ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2025 року

м. Хмельницький

Справа № 686/21955/24

Провадження № 22-ц/820/526/25

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії

суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Грох Л.М. (суддя-доповідач), Янчук Т.О., Ярмолюка О.І.,

секретар судового засідання Чебан О.М.,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа ОСОБА_2 про встановлення факту родинних відносин за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області в складі судді Дем`янова Ю.М. від 18 грудня 2024 року.

Заслухавши доповідача, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, суд

в с т а н о в и в :

У серпні 2024 року ОСОБА_1 , звертаючись в суд із заявою про встановлення факту родинних відносин, вказувала, що її матір ОСОБА_3 є донькою ОСОБА_4 та ОСОБА_2 . Згідно свідоцтва про народження ОСОБА_5 від 17.05.1957 року її батьком зазначено ОСОБА_6 , матір`ю ОСОБА_7 .

Згідно довідки Державного архіву Хмельницької області від 06.06.2019 року батьками ОСОБА_6 були ОСОБА_8 (мати) та ОСОБА_9 (батько). ОСОБА_9 , 1898 року народження, був заарештований 09.09.1937 року Ізяславським управлінням НКВС за звинуваченням за ст. 54-10 КК УРСР. Із матеріалів кримінальної справи вбачається, що до складу його сім`ї на день арешту входили: дружина ОСОБА_10 , сини ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 ( ОСОБА_6 ), донька ОСОБА_14 . Рішенням НКВС СРСР №196 від 28.10.1937 року ОСОБА_6 був засуджений до розстрілу.

В інший спосіб встановити факт родинних відносин із ОСОБА_9 та ОСОБА_8 заявниця не має можливості, оскільки відсутні документи про те, що ОСОБА_6 був сином ОСОБА_9 .

Зазначала, що вказаний факт безпосередньо породжує для неї юридичні наслідки, оскільки в разі його встановлення ОСОБА_1 зможе прийняти спадщину після смерті своїх прабабусі та прадідуся, а також підтвердити національність свого походження та приналежність до польського народу поза межами історичної батьківщини, реалізувати свої права, що випливають із Закону Республіки Польща «Про карту поляка» від 07.09.2007 року, Акту про польське громадянство від 02.04.2009 року, Закону Республіки Польща «Про репатріацію» від 09.11.2000 року.

Тому просила встановити факт родинних відносин, що вона, ОСОБА_1 , є рідною праонукою ОСОБА_8 (прабабуся) та ОСОБА_9 (прадідусь).

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 18 грудня 2024 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 , про встановлення факту родинних відносин відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вважає рішення суду незаконним, просить його скасувати та задовольнити її заяву. На її думку, суд першої інстанції помилково не взяв до уваги, що встановлення цього факту матиме юридичні наслідки для неї на території іншої країни, для підтвердження приналежності її до польського роду та реалізація нею прав згідно із польським законодавством, також з метою оформлення спадкових прав на майно, що залишилося після смерті прабабусі та прадідуся. Вважає хибним висновок суду, що встановлення юридичного факту можливо виключно у випадку, якщо факт матиме юридичні наслідки для заявниці на території України, таке обмеження у законодавстві відсутнє. Встановлення цього факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право або існування такого спору на момент розгляду справи. У заявниці немає іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що вона є рідною онукою ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , правнукою ОСОБА_8 (прабабуся) та ОСОБА_9 (прадідусь). Заявниця зверталася до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але в цьому було відмовлено. Чинним законодавством не передбаченого іншого позасудового порядку встановлення цього факту.

В судове засідання сторони не з`явилися, будучи належно повідомленими про розгляд справи.

Від представника апелянтки надійшла заява про розгляд справи без його участі, апеляційну скаргу підтримує.

Апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що заявниця є донькою ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , це підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 17.05.1979 року.

Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища 02.08.1997 року складено актовий запис про шлюб ОСОБА_15 . Прізвище після шлюбу ОСОБА_16 .

Згідно з повторним свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 19.11.2020 року батьками матері заявниці ОСОБА_17 значаться ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . Зміна прізвища матері із ОСОБА_18 на ОСОБА_19 підтверджується копією повторного свідоцтва про шлюб від 12.07.2011 року.

За змістом довідки Державного архіву Хмельницької області від 06.06.2019 року батьками ОСОБА_6 були ОСОБА_8 (мати) та ОСОБА_9 (батько).

ОСОБА_9 , 1898 року народження, був заарештований 09.09.1937 року Ізяславським управлінням НКВС за звинуваченням за ст. 54-10 КК УРСР. Із матеріалів кримінальної справи слідує, що до складу його сім`ї на день арешту входили: дружина ОСОБА_10 , сини ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , донька ОСОБА_14 . Рішенням НКВС СРСР №196 від 28.10.1937 ОСОБА_6 засуджений до розстрілу.

Згідно з довідкою Клубівської сільської ради Ізяславського району Хмельницької області від 18.10.2019 № 1683, у записі погосподарської книги 1944-1946 років ім`я ОСОБА_20 змінено на ОСОБА_6 . Його батьками являються ОСОБА_8 та ОСОБА_21 .

Встановлення даного факту необхідно для ОСОБА_1 з метою підтвердження національності свого походження та приналежності до польського народу поза межами історичної батьківщини, а також дає можливість реалізувати свої права, що випливають із Закону Республіки Польща «Про карту поляка» від 07.09.2007, Акту про польське громадянство від 02.04.2009 року, Закону Республіки Польща «Про репатріацію» від 09.11.2000 року

Наведене підтверджується матеріалами справи.

Відмовляючи в задоволенні заяви ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що встановлення судом фактів щодо родинних відносин із померлою особою, з урахуванням того, що мета встановлення вказаного факту не пов`язана зі спадкуванням, не узгоджується з вимогами чинного законодавства. Крім того, заявниця не надала достовірних, допустимих та достатніх доказів того, що вона є праонукою ОСОБА_8 та ОСОБА_9 ,

Доводи апеляційної скарги про помилковість цих висновків є безпідставними, зважаючи на таке.

Порядок розгляду в окремому провадженні справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, визначений главами 1 і 6 розділу IV ЦПК України.

Окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (частина перша статті 293 ЦПК України).

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Згідно з п.1 ч.1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами.

У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Отже, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.

Суд першої інстанції правильно констатував, що питання зміни національності громадянами України регулювалося Указом Президента України від 31 грудня 1991 року № 24 «Про порядок зміни громадянами України національності», відповідно до якого національність могла бути змінена особами, які при досягненні 16-річного віку та одержанні паспорта прийняли національність одного з батьків та бажали змінити її відповідно до національності другого з батьків. Зміна національності провадилася відділом внутрішніх справ виконавчого комітету районної, міської, районної у місті ради народних депутатів за місцем проживання заявника. Зміна національності допускалася також і щодо осіб, які обрали національність до прийняття цього Указу. Зазначений Указ Президента України втратив чинність на підставі Указу Президента України від 27 січня 1999 року № 70/99.

Чинним законодавством України не передбачено зазначення в актових записах цивільного стану та свідоцтвах про державну реєстрацію актів цивільного стану національності батьків дитини чи осіб, які вступають у шлюб. Тим самим забезпечується рівність усіх незалежно від національності чи етнічного походження, а також право особи вільно обирати та відновлювати національність, як це передбачено статтею 11 Закону України «Про національні меншини в Україні». Примушення громадян у будь-якій формі до відмови від своєї національності не допускається.

Згідно зі статтею 300 ЦК України особа має право на індивідуальність, на збереження своєї національної, культурної, релігійної, мовної самобутності, а також право на вільний вибір форм та способів прояву своєї індивідуальності, якщо вони не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства.

Таке право підпадає під захист статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка передбачає, що кожна людина має право на повагу до її особистого і сімейного життя. Держава не може втручатися у здійснення цього права інакше ніж згідно із законом та у випадках, необхідних у демократичному суспільстві в інтересах національної і громадської безпеки.

За ст. 11 Конституції України держава сприяє як консолідації та розвиткові української нації, її історичної свідомості, традицій і культури, так і розвиткові етнічної, культурної, мовної та релігійної самобутності національних меншин в Україні.

Відповідно до статті 3 Рамкової конвенції про захист національних меншин, ратифікованої Україною 09 грудня 1997 року, кожна особа, яка належить до національної меншини, має право вільно вирішувати, вважатися їй чи не вважатися такою, і таке рішення або здійснення прав у зв`язку з ним не повинно зашкоджувати такій особі.

Згідно з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною в постанові від 11.09.2019 року у справі №810/2732/18, відмова від фіксації національності в офіційних документах, що посвідчують особу, та актових записах цивільного стану і відповідних свідоцтвах органів державної реєстрації актів цивільного стану відповідає статті 24 Конституції України, яка гарантує рівність громадян, зокрема незалежно від етнічного походження, а також статті 11 Закону України «Про національні меншини в Україні».

Відповідно до ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обговорюючи мету звернення з цією заявою до суду, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку, що заявницею не доведено належними та допустимим доказами потребу в оформленні спадкових прав на майно її прабаби та прадіда, а відтак, не доведено, що встановлення факту родинних відносин заявниці ОСОБА_22 із прадідусем ОСОБА_6 та прабабусею ОСОБА_8 породжує для неї юридичні наслідки.

Правильним є висновок суду, що факт, який просить встановити заявниця можливо породжує певні юридичні наслідки згідно із законодавством Республіки Польща, тому повинен встановлюватися за законодавством тієї країни, в якій він породжує правові наслідки.

Також суд дав належну оцінку поданим письмовим доказам і правильно констатував, що довідка Клубівської сільської ради щодо здійснення виправлення імені із ОСОБА_20 на ОСОБА_6 за відсутності інших доказів не підтверджує факту зміни імені цієї особи. Отже, належних, допустимих та достатніх доказів того, що ОСОБА_1 є праонукою ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , заявницею не надано.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Рішення суду ґрунтується на повно, всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 18 грудня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повна постанова складена 21 березня 2025 року.

Судді Л.М. Грох

Т.О. Янчук

О.І. Ярмолюк