 від 22.12.2023 встановлено, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_5 отримав тілесні ушкодження, які знаходяться в прямому причинному зв`язку із настанням його смерті. При судово-токсикологічному досліджені крові з трупа ОСОБА_5 , виявлено етиловий спирт в концентрації 1,64% в крові та 1,43% в сечі і дана концентрація у порівнянні живими особами на момент настання смерті відповідає середньому ступеню алкогольного сп`яніння.

Висновком судової інженерно-транспортної експертизи з транспортно-трасологічного дослідження №СЕ-19/118-23/12488-ІТ від 08.01.2024 встановлено, що контактування автомобіля «Hyundai Terracan», реєстраційний номер НОМЕР_1 , з велосипедом Ardis відбулося між передньою лівою частиною автомобіля на відстані 0-60 см від лівого бокового габариту кузова з правою боковою частиною велосипеда, а висновком судової інженерно-транспортної експертизи з дослідження обставин та механізму ДТП №СЕ-19/118-24/3475-ІТ від 25.03.2024 встановлено, що швидкість руху автомобіля «Hyundai Terracan», реєстраційний номер НОМЕР_1 , становила 78,9…81,7 км/год і в даній дорожній обстановці, водій зазначеного автомобіля ОСОБА_1 не мав технічної можливості уникнути наїзду на велосипедиста.

В судовому засіданні встановлено, що власником автомобіля марки "HYUNDAI TERRACAN", реєстраційний номер НОМЕР_1 , на момент ДТП був ОСОБА_1 .

Згідно з ч.1, 2 ст.1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо - і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є юридична або фізична особа, що експлуатує такий об`єкт в силу наявності права власності, користування (оренди), повного господарського відання, оперативного управління або іншого речового права. Не вважається володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з таким володільцем (водій, машиніст, оператор тощо).

Відповідно до ч.2 ст.1168 ЦК України, моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

З огляду на презумпцію вини особи, яка завдала шкоду, відповідно до ч.2 ст.1166 ЦК України, відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК України, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК України).

Головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду, як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки.

Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого.

Під умислом потерпілого слід розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату.

Вказаний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2019 у справі №461/8496/15-ц, який в силу положень частини четвертої статті 263 ЦПК України повинен враховуватися судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди.

Такі правові висновки зроблені Верховним Судом у постановах від 05.06.2019 у справі №466/4412/15-ц, від 15.08.2019 у справі №756/16649/13-ц, від 02.10.2019 у справі №447/2438/16-ц, від 11.12.2019 у справі №601/1304/15-ц та інших.

В даному випадку з матеріалів справи не встановлено, за яких обставин потерпілий опинився на автодорозі, як не встановлено і факту свідомого порушення потерпілим ПДР України.

Водночас, відповідач вважає, що в даному випадку мала місце дія непереборної сили у виді неможливості уникнути наїзду водієм на велосипедиста та умислу потерпілого, який перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, виїхав на дорогу назустріч автомобілю, не впевнившись у безпеці, та порушив ПДР України, тому володілець джерела підвищеної небезпеки має бути звільнений судом від відповідальності.

Проте суд не погоджується з такими доводами відповідача та вважає, що в даному випадку мала місце груба необережність потерпілого, який перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння перетинав дорогу, що є підставою для зменшення розміру відшкодування.

Щодо розміру відшкодування моральної шкоди, то суд зазначає наступне.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України). Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункти 8 та 9 частини другої статті 16 ЦК України).

Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до частини першої та пункту 1 частини другої статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Згідно зі змістом статті 1168 ЦК України, моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживають з нею однією сім`єю.

Відповідно до пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

У роз`ясненнях, наданими у пунктах 5, 9 вищезазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України, зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Крім того, суд зазначає, що сам факт загибелі ОСОБА_5 під час ДТП є безумовним свідченням глибини та тривалості моральних страждань позивачів, враховуючи те, що згідно з частиною першою статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Проте, частиною другою статті 1193 ЦК України встановлено, якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом.

Встановивши, що ОСОБА_4 є дочкою, а ОСОБА_3 є сином загиблого ОСОБА_5 , суд дійшов висновку про те, що заподіяна позивачам моральна шкода внаслідок загибелі ОСОБА_5 підлягає відшкодуванню відповідачем, оскільки останній у судовому засіданні не довів, що шкода була завдана внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого, та з врахуванням засад розумності, виваженості та справедливості, глибини фізичних та душевних страждань позивачів, грубої необережності потерпілого, суд вважає, що моральна шкода заявлена позивачам підлягає зменшенню та з врахуванням всіх обставин справи, суд визначає розмір моральної шкоди кожному з дітей в сумі в сумі 80400 грн.

Водночас, в судовому засіданні з полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АР/6906506 встановлено, що цивільно-правова відповідальність власників наземного транспортного засобу ОСОБА_1 щодо автомобіля марки "HYUNDAI TERRACAN", реєстраційний номер НОМЕР_1 , на момент ДТП була застрахована в ПрАТ «СГ «ТАС».

У пункті 1.3 ст.1 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що потерпілі - юридичні та фізичні особи, життю, здоров`ю та/або майну яких заподіяна шкода внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з використанням транспортного засобу.

Згідно із статтею 6 цього Закону, страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Відповідно до пункту 22.1 ст.22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи, а відповідно до пункту 23.1 статті 23 зазначеного Закону, шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є, зокрема, шкода, пов`язана із смертю потерпілого.

Статтею 27 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено порядок здійснення та розміри страхових виплат за шкоду, пов`язану зі смертю потерпілого.

Пунктом 27.1 ст.27 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди.

Пунктом 27.3 ст.27 зазначеного Закону визначено, що страховик (у випадках, передбачених підпунктами «г» і «ґ» пункту 41.1 та підпунктом «в» пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами.

Згідно наведених норм цього Закону, страховик зобов`язаний виплатити страхове відшкодування моральної шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого, у розмірі 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку.

У 2023 році (листопад 2023 року - настання страхового випадку) мінімальна заробітна плата (у місячному розмірі) становила 6700 грн, тобто розмір страхового відшкодування за п.27.3 ст.27 Закону становив 80400 грн.

В судовому засіданні встановлено, що заочним рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20.06.2024 на підставі полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АР/6906506 стягнуто з ПрАТ «СК «ТАС» на користь ОСОБА_2 , яка діяла в інтересах малолітніх дітей загиблого ОСОБА_6 та ОСОБА_7 53600 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок смерті батька в ДТП, яка мала місце 10.11.2023 близько 21 год. 20 хв. на автодорозі сполученням «Городище-Рівне-Старокостянтинів» поблизу с.Грозів Рівненського району Рівненської області за участі застрахованого автомобіля марки "HYUNDAI TERRACAN", реєстраційний номер НОМЕР_1 .

При цьому, суд, визначаючи розмір такого відшкодування, виходив з наявності у загиблого ОСОБА_5 окрім двох дітей, і матері, тобто в даному випадку розмір страхового відшкодування моральної шкоди на кожну дитину становив 26800 грн.

З повідомлення ПрАТ «СК «ТАС» встановлено, що на даний час зазначене судове рішення виконано.

Відповідно до ст.1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатньої страхової виплати для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою.

Отже, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

За твердженням представника позивачки, ПрАТ «СГ «ТАС», як страховик, у відповідності до п.27.3 ст.27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» виплатило дітям загиблого ОСОБА_5 страхову виплату з розрахунку 12 мінімальних заробітних плат.

Враховуючи розмір страхового відшкодування, виплаченого, за твердженням сторін ПрАТ «СГ «ТАС» на користь дітей загиблого ОСОБА_5 (по 26800 грн.), суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача по 53600 грн. на кожну дитину, що становить різницю між встановленою судом сумою на відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю батька (80400 грн.) та сумою виплаченого на кожну дитину страхового відшкодування (26800 грн.).

В судовому засіданні встановлено, що разом з договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів між ПрАТ «СГ «ТАС» та ОСОБА_1 щодо автомобіля марки "HYUNDAI TERRACAN", реєстраційний номер НОМЕР_1 , було укладено договір добровільного страхування транспортних ризиків.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про страхування», страхування - правовідносини щодо захисту страхових інтересів фізичних та юридичних осіб (страховий захист) при страхуванні ризиків, пов`язаних з життям, здоров`ям, працездатністю та пенсійним забезпеченням, з володінням, користуванням і розпорядженням майном, з відшкодуванням страхувальником заподіяної ним шкоди особі або її майну, а також шкоди, заподіяної юридичній особі, у разі настання страхових випадків, визначених договором страхування, за рахунок коштів фондів, що формуються шляхом сплати страхувальниками страхових премій (платежів, внесків), доходів від розміщення коштів таких фондів та інших доходів страховика, отриманих згідно із законодавством.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 пояснив, що повідомив ОСОБА_2 про укладення ним щодо автомобіля марки "HYUNDAI TERRACAN", реєстраційний номер НОМЕР_1 , договору добровільного страхування транспортних ризиків, а також повідомив страховика про настання страхового випадку.

Водночас, жодних доказів на підтвердження такого твердження відповідач суду не надав, а з письмового повідомлення третьої особи без самостійних вимог на предмет спору до суду вбачається, що звернень до ПрАТ «Страхова група «ТАС» за договором добровільного комплексного страхування транспортних ризиків №FA-00291130 з приводу страхового відшкодування не було та страхова справа у зв`язку з цим не заводилась.

Статтею 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.91 Закону України «Про страхування», страхувальник зобов`язаний інформувати страховика про настання події, що має ознаки страхового випадку, у порядку та строки, визначені договором страхування, а п.33.1.4. ст.33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що водій транспортного засобу, причетного до ДТП повинен невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу.

При вирішенні спору, судом враховується, що відповідно до ч.1 ст.102 Закону України «Про страхування», договором страхування визначається перелік документів, що підтверджують факт та обставини настання страхового випадку і розмір заподіяної шкоди (збитку), а також форма, спосіб та порядок подання таких документів, якщо інше не передбачено законодавством України та те, що відповідно до частини другої зазначеної статті визначено, що обов`язок підтвердження факту настання події, яка може бути визнана страховим випадком за договором страхування, покладається на страхувальника або іншу особу, визначену договором страхування.

При цьому, судом враховується і те, що відповідно до ч.3 ст.102 зазначеного Закону, здійснення страхової виплати проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених договором страхування) і рішення страховика про визнання випадку страховим та здійснення страхової виплати (страхового акта).

В судовому засіданні належними доказами не доведено, що у визначений законом строк ОСОБА_1 повідомив страховика про настання страхового випадку, а також, що він звертався до страховика про здійснення страхової виплати, а отже саме він є належним відповідачем у даній справі.

Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України, пропорційно розміру задоволених позовних вимог, з відповідача на користь держави підлягають стягненню судові витрати в частині судового збору.

Згідно положень ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч.3 ст.141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, зокрема, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін.

Згідно ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку із розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів. Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів сторона зробила про це відповідну заяву.

Відповідно до ст.137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до наданих доказів вбачається, що 24.11.2023 між Адвокатським об`єднанням «Центр захисту при ДТП «Автопоміч» та ОСОБА_2 було укладено договір про надання правничої допомоги №Ж 248/296850 та зазначене об`єднання взяло на себе зобов`язання надавати клієнту необхідну правничу допомогу, а 23.05.2024 було укладено додаткову угоду до зазначеного договору, якою визначено, що плата за надані послуги становить 2000 грн. за одну годину роботи.

Згідно детальних описів робіт (наданих послуг) вбачається, що загальна кількість часу на надання правничої допомоги по даній справі була визначена Адвокатським об`єднанням «Центр захисту при ДТП «Автопоміч» в розмірі 12,5 годин, що становить 25000 грн. витрат на правничу допомогу.

При вирішенні заявлених вимог позивача в частині відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу у цивільній справі про відшкодування шкоди суд також приймає до уваги позицію, викладену Верховним Судом у постановах від 07.11.2019 (справа №905/1795/18) та від 08.04.2020 (справа №922/2685/19), відповідно до яких суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг. Суд також має враховувати чи потрібно було адвокату вивчати додаткові джерела права, законодавство, що регулює спір у праві, документи та доводи, якими протилежні сторони у справі обґрунтовували свої вимоги, та інші обставини.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує положення ч.3 ст.141 ЦПК України, відповідно до яких передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Окрім того, судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката.

Суд враховує, що спірні правовідносини між сторонами у справі виникли у зв`язку із відшкодуванням шкоди.

Тобто, даний спір є спором незначної складності, відноситься до категорії спорів, що виникають з відносин відшкодування шкоди є одним з найбільш розповсюджених судових спорів. У спорах такого характеру, за відсутності інших позовних вимог, відсутності протиріч між наявними у справі документами, судова практика є сталою. Великої кількості законів і підзаконних нормативно-правових актів, які підлягають дослідженню адвокатом і застосуванню, спірні правовідносини не передбачають. Матеріали справи не містять великої кількості документів, на дослідження б яких адвокат витратив значний час.

Таким чином, для адвоката дана справа є звичайним спором простої складності та не потребувала значного обсягу часу для підготовки та звернення до суду з позовом про стягнення моральної шкоди.

Також вирішення спору було здійснено в порядку спрощеного позовного провадження.

Суд, враховуючи принципи співмірності розміру витрат на оплату послуг адвоката із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення заяви представника позивача про розподіл судових витрат і стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в сумі 6000 грн. При цьому, судом враховується і те, що позов було задоволено частково.

З огляду на викладене та беручи до уваги наведені законодавчі приписи та встановлені судом обставини справи та досліджені докази, судом не встановлено, що витрати позивача у заявленому розмірі мають характер необхідних, а їх розмір є розумним та виправданим, як обов`язкової умови для відшкодування таких витрат у повному обсязі іншою стороною, а відтак суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення заявлених вимог і стягнення з відповідача на користь позивача витрат за надання правничої допомоги у розмірі 6000 грн.

Керуючись ст.2, 10, 12-13, 141, 258-259, 263-265, 279, 354 ЦПК України, суд,-

в и р і ш и в:

позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , 53600 грн. на відшкодування моральної шкоди, заподіяною смертю батька.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , 53600 грн. на відшкодування моральної шкоди, заподіяною смертю батька.

В іншій частині в задоволенні позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , в інтересах яких діє ОСОБА_2 6000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави 581 грн. 38 коп. судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Рівненського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

позивачі - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в інтересах яких діє ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 ),

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Приватне акціонерне товариство «Страхова група «ТАС» (місцезнаходження: м.Київ, вул.Берестейська, 65, ),

відповідач - ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_6 ).

Повне рішення складено 21.03.2025.

Суддя Острозького районного судуНазарук В.А.