Справа № 303/4981/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2025 року м. Мукачево

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області у складі судді Полянчука Б.І., при секретарі Варваринець Н.Я., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (представник - адвокат Райко Василь Васильович) до ОСОБА_2 (представник - адвокат Білей Світлана Василівна), треті особи: приватний нотаріус Мукачівського районного нотаріального округу Закарпатської області Баранова Жанна Володимирівна, Друга мукачівська державна нотаріальна контора про скасування рішення нотаріуса,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 про скасування рішення приватного нотаріуса Мукачівського районного нотаріального округу Закарпатської області Баранової Ж.В., вказуючи, що житловий будинок АДРЕСА_1 побудований її батьками у 1988 році. Після смерті у 2014 році її батька - ОСОБА_3 , відкрилась спадщина, яка складається з 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1 . Інша 1/2 частина цього будинку належить відповідачці як частка дружини у спільній сумісній власності подружжя. Спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_3 є вона та ОСОБА_2 , яка доводиться їй мамою, а спадкодавцю - дружиною. Вона єдина зі спадкоємців прийняла спадщину, оскільки на час смерті батька проживала та була зареєстрована за однією адресою зі спадкодавцем, а відповідачка відмовилася від своєї 1/4 частки у спадщині на її користь. 22.07.2022 ОСОБА_2 звернулася до Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області з позовом про виселення її з будинку АДРЕСА_1 . З доданого до позовної заяви витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно їй стало відомо, що 05.03.2021 ОСОБА_2 зареєструвала за собою право власності на цілий будинок АДРЕСА_1 . Реєстрацію вказаного будинку здійснювала приватний нотаріус Баранова Ж.В. Вважала, що реєстрацію права власності за відповідачкою проведено з порушенням передбаченого законом порядку. Крім того, реєстрація права власності на цілий будинок позбавили її права власності на 1/2 його частину. Просить скасувати рішення приватного нотаріуса Закарпатської області Баранової Ж.В. про державну реєстрацію за ОСОБА_2 прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер 56952142 від 05 березня 2021 року 11:33:21 щодо реєстрації права власності на будинок АДРЕСА_1 .

Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 12 червня 2024 року відкрито провадження по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Закарпатської області Баранова Ж.В., Друга Мукачівська державна нотаріальна контора, про скасування рішення нотаріуса. Визначено про розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання (а.с.23).

За наслідками підготовчого судового засідання 04.12.2024 судом винесено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до розгляду по суті. Задоволено клопотання позивачки про витребування доказів (а.с.73).

01.08.2024 відповідачка подала відзив (а.с. 39-40) на позовну заяву, у якому зазначила, що позовні вимоги не визнає у повному обсязі, оскільки 1/2 частина житлового будинку АДРЕСА_1 не входила до спадщини, яка відкрилась після смерті ОСОБА_3 , через відсутність такого права у спадкодавця, оформленого та зареєстрованого у встановленому законом порядку. Отже відсутнє порушення законних прав та інтересів позивачки, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

Позивачка в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належних чином, але зазначене не є перешкодою для розгляду справи, оскільки в судовому засіданні бере участь її представник.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити. Пояснив суду, що позивачка не зверталася до нотаріуса із заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину після смерті її батька ОСОБА_3 і не повинна була звертатися, оскільки отримання такого не обмежене певним періодом часу.

Відповідачка у судовому засіданні позовні вимоги не визнала. Пояснила, що житловий будинок АДРЕСА_1 споруджено нею спільно з чоловіком і осінню 1985 року вони вселилися в нього.

Представник відповідачки у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, оскільки на момент відкриття спадщини будинок не був зареєстрований у встановленому законом порядку, тому його не існувало як речі.

Третя особа приватний нотаріус Мукачівського районного нотаріального округу Закарпатської області Баранова Ж.В. у судове засідання не з`явилася, про час, дату та місце розгляду справи повідомлена належним чином.

Представник Другої мукачівської державної нотаріальної контори в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності (а.с. 55, 62).

З`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до наступного.

З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, вбачається, що житловий будинок АДРЕСА_1 зареєстровано на праві власності за ОСОБА_2 02.03.2021. Державний реєстратор: приватний нотаріус Баранова Ж.В., Мукачівський районний нотаріальний округ, Закарпатська область. Підстава для державної реєстрації: витяг з ДРРП на нерухоме майно про реєстрацію права власності, серія та номер № 245936773, виданий 25.02.2021, видавник Онуфрій Н.В. державний реєстратор Великолучківської сільської ради Мукачівського району Закарпатської області; рішення органу місцевого самоврядування, серія та номер 54 виданий 26.01.2021, видавник Івановецька сільська рада Мукачівського району Закарпатської області; технічний паспорт серія та номер б/н виданий 27.02.2020, видавник ФОП ОСОБА_4 ; відомості з ДЗК, серія та номер 36699750. виданий 02.03.2021, видавник Державний земельний кадастр. Форма власності: приватна. Розмір частки: 1/1(а.с. 13).

На виконання ухвали Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 04.12.2024 відділом «Центр надання адміністративних послуг» надано суду копію реєстраційної справи №227 по житловому будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 87 - 106).

ОСОБА_2 02.03.2021 подала заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на об`єкт нерухомого майна: житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с.88).

З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 23.02.2021 встановлено, що ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 0,1115 га, кадастровий номер :11:102:0144 на підставі рішення Івановецької сільської ради від 26.01.2021 (а.с. 89).

Рішенням № 54 від 26.01.2021 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку в АДРЕСА_1 , гр. ОСОБА_2 » затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передано у власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,1115 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарський будівель і споруд (присадибна ділянка) у АДРЕСА_1 (а.с. 90).

Відповідно до технічного паспорту на будинок АДРЕСА_1 житловий будинок літ. А побудовано у 1983 році, гараж з надбудовою літ. Б. - 1990 році, літня кухня літ. В - 1984 році, господарська будівля літ. Г - 1985 році, вбиральня літ. Д - 1985 році. (а.с. 91 - 97).

У інформаційній довідці № 52 від 26.02.2021 Мукачівське районне БТІ та експертної оцінки повідомило, що згідно архівних матеріалів право власності на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 не зареєстровано (а.с.98).

05 березня 2021 року державним реєстратором прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Барановою Ж.В. Мукачівського районного нотаріального округу Закарпатської області прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №56952142, яким державний реєстратор вирішив: провести державну реєстрацію права власності, форма власності: приватна, на житловий будинок, що розташований АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки :11:102:0144 за суб`єктом: ОСОБА_2 , податковий номер/серія, номер паспорта/ НОМЕР_1 /ВО297838/. Відкрити розділ у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстраційну справу на об`єкт нерухомого майна (а.с. 105).

На виконання ухвали Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 04.12.2024 Другою мукачівською державною нотаріальною конторою надіслано копію спадкової справи №205/2014 за померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 (а.с. 108 - 122).

Відповідно до свідоцтва про смерть серія НОМЕР_2 , виданого виконкомом Івановецької сільської ради Мукачівського району Закарпатської області 24.02.2014, ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що 24 лютого 2014 року складено відповідний актовий запис № 06 (а.с.113).

Відповідно до інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) вбачається, що ОСОБА_3 заповіт після своєї смерті не залишив (а.с.115).

08 серпня 2014 року до Мукачівської районної державної нотаріальної контори звернулася ОСОБА_2 із заявою про відмову від спадщини після смерті чоловіка на користь доньки ОСОБА_1 (а.с. 109).

Виконкомом Івановецької сільської ради Мукачівського району Закарпатської області ОСОБА_1 , жительці АДРЕСА_1 видано довідку №1152 від 11.08.2014, про те, що на день смерті батька ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 були зареєстровані та проживали: дружина ОСОБА_2 , донька ОСОБА_1 , онук ОСОБА_5 , онук ОСОБА_6 (а.с. 118).

Відповідно до свідоцтва про народження серія НОМЕР_3 , ОСОБА_3 доводиться батьком ОСОБА_7 (а.с. 119).

Згідно зі свідоцтвом про укладення шлюбу серія НОМЕР_4 від 27 травня 1995 року ОСОБА_7 змінила прізвище на « ОСОБА_8 » (а.с. 122).

У паспорті громадянки України на ім`я ОСОБА_2 міститься у розділі сімейний стан наступна відмітка: С/Р с. Буковець Міжгірського району, 02 вересня 1973 р. зареєстровано шлюб гр-ки ОСОБА_9 з гр. ОСОБА_3 , 1949 р. (а.с. 110 - 111).

Згідно з положеннями статей 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Частина другої статті 1220 ЦК України визначає, що часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою.

Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Частиною 3 ст. 1268 ЦК України визначено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 заповіт після смерті не залишив.

Дружина спадкодавця ОСОБА_2 відмовилася від спадщини на користь доньки ОСОБА_1 .

Предметом доказування по цій справі є факт прийняття спадщини ОСОБА_1 , на підтвердження чого позивачка посилалась на ту обставину, що на час смерті батька вона була зареєстрована та проживала за однією адресою зі спадкодавцем.

Частина 3 ст. 1268 ЦК України ставить прийняття спадщини в залежності саме від постійного проживання разом зі спадкодавцем, але не роз`яснює термін «постійного проживання разом зі спадкодавцем».

Водночас пункти 3.21 та 3.22 Глави 10 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 №296/5, у редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Порядок) передбачали, що спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 Цивільного кодексу, він не заявив про відмову від неї. У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем.

Таким чином, зазначений порядок визначає, що факт прийняття спадщини особою, оскільки вона постійно проживала зі спадкодавцем, може підтверджуватися відміткою у паспорті спадкоємця про реєстрацію його місця проживання разом зі спадкодавцем.

Судом не встановлено факт відмови ОСОБА_1 від спадщини, що залишилася після смерті ОСОБА_3 .

Надана суду копія спадкової справи містить копію паспорта позивачки в якому наявна відмітка про її зареєстроване місце проживання по АДРЕСА_1 з 10 травня 1995 року, але матеріали спадкової справи не містять доказів, які підтверджують проживання за вказаною адресою також спадкодавця ОСОБА_3 .

Долучена до матеріалів справи довідка Виконавчого комітету Івановецької сільської ради №1152 від 11.08.2014 також підтверджує проживання ОСОБА_1 в АДРЕСА_1 на момент смерті батька ОСОБА_3 , але не інформує де саме був зареєстрований та проживав сам спадкодавець.

Інших доказів, які би підтверджували, що спадкодавець ОСОБА_3 проживав на час відкриття спадщини по АДРЕСА_1 позивачкою не надано, клопотання про їх витребування судом не заявлялося.

У матеріалах спадкової справи наявна заява ОСОБА_2 від 08.08.2014 про відмову від спадщини, у якій заявниця зазначає, що її чоловік ОСОБА_3 на день смерті постійно проживав та був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , але суд вважає, що зазначена обставина не може бути підтверджена такою заявою виходячи з положень ч.2 ст.78 ЦПК України.

Так, пункт 1.12, 1.13 Глави 10 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 №296/5, у редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин визначав, що місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця відповідно до статті 29 Цивільного кодексу України. Місце відкриття спадщини підтверджується: довідкою житлово-експлуатаційної організації, довідкою правління житлово-будівельного кооперативу про реєстрацію (постійне місце проживання) спадкодавця; записом у будинковій книзі про реєстрацію (постійне місце проживання) спадкодавця, довідкою адресного бюро, довідкою райвійськкомату про те, що спадкодавець до призову на військову службу проживав за відповідною адресою. Місце відкриття спадщини не може підтверджуватися свідоцтвом про смерть.

За викладеного, заява ОСОБА_2 не є тим доказом, який згідно п. 1.13 Глави 10 зазначеного Порядку може підтверджувати факт місця проживання спадкодавця.

Таким чином, оскільки позивачка, звертаючись з позовом до суду посилається на порушення її спадкових прав на оформлення спадщини, то їй необхідно довести належними та допустимими доказами факт її прийняття.

Частина 3 ст. 1268 ЦК України пов`язує прийняття спадщини з постійним проживання спадкоємця зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Позивачка надала суду достатньо належних, допустимих та достовірних доказів, які підтверджують її проживання по АДРЕСА_1 , але не надала жодного доказу, який підтверджує, що за вказаною адресою також проживав спадкодавець на момент відкриття спадщини.

Зазначене свідчить про те, що позивачкою не доведено прийняття нею спадщини в порядку ч. 3 ст. 1268 ЦК України.

У випадку, якщо спадкоємець не прийняв спадщину в порядку ч.3 ст.1268 ЦК України, тоді він має право в порядку ст. 1269 ЦК України та в строки, встановлені ст.1270 ЦК України подати заяву про прийняття спадщини, але матеріали спадкової справи також не містять, а позивачкою у судовому засіданні не надано доказів прийняття нею спадщини в порядку ст. 1269 ЦК України.

Крім того, звертаючись з позовом до суду позивачка посилалась на порушення її прав неможливістю оформити спадщину, але не надала суду належні та допустимі доказі, які цю обставину підтверджують.

Глава 13 розділу І «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» передбачає, що нотаріус на вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, зобов`язаний викласти причини відмови в письмовій формі і роз`яснити порядок її оскарження. У цих випадках нотаріус протягом трьох робочих днів виносить постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії.

Листом Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» у абз. 12 п. 1 роз`яснено судам, що у разі якщо відсутність умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину не підтверджена належними доказами, а саме відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, це може бути підставою для відмови у позові, а не відмови у відкритті провадження у справі (п. 1 ч. 2 ст. 122 ЦПК), закриття провадження у справі (п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК) або залишення позовної заяви без розгляду (ст. 207 ЦПК).

Таким чином, належним доказом неможливості оформити спадщину у нотаріуса, а відповідно і порушення прав позивачки, є постанова нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії, яку ОСОБА_1 суду не надала.

Із копії технічного паспорту на будинок АДРЕСА_1 , відмітки в паспорті відповідачки про реєстрацію шлюбу зі спадкодавцем, копії свідоцтва про смерть спадкодавця судом встановлено, що за час шлюбу подружжям ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було споруджено житловий будинок АДРЕСА_1 , на який станом на час відкриття спадщини правовстановлюючі документи оформлені не були.

Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцевих положень» Сімейного кодексу України (далі - СК України), зазначений кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним кодексом України (далі - ЦК України), тобто з 01 січня 2004 року.

За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року.

До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.

Відповідно до статті 13 Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі - КпШС УРСР) права і обов`язки подружжя породжує лише шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану. Час виникнення прав і обов`язків подружжя визначається моментом реєстрації шлюбу в органах реєстрації актів громадянського стану.

Отже, до спірних правовідносин, ураховуючи зазначені правові норми, порядок набуття спільного майна та його правовий режим повинен визначатися за нормами КпШС УРСР, який був чинним на час набуття спірного нерухомого майна.

Статтею 22 КпШС УРСР передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Згідно зі статтею 24 КпШС УРСР майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Аналогічна норма закріплена у статті 57 СК України.

Аналіз наведених норм матеріального права дає можливість дійти висновку, що кошти подружжя, як і інше майно, набуте у шлюбі, належать їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не спростовано відповідними доказами.

У разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них (стаття 28 КпШС України).

Вказані норми, що діяли на час будівництва спірного будинку, узгоджуються з нормами чинного сімейного законодавства України. Зокрема відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно зі статтею 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17 та узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду в постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

На час зведення спірного житлового будинку (1983 рік) питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (дала - Указ) і постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва.

Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п`яти як у місті, так і поза містом.

Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника.

Відповідно до частини 1 статті 31 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» для проведення державної реєстрації прав власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 05 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, і щодо зазначених об`єктів нерухомості раніше не проводилася державна реєстрація прав власності, подаються:

1) виписка із погосподарської книги, надана виконавчим органом сільської ради (якщо такий орган не створений - сільським головою), селищної, міської ради або відповідною архівною установою;

2) документ, що посвідчує речове право на земельну ділянку під таким об`єктом, крім випадку, коли таке речове право зареєстровано в Державному реєстрі прав.

Для здійснення державної реєстрації прав власності на зазначені об`єкти документом, що посвідчує речові права на земельну ділянку під таким об`єктом, може також вважатися рішення відповідної ради про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність.

Для проведення державної реєстрації прав власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 05 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, проведення технічної інвентаризації щодо зазначених об`єктів нерухомості є необов`язковим (ч. 2 ст. 31 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 2 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» заявником по питанню такої державної реєстрації права власності є особа, за якою закріплений особовий рахунок в погосподарській книзі відповідної сільської, селищної, міської ради, або уповноважена нею особа - у разі проведення державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 05 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку.

Таким чином, будинки, які були збудовані до 1992 року, не потребували введення в експлуатацію, при набутті права власності на такі об`єкти.

Зазначене узгоджується із правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах: від 26 лютого 2020 року у справі № 607/16873/18, провадження № 61-12451св19; від 15 жовтня 2020 року у справі № 623/214/17, провадження № 61-1978св20.

Із технічного паспорту на будинок АДРЕСА_1 вбачається, що рік спорудження будинку зазначено - 1983 рік, тобто до 1992 року (а.с. 91 - 97).

Згідно з матеріалами реєстраційної справи № 227 по житловому будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 87 - 106) підставою вчинення 02.03.2021 року державним реєстратором приватним нотаріусом Барановою Ж.В. запису про право власності: 227, на власника ОСОБА_2 стали: витяг з ДРРП на нерухоме майно про реєстрацію права власності серія та номер № 245936773, виданий 25.02.2021, видавник Онуфрій Н.В. державний реєстратор Великолучківської сільської ради Мукачівського району Закарпатської області; рішення органу місцевого самоврядування, серія та номер 54 виданий 26.01.2021, видавник Івановецька сільська рада Мукачівського району Закарпатської області; технічний паспорт серія та номер б/н виданий 27.02.2020, видавник ФОП ОСОБА_4 ; відомості з ДЗК, серія та номер 36699750, виданий 02.03.2021, видавник Державний земельний кадастр (а.с. 106).

Отже реєстрація права власності на будинок АДРЕСА_1 була здійснена із порушенням вимог п. 1 ч. 1 ст. 31 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», оскільки державному реєстратору не було надано виписку із погосподарських книг.

Звертаючись з позовом до суду позивачка вважала, що реєстрація права власності на цілий будинок за відповідачкою підлягає скасуванню, оскільки, в порушення п. 3 ч. 1 ст. 23 та п. 2 ч. 1 ст. 27 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» остання не отримала свідоцтво про право власності на частку у спільному майні подружжя після смерті чоловіка та не зареєструвала за собою це право, але зазначене твердження не заслуговує на увагу, оскільки воно суперечить п. 2.2 Глави 11 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», який передбачає, що якщо до складу майна, на частку якого видається свідоцтво, входить майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, нотаріус вимагає подання документів, які підтверджують право власності подружжя на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього порядку. У судовому засіданні встановлено, що право власності на нерухоме майно подружжя не було оформлено у встановленому законом порядку на час відкриття спадщини, відповідно відповідачка не могла отримати свідоцтво про право власності на частку у спільному майні подружжя.

Позивачка також зазначала, що нотаріус Другої мукачівської нотаріальної контори Шпеник М.Ю. повинна була видати їй свідоцтво про право на спадщину за законом на підставі наявних у спадковій справі №205/2014 документів, але таке твердження суперечить п. 4.9 Глави 10 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», яким встановлено, що свідоцтво про право на спадщину видається на підставі заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, але матеріали справи не містять доказів такого звернення. До того ж, представник позивачки у судовому засіданні зазначив, що позивачка не зверталась до нотаріуса із заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину і не повинна була звертатися.

Твердження позивачки про те, що нотаріус Баранова Ж.В. повинна була відмовити відповідачці у проведенні державної реєстрації прав на спірний будинок на підставі п. 4, 5, 9 ч.1 ст.18 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» суд не може прийняти до уваги, оскільки вважає, що підстави для такого були відсутні.

Слід також зазначити, що відносини у сфері державної реєстрації речового права виникають саме між суб`єктом звернення за такою послугою та суб`єктом, уповноваженим здійснювати відповідні реєстраційні дії. Інша особа має право ставити питання про скасування державної реєстрації виключно у випадку порушення такою її законних прав та інтересів.

У підпунктах 11.82-11.85 постанови від 09.02.2022 у справі № 910/6939/20 та підпунктах 8.43-8.46 постанови від 16.11.2022 у справі № 911/3135/20 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. При цьому суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких здійснюється поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, суди мають ураховувати його ефективність. Це означає, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечувати поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Позивачка обґрунтовує своє порушено право тим, що реєстрація житлового будинку за відповідачкою позбавляє її можливості оформити спадщину, чим порушуються її права спадкоємця, але позивачка не довела факт прийняття нею спадщини та неможливості оформити спадкові права на нерухоме майно.

Крім того, суд вважає, що реєстрація права власності на весь об`єкт нерухомого майна на одного з подружжя, а саме ОСОБА_2 не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а відповідно позивачка не позбавлена права та має можливість оформити право власності на частку в ньому, яка є спадковими майном, у випадку доведеності факту прийняття нею спадщини.

До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 28.09.2022 по справі №564/3286/19.

Позивачкою не надано належних та допустимих доказів прийняття спадщини, звернення до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину та відмови нотаріуса у вчинення зазначеної нотаріальної дії.

Також позивачка не зверталася до суду з позовом про визнання права власності в порядку спадкування, у випадку неможливості оформити спадкові права у нотаріуса, що могло бути ефективним способом захисту порушеного права. Зазначене свідчить про те, що скасування рішення приватного нотаріуса Мукачівського районного нотаріального округу Закарпатської області Баранової Ж.В. прав та їх обтяжень індексний номер 56952142 від 05.03.2021 року щодо реєстрації за ОСОБА_2 права власності на будинок АДРЕСА_1 не є ефективним способом захисту.

За таких обставин відсутні підстави для скасування рішення приватного нотаріуса Мукачівського районного нотаріального округа Закарпатської області щодо реєстрації за ОСОБА_2 права власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 .

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Керуючись ст. 258, 259, 263-265, 273, 354, 355 ЦПК України, ст. 1216, 1217, 1218, 1220, 1261, 1268, 1269, 1270 ЦК України, ст. 13, 22, 24, 28 КпШС УРСР, ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», «Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_5 ) до ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_6 ), треті особи: приватний нотаріус Мукачівського районного нотаріального округу Закарпатської області Баранова Жанна Володимирівна, Друга мукачівська державна нотаріальна контора про скасування рішення нотаріуса - відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя