Справа № 354/623/15-ц
Провадження № 22-ц/4808/15/25
Головуючий у 1 інстанції Остап`юк М. В.
Суддя-доповідач Луганська
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Луганської В.М.

суддів Баркова В.М., Мальцевої Є.Є.,

за участю секретаря - Гудяк Х.М.,

учасники справи

позивач Перший заступник прокурора Івано-Франківської області в інтересах держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України

відповідачі Поляницька сільська рада, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Державне підприємство «Ворохтянське лісове господарство»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Івано-Франківського апеляційного суду справу

за апеляційною скаргою Поляницької сільської ради

на рішення Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 27 грудня 2022 року, ухвалене судом у складі судді Остап`юк М.В.,

у справі за позовом першого заступника прокурора Івано-Франківської області в інтересах держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України до Поляницької сільської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Державне підприємство «Ворохтянське лісове господарство» про визнання недійсним та скасування державного акту на право приватної власності на земельну ділянку та витребування земельної ділянки,

в с т а н о в и в:

У вересні 2015 року перший заступник прокурора Івано-Франківської області звернувся до суду в інтересах держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України, ДП «Ворохтянське лісове господарство» із позовною заявою до Поляницької сільської ради, ОСОБА_4 про визнання недійсним та скасування державного акту на право приватної власності на земельну ділянку, площею 0,1928 га з кадастровим номером 220020045, розташовану у селі Поляниця Івано-Франківської області та витребування вказаної земельної ділянки у власність держави.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням виконавчого комітету Поляницької сільської ради №27 від 10.07.2003 року ОСОБА_4 передано безоплатно у приватну власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку в с. Поляниця, площею 0,1928 га.

На підставі зазначеного рішення 20.08.2003 року ОСОБА_5 видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ІФ №014216, кадастровий номер в державному акті 220020045. Експертно-грошова оцінка земельної ділянки плошею 0,01 га складає 44 000 грн.

Відповідно до постанови Галицького районного суду від 04.03.2015 року в кримінальній справі №248436 звільнено від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності: ОСОБА_6 за вчинення злочинів передбачених ч.3 ст.28 ч.1 ст.366, ч.3 ст.28 ч.2 ст.364 КК України; ОСОБА_7 за вчинення злочинів передбачених ч.3 ст.28 ч. 1 ст.366, ч.3 ст.28 ч.2 ст.364 КК України; ОСОБА_8 за вчинення злочинів передбачених ч.3 ст.28 ч.1 ст.366, ч.3 ст. 28 ч.2 ст.364 КК України, ОСОБА_9 у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст. 28 ч.1 ст.366 КК України.

В ході судового розгляду по даній кримінальній справі було встановлено, що рішення виконавчого комітету Поляницької сільської ради щодо безоплатної передачі у приватну власність ОСОБА_4 земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку площею 0,1928 га в с. Поляниця не приймалося, а було підроблене.

На підставі зазначених документів землепроектними організаціями було виготовлено технічну документацію на земельні ділянки державного лісового фонду, які перебували у користуванні Поляницького лісництва ДП «Ворохтянське лісове господарство» та передано її для погодження начальнику відділу земельних ресурсів Яремчанської міської ради.

Із заявою до сільської ради Підлетейчук Й.І. не звертався, відповідно на розгляд сесії сільської ради питання розгляду зави не виносилось, однак, державний акт на право власності на земельну ділянку серії ІФ №014216 від 20.08.2003 року було незаконно видано ОСОБА_5 на підставі рішення виконавчого комітету Поляницької сільської ради №27 від 10.07.2003. Як наслідок передача земельної ділянки у власність ОСОБА_4 відбулась з порушенням вимог діючого законодавства.

Позивач просив визнати недійсним та скасувати державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії ІФ №014216 від 20.08.2003 року площею 0,1928 га, кадастровий номер земельної ділянки 220020045.

Зобов?язати ОСОБА_4 повернути земельну ділянку площею 0,1928 га, кадастровий номер 220020045, яка розташована в с. Поляниця Яремчанської міської ради з чужого незаконного володіння у державну власність в особі ДП «Ворохтянське лісове господарство».

25 листопада 2015 року прокурор подав заяву про заміну первісного відповідача ОСОБА_4 на правонаступників: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .

21 травня 2021 року прокурором, у порядку статті 49 ЦПК України, подано заяву про зміну позовних вимог, в якій просив суд поновити строки позовної давності; визнати недійсним державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії ІФ №014216 від 20.08.2003 площею 0, 1928 га, витребувати у ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 земельну ділянку, площею 0, 1928 га, яка розташована в с. Поляниця з чужого незаконного володіння у власність держави в особі ДП «Ворохтянське лісове господарство».

Ухвалою Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 06 серпня 2021 року залучено до участі у справі правонаступника відповідача Поляницької сільської ради Яремчанської міської ради Івано-Франківської області Поляницьку сільську раду Надвірнянського району Івано-Франківської області.

Ухвалою Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 03 серпня 2022 року позовні вимоги першого заступника прокурора Івано-Франківської області в інтересах держави в особі ДП «Ворохтянське лісове господарство» про визнання недійсним та скасування державного акту на право приватної власності на земельну ділянку, витребування вказаної земельної ділянки у власність держави залишено без розгляду.

Рішенням Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 27 грудня 2022 року позовні вимоги задоволено частково.

Визнано недійсним державний акт на право приватної власності на землю серії ІФ № 014216, виданий ОСОБА_4 на підставі рішення виконавчого комітету Поляницької сільської ради від 10.07.2003 року №27, яким передано у приватну власність земельну ділянку площею 0.1928 га для ведення особистого селянського господарства, що розташована у с. Поляниця, та скасовано його державну реєстрацію.

Визнано незаконним і скасовано пункт 13 додатку 3 рішення виконавчого комітету Поляницької сільської ради від 10 липня 2003 року № 27 в частині передачі у власність ОСОБА_4 земельної ділянки.

В частині позовних вимог про витребування земельної ділянки від ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 суд відмовив.

Не погодившись з вказаним рішенням, Поляницька сільська рада, звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального права та неповне з`ясування обставин справи просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 27 грудня 2022 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги, скаржник зазначив, що судом першої інстанції вирішуючи даний спір не з`ясовано до компетенції якого органу державної влади належать повноваження щодо розпорядження спірною земельною ділянкою та який орган має бути належним позивачем.

Держава, як суб`єкт права власності на землі державної власності в силу підп. в) ч. 1 ст. 80 Земельного кодексу України, реалізує це право через відповідні органи державної влади.

Положенням про Державне агентство лісових ресурсів України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 жовтня 2014 р. №521 Державне агентство лісових ресурсів України (Держлісагентство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра захисту довкілля та природних ресурсів і який реалізує державну політику у сфері лісового та мисливського господарства (п. 1). Завдання та повноваження Держлісагентства чітко регламентовані вказаним Положенням. Згідно Положення до компетенції Держлісагентства не відноситься здійснення повноважень в сфері земельних відносин.

Повноваження центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства встановлює Лісовий кодекс України, зокрема в статті 281 не має жодної норми, яка б наділяла Центральний орган виконавчої влади з питань лісового господарства (Держлісагенство) функціями представника власника, зокрема в питаннях надання в користування (розпорядження) та використання земельних ділянок, покритих лісом.

Вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень. В той же час, ні ст. 122, ні ст. 149, ні інша норма Земельного кодексу України не наділяє Державне агентство лісових ресурсів України повноваженнями в сфері управління державної власності на землю.

Державне агентство лісових ресурсів України є суб`єктом владних повноважень інтереси, якого може представляти прокурор, однак на законодавчому рівні не наділене повноваженнями щодо розпорядження спірною земельною ділянкою, відповідно, не є органом, який може бути належним позивачем у спірних правовідносинах. Відсутність у Державного агентства лісових ресурсів України права на розпорядження спірною земельною ділянкою прокурором не спростовано.

Скаржник вважає, що Поляницька сільська рада як власник земель в межах населеного пункту вправі розпоряджатись ними. Відповідно до рішення Поляницької сільської ради від 11.01.2001 №3 Ворохтянському державному лісогосподарському господарству 10.11.2001 видано Державний акт на право постійного користування землею серії ІІ-ІФ №002701, зареєстрований у Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №00001.

Рішенням Івано-Франківської обласної ради №57-3/2002 від 27.08.2002 року збільшено площу населеного пункту с. Поляниця Яремчанської міської ради до 1730 га, в тому числі 1077,82 га земель, які перебувають в постійному користуванні Ворохтянського державного лісогосподарського підприємства. Оскільки, в постійному користуванні лісгоспу перебували землі комунальної власності Поляницької сільської ради, тому Поляницька сільська рада також вправі була вилучати землі у користувача та розпоряджатись ними у встановленому порядку. 3.2.

Прокурором, крім посилання на Державний акт на право постійного користування землею серії II - Ф №002721 від 10.11.2001, виданий Поляницькою сільською радою землекористувачу ДП «Ворохтянське лісове господарство», не надано належних та достатніх доказів того, що саме спірна земельна ділянка знаходиться на землях, що перебувають у постійному користуванні держлісгоспу

Скаржник зазначив, що межі земельної ділянки ДП «Ворохтянське лісове господарство» в натурі (на місцевості) не встановлювалися (відновлювалися), а сама ділянка не внесена до Державного земельного кадастру, тому даний державний акт не може бути належним та достатнім доказом в даній справі.

Прокурором з 2015 року не доведено факту знаходження спірної в даній справі земельної ділянки на землях ДП «Ворохтянське лісове господарство», не спростовано тверджень відповідача про недоведеність вказаного факту.

Зазначив, що постановою Галицького районного суду Івано-Франківської області від 04 березня 2015 року в справі №1-6/2011, на яку посилається прокурор, голову Поляницької сільської ради звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення злочинів, передбачених ч. 3 ст. 28 ч. 1 ст. 366; ч. 3 ст. 28 ч. 2 ст. 364; ч. 3 ст. 28 ч. 1 ст. 366 КК України в зв`язку з закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Відповідно до пункту 7 ст. 82 ЦПК України преюдиційне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.

Вирок (постанова) суду обов`язковий виключно при розгляді справи про правові наслідки дій особи, щодо якої ухвалено вирок (постанова) суду, і то тільки у частині встановлення тієї обставини чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Отже, дії підсудних, зокрема, колишнього голови Поляницької сільської ради, встановлені у вказаній постанові суду в кримінальній справі, не підлягатимуть доказуванню виключно в справах про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок (постанова) суду (тобто, за позовами до вказаної особи).

Постанова Галицького районного суду Івано-Франківської області від 04 березня 2015 року в справі №1 -6/2011 не встановлює жодних обставин отримання земельної ділянки відповідачами в даній справі. Обставини набуття земельної ділянки відповідачем не були та і не могли бути досліджені у вказаній постанові, оскільки не були предметом доказування у кримінальній справі та мали місце значно пізніше обставин, щодо яких здійснювалось кримінальне провадження. Прокурором взагалі не доведено, що належна відповідачу земельна ділянка з відповідним кадастровим номером є однією із тих, про які йде мова у постанові від 04 березня 2015 року.

Вважає, що постанова Галицького районного суду Івано-Франківської області від 04.03.2015 року не може мати преюдиційного значення щодо обставин, які підлягають доказуванню в даній справі

Інформація викладена в листі ДП «Карпатигеодезкартографія» та постанові Галицького районного суду, не дозволяє достеменно встановити факт знаходження спірної земельної ділянки на землях лісгоспу, оскільки не містить достатніх особових даних про фізичну особу, кадастрових номерів земельних ділянок, не зазначено на підставі чого проведено розбивку на квартали та ділянки.

Лист ЛП «Карпатигеодезкартографія» від 01 жовтня 2004 рок був долучений прокурором без обґрунтування поважності причин неподання його у встановлений законом строк до позовної заяви, як то передбачено ч.8 ст.83 ЦПК України. Тому даний доказ є не допустимим і не міг братись до уваги судом.

Суд першої інстанції в порушення вимог ЦПК України задовольнив клопотання прокурора про витребування матеріалів кримінальної справи Галицького районного суду Івано-Франківської області №1-6/11.

Скаржник зазначив, що суд скасував пункт 13 Додатку 3 рішення виконавчого комітету Поляницької сільської ради від 10.07.2003 року №27 в частині передачі у власність ОСОБА_4 земельної ділянки, проте прокурором вищенаведені вимоги не були заявлені.

У відзиві на апеляційну скаргу перший заступник прокурора Івано-Франківської області зазначив, що спірна земельна ділянка перебуває на праві постійного користування ДП «Ворохтянське лісове господарство», яке у свою чергу перебуває у сфері управління Державного агентства лісових ресурсів України.

Питання правомірності звернення прокурора до суду в інтересах Держлісагентства у 15 аналогічних справах протягом 2022-2023 років стало предметом розгляду Верховного Суду, який зробив висновок про те, що у даних справах прокурор правомірно звернувся із позовними вимогами саме в інтересах вказаного органу державної влади (постанови Верховного Суду від 27.05.2022 у справі №354/604/15, від 14.09.2022 у справі № 354/672/15, від 02.06.2022 у справі №354/601/15, від 20.07.2022 у справі № 354/608 та ін.).

Ворохтянському державному лісогосподарському господарству 10.11.2001 видано Державний акт на право постійного користування землею серії II-IФ №002721, зареєстрований у Книзі записів державних актів на право постійного користування землею Поляницької сільської ради за №00001, в масив якого входить спірна земельна ділянка.

Зазначив, що земельні ділянки, за рахунок яких у період з 2002 року по 2008 рік збільшені межі населеного пункту с. Поляниця, по даний час перебувають у державній власності.

Метою витребування з Галицького районного суду Івано-Франківської області кримінальної справи була перевірка доводів позовної заяви та долучених до неї доказів оригіналами, що містилися в матеріалах кримінальної справи, але жодних доказів з неї не вилучалось

У судове засідання представник Поляницької сільської ради не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином про, що свідчить довідка про доставку електронного документу.

У судовому засіданні прокурор проти задоволення апеляційної скарги заперечував.

У судове засідання відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_3 не з`явились, про час, дату та місце судового засідання повідомлені належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

У судове засідання ОСОБА_2 не з`явився. Апеляційним судом за місцем реєстрації відповідача неодноразово надсилалися повістки. На адресу ОСОБА_2 було направлено судову повістку-повідомлення про розгляд справи, який було призначено на 18 березня 2025 року. Проте повістка повернулась до суду з відміткою про відсутність ОСОБА_2 за вказаною адресою.

Відповідно до пункту 4 частини 8 статті 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

З огляду на те що кореспонденція, яка була адресована ОСОБА_2 , повернута до апеляційного суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», то відповідно до пункту 3 частини восьмої статті 128 ЦПК України він є таким, що її отримав.

Подібні правові висновки закріплені в постановах Верховного Суду від 14 лютого 2025 року у справі № 457/913/21 (провадження № 61-5121св24) та від 29 січня 2025 року у справі № 752/5046/22 (провадження № 61-3762св23).

У судове засідання представник Державного агентства лісових ресурсів, представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ДП «Ворохтянське лісове господарство» не з`явились, про час, дату та місце судового засідання повідомлені належним чином, що підтверджується довідками про доставку судової повістки через систему «Електронний суд».

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справу.

З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає можливим провести судовий розгляд справи без учасників по справі, які повідомлені належним чином про дату, час та місце розгляду справи.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія приходить до наступних висновків.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно роз`яснень, які містяться в п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Із змісту апеляційної скарги вбачається, що скаржник просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 27 грудня 2022 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. Апеляційна скарга не містить доводів щодо оскарження рішення суду в частині відмови у задоволенні вимог прокурора про витребування земельної ділянки, тому апеляційний суд переглядає справу в частині задоволених позовних вимог, а саме в частинні визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю серії ІФ № 014216, виданого ОСОБА_4 на підставі рішення виконавчого комітету Поляницької сільської ради від 10.07.2003 року №27, яким передано у приватну власність земельну ділянку площею 0.1928 га для ведення особистого селянського господарства, що розташована у с. Поляниця, та скасовано його державну реєстрацію та в частині визнання незаконним і скасування пункту 13 додатку 3 рішення виконавчого комітету Поляницької сільської ради від 10 липня 2003 року № 27 в частині передачі у власність ОСОБА_4 земельної ділянки.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що рішення виконавчого комітету Поляницької сільської ради № 27 від 10.07.2003 року та додаток № 3 до вказаного рішення на підставі якого ОСОБА_4 передано земельну ділянку у приватну власність не приймалось. Земельна ділянка вибула з володіння держави поза її волею, а ОСОБА_4 набув право власності на земельну ділянку у порядку безоплатної передачі громадянам у власність земельних ділянок без будь-якої правової підстави. Встановивши, що станом на час розгляду справи, спірна земельна ділянка не перебуває у нічиїй власності, оскільки власник земельної ділянки ОСОБА_4 помер, а його спадкоємці не прийняли після нього спадщину, дійшов висновку, що у задоволенні вимоги про витребування земельної ділянки від відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 слід відмовити.

Також суд вважав за необхідне визначити ефективний спосіб захисту прав держави шляхом визнання недійсним та скасування як Державного акту на право приватної власності на землю серії ІФ № 014216 так і пункту 13 додатку 3 рішення виконавчого комітету Поляницької сільської ради від 10.07.2003 року № 27 в частині передачі у власність ОСОБА_4 земельну ділянку, на підставі якого видано останньому оспорюваний Державний акт.

Апеляційний суд зазначає, що відповідно до пункту 1 частини першої ст.255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

У пункті 7 частини першої статті 255 ЦПК України зазначено, що суд закриває провадження по справі, якщо настала смерть фізичної особи, яка була стороною у справі, якщо спірні відносини не допускають правонаступництва.

Правонаступників у справу можна залучити тільки у випадку, коли смерть особи сталася вже після набуття нею статусу сторони у справі, тобто після відкриття провадження у справі.

Відповідно до статті 25 ЦК України здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи.

Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження.

У випадках, встановлених законом, охороняються інтереси зачатої, але ще не народженої дитини.

У випадках, встановлених законом, здатність мати окремі цивільні права та обов`язки може пов`язуватися з досягненням фізичною особою відповідного віку.

Цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті

У статті 26 ЦК України визначено, що усі фізичні особи є рівними у здатності мати цивільні права та обов`язки.

Фізична особа має усі особисті немайнові права, встановлені Конституцією України та цим Кодексом.

Фізична особа здатна мати усі майнові права, що встановлені цим Кодексом, іншим законом.

Фізична особа здатна мати інші цивільні права, що не встановлені Конституцією України, цим Кодексом, іншим законом, якщо вони не суперечать закону та моральним засадам суспільства.

Фізична особа здатна мати обов`язки як учасник цивільних відносин.

Згідно з частиною першою статті 42 ЦПК України у справах позовного провадження особами, які беруть участь у справі, є сторони, треті особи, представники сторін та третіх осіб.

У статті 26 ЦПК України визначено, що здатність мати цивільні процесуальні права та обов`язки сторони, третьої особи, заявника, заінтересованої особи (цивільна процесуальна правоздатність) мають усі фізичні і юридичні особи.

Частиною першою статті 47 ЦПК України передбачено, що здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи.

Системний аналіз вказаних норм права, а також частини першої статті 26 ЦК України та частини другої статті 48 чинного ЦПК України, дозволяє дійти висновку про те, що на момент звернення із позовом до суду відповідач у справі має бути живим. В іншому випадку провадження у справі не може бути відкрито, а відкрите - підлягає закриттю, оскільки справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства (пункт 1 частини першої статті 255 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду Об`єднаної палати Касаційного цивільного Суду у справі №185/998/16-ц від 20.06.2019 року зазначено «за наявності підстав, визначених пунктами 1-8 частини першої статті 255 ЦПК України, незалежно від кількості процесуальних дій, які були вчинені судами та учасниками судового процесу під час розгляду справи, суд зобов`язаний закрити провадження у справі. На такі дії суду не впливає те, що у справі беруть участь відповідачі-спадкоємці, які на час розгляду справи мають цивільну процесуальну правосуб`єктність і не заявляли клопотання про закриття провадження у справі. Вказаний висновок узгоджується з принципом правової визначеності, на якому неодноразово наголошував у своїй практиці Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ)».

У цій постанові Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду відійшла від висновку, «викладеному у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 630/664/15-ц (провадження № 61-4065св18), згідно з яким суди, встановивши, що позов було пред`явлено до померлої особи, розглянули справу по суті, не закриваючи провадження у справі відносно померлої особи. Разом з тим, зазначивши, що суди порушили норми процесуального права при розгляді цієї справи, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду вважає, що оскаржувані судові рішення у цій справі, з урахуванням певних виключних обставин та конкретних дій суду, не підлягають скасуванню із закриттям провадження».

Як вбачається із матеріалів справи прокурор подав позов до суду до відповідача ОСОБА_4 04 вересня 2015 року. ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Суд першої інстанції за таких обставин мав би закрити провадження у справі в частині вимог до померлого ОСОБА_4 . Однак ухвалою від 09 листопада 2015 року надав прокурору строк для усунення недоліків позовної заяви та ухвалою від 21 грудня 2015 року за заявою прокурора про заміну первісного відповідача ОСОБА_4 на відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 відкрив провадження у справі.

Апеляційний суд враховує правові висновки викладені у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у справі №185/998/16-ц від 20.0.2019 року, з огляду на те, що справа перебуває на розгляді з вересня 2015 року, спірні правовідносини допускають правонаступництво, справу розглянуто із залученням до участі у справі спадкоємців померлого, для захисту прав позивача апеляційний суд переглядає справу по суті.

Судом встановлено, що у постійному користуванні Ворохтянського державного лісогосподарського підприємства перебували землі для ведення лісового господарства, площею 4358,5 га, що підтверджується Державним актом на право постійного користування землею серії ІІ-ІФ № 002701, виданого на підставі рішення Поляницької сільської ради № 3 від 11.01.2001 року.

Згідно наказу Державного комітету лісового господарства України № 87 від 03.04.2006 Ворохтянський держлісгосп був перейменований в 2006 році на ДП «Ворохтянське лісове господарство».

Рішенням виконавчого комітету Поляницької сільської ради від 10.07.2003 № 27 ОСОБА_4 передано безоплатно у приватну власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд у с. Поляниця, площею 0,1928 га.

20.08.2003 року на підставі вищезазначеного рішення ОСОБА_4 отримав Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії ІФ № 014216.

Земельній ділянці присвоєно кадастровий номер № 220020045.

Згідно з листом Карпатського державного підприємства геодезії, картографії та кадастру Державного комітету природних ресурсів України від 01.10.2004 №464 земельна ділянки, площею 0, 1928 га, яка надана безоплатно у приватну власність ОСОБА_4 , розташована у кв. АДРЕСА_1 , НОМЕР_1 території земель лісокористування Поляницького лісництва Ворохтянського Держлісгоспу.

23.03.2004 року слідчим з ОВС прокуратури Івано-Франківської області Балитою Р.І. порушено кримінальну справу за фактом зловживання службовим становищем посадовими особами Поляницької сільської ради та її виконавчого комітету за ознаками злочину, передбаченого частиною другою статті 364 КК України по факту зловживання службовим становищем посадовими особами Поляницької сільської ради у зв`язку із незаконним вилученням із власності Ворохтянського держлісгоспу 40, 69 га земель лісового фонду без згоди державних органів лісового господарства, незаконно змінили їх цільове призначення, перевівши із земельних угідь лісового фонду в землі житлової та громадської забудови, та безоплатно надали їх у приватну власність 160 громадянам для будівництва та обслуговування житлових будинків протягом 2002-2003 років у зв`язку із незаконним вилученням із власності Ворохтянського держлісгоспу 40, 69 га земель лісового фонду без згоди державних органів лісового господарства, незаконно змінили їх цільове призначення, перевівши із земельних угідь лісового фонду в землі житлової та громадської забудови, та безоплатно надали їх у приватну власність 160 громадянам для будівництва та обслуговування житлових будинків протягом 2002-2003 років.

Відповідно до Висновку комісійної судово-земельної експертизи від 11.03.2005 року, проведеної у рамках вказаної кримінальної справи, який долучено як доказ і до матеріалів цієї справи, відповідні рішення виконкому чи сесії сільської ради про вилучення окремих земельних ділянок лісового фонду, які фактично роздані громадянам у приватну власність під будівництво індивідуальних житлових будинків, у тому числі у кв. АДРЕСА_2 діл АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 , де розташована земельна ділянка відповідача ОСОБА_4 відсутні.

Постановою Галицького районного суду Івано-Франківської області від 04 березня 2015 року (справа №1-6/11, провадження №1/341/6/15) у відповідності до ст.49 КК України звільнено від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності ОСОБА_6 за вчинення злочинів, передбачених ч.3 ст.28, ч.1 ст.366, ч.3 ст.28, ч.2 ст.364, ч.3 ст.28, ч.1 ст.366 КК України, ОСОБА_7 за вчинення злочинів, передбачених ч.3 ст.28, ч.1 ст.366, ч.3 ст.28, ч.2 ст.364 КК України, ОСОБА_8 за вчинення злочинів, передбачених ч.3 ст.28, ч.1 ст.366, ч.3 ст.28, ч.2 ст.364 КК України. Цивільний позов ДП «Ворохтянське лісове господарство» залишено без розгляду. Вказана постанова суду не оскаржувалась та набрала законної сили 11.03.2015 року.

Згідно вказаної постанови, з метою протиправного вилучення з державної власності земель державного лісового фонду Поляницького лісництва Ворохтянського ДЛГ та їх незаконної передачі у приватну власність фізичним особам шляхом зловживання владою та службовим становищем і службового підроблення офіційних документів, сільський голова с. Поляниця ОСОБА_6 у листопаді 2001 року створив та очолив організовану групу, до якої завербував спеціаліста 1 категорії Яремчанського міського відділу земельних ресурсів, інженера-землевпорядника Поляницької сільської ради Борисевича В.М. а також начальника відділу земельних ресурсів Яремчанської міської ради Реміцьку О.М. Так, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , зловживаючи владою та службовим становищем, з корисливих мотивів, в особистих інтересах та в інтересах осіб, які бажали безоплатно отримати для індивідуального житлового будівництва земельні ділянки у с. Поляниця Яремчанської міськради, склали та видали завідомо неправдиві офіційні документи листи виконавчого комітету Поляницької сільської ради про вилучення з державної власності та передачу сільській раді в землі запасу земельних ділянок державного лісового фонду №25 від 26.11.2001, № 28 від 27.05.2002, № 28 від 27.08.2002, № 132 від 19.09.2002, № 171 від 07.10. без зазначення року, № 25 від 15.03.2003, № 24 від 26.05.2003, № 32 від 26.06.2003, які ОСОБА_6 підписав та завірив печаткою Поляницької сільської ради та направив на адресу керівників Ворохтянського ДЛГ.

У подальшому, всупереч вимог ст.ст. 20, 118, 123, 149, 151, 156, 207 Земельного кодексу України, пункту 12 Перехідних Положень Земельного кодексу України, ст. 42 Лісового кодексу України, генерального плану забудови с. Поляниця, затвердженого рішенням сесії сільської ради від 30.01.2001, «Правилам забудови населених пунктів області» від 12.11.2002, ст.ст. 3, 19 Закону України «Про планування та забудову територій» ОСОБА_7 та ОСОБА_6 за погодженням з ОСОБА_8 , склали та видали завідомо неправдиві офіційні документи - рішення виконавчого комітету Поляницької сільської ради №4 від 14.02.2002, №32 від 12.09.2002, №36 від 10.10.2002, №40 від 15.11.2002, №6 від 13.02.2003, №27 від 10.07.2003 «Про вилучення земельних ділянок» Поляницького лісництва Ворохтянського ДЛГ загальною площею 40,69 га, віднесення їх в землі запасу сільської ради, про зміну їх цільового призначення і переведення з лісового фонду в землі житлової та громадської забудови, які ОСОБА_6 підписав та завірив печаткою Поляницької сільської ради, після чого ознайомив з ними начальника відділу земельних ресурсів Яремчанської міської ради ОСОБА_8 .

Крім цього, упродовж 2002-2003 років сільський голова ОСОБА_6 , інженер-землевпорядник ОСОБА_7 , начальник Яремчанського міського управління земельних ресурсів ОСОБА_8 , незаконно надали у приватну власність під будівництво індивідуальних житлових будинків 5,452 га земель державного лісового фонду, які перебували у користуванні Поляницького лісництва Ворохтянського ДЛГ, рішення про вилучення яких не приймались, зокрема, ОСОБА_4 - 0,1928 га га. У результаті цих дій з державної власності незаконно вилучено 5,452 га земель державного лісового фонду вартістю 497 767,60 грн, а також завдано збитки від незаконного вилучення деревних та чагарникових насаджень на суму 133 591,49 грн та від несплати втрат лісогосподарського виробництва на суму 281 200 грн, а всього заподіяно збитків охоронюваним законом державним інтересам на суму 912 559,09 грн та спричинено тяжкі наслідки.

ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується актовим записом про смерть №30.

Згідно довідки, яка видана Микуличинською сільською радою від 20.11.2015 року №276-04-08, ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , був зареєстрований за адресою с. Микуличин, уч. Горби. на день смерті були зареєстровані і проживали: ОСОБА_1 - дружина; ОСОБА_2 - син; ОСОБА_3 - син.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно земельна ділянка з кадастровим номером 220020045 інформація відсутня.

Відповідно до статті 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується, це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Згідно з пунктами «а», «б», «в», «г» статті 12 ЗК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

Землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, в тому числі землі лісового фонду (пункт «е» частини першої статті 19 ЗК України).

Частиною першою статті 116 ЗК України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Згідно із частиною першою пункту 12 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, до розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями в межах населених пунктів, крім земель, переданих у приватну власність, здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.

Порядок безоплатної приватизації громадянами земельних ділянок визначений статтею 118 ЗК України.

Відповідно до частини першої статті 118 ЗК України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки.

Частиною шостою статті 118 ЗК України передбачено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розміри та мета її використання.

Відповідна місцева державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає заяву, а при передачі земельної ділянки фермерському господарству - також висновки конкурсної комісії, і в разі згоди на передачу земельної ділянки у власність надає дозвіл на розробку проекту її відведення (частина сьома статті 118 ЗК України).

Частинами першою, другою статті 20 ЗК України визначено, що віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об`єктів природоохоронного та історико-культурного призначення.

Відповідно до статті 1 ЗК України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місце розташуванням виконують переважно екологічні (водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні), естетичні, виховні та інші функції, мають обмежене експлуатаційне значення і підлягають державному обліку та охороні (частина друга статті 3 ЛК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Усі ліси на території України становлять її лісовий фонд. До лісового фонду належать також земельні ділянки, не вкриті лісовою рослинністю, але надані для потреб лісового господарства (стаття 4 ЛК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Ліси України підлягають охороні і захисту, що передбачає здійснення комплексу заходів, спрямованих на їх збереження від знищення, пошкодження, ослаблення та іншого шкідливого впливу, захист від шкідників і хвороб, а також раціональне використання. Забезпечення охорони та захисту лісів покладається на центральні та місцеві органи державної виконавчої влади, Верховну Раду Республіки Крим, місцеві Ради народних депутатів та постійних лісокористувачів відповідно до законодавства України (частини перша, друга статті 85 ЛК України).

У частині другій статті 5 ЛК України передбачено, що віднесення земельних ділянок до складу земель лісового фонду, визначення їх меж провадиться в порядку, встановленому земельним законодавством.

Згідно зі статтями 56, 57 ЗК України землі лісогосподарського призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5,0 га у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств. Громадяни і юридичні особи в установленому порядку можуть набувати у власність земельні ділянки деградованих і малопродуктивних угідь для залісення. Земельні ділянки лісового фонду за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються у постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, а на умовах оренди - іншим підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані лісогосподарські підрозділи, для ведення лісового господарства, спеціального використання лісових ресурсів і для потреб мисливського господарства, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних, туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо. Порядок використання земель лісового фонду визначається законом.

Відповідно до частин першої, другої статті 149 ЗК України земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади та органів місцевого самоврядування. Вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень.

Таким чином, земельне законодавство, яке діяло на момент виникнення спірних правовідносин, дозволяло органу місцевого самоврядування вилучати для суспільних та інших потреб земельні ділянки, надані у постійне користування, але при дотриманні чітко визначеної законодавством процедури. При цьому, законодавством чітко передбачалося, що при передачі громадянам чи юридичним особам земельної ділянки, в тому числі, лісогосподарського призначення, яка перебуває у постійному користуванні спеціалізованого державного лісогосподарського підприємства, мають передувати рішення органу місцевого самоврядування про вилучення цієї земельної ділянки та про зміну її цільового призначення.

У справі, що переглядається, місцевим судом вірно встановлено порушення відповідачами порядку вилучення та отримання безоплатно у приватну власність земельної ділянки із лісового фонду, що доводиться матеріалами кримінальної справи №1-6/11, постановою Галицького районного суду від 04.03.2015 року.

Встановлено і це підтверджується дослідженими доказами, що рішення виконавчого комітету Поляницької сільської ради № 27 від 10 липня 2003 року про передачу у приватну власність ОСОБА_4 земельної ділянки площею 0,0, 1928 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в діл. Вишня в установленому законом порядку не приймалось, а було підроблене, на момент передачі її у приватну власність спірна земельна ділянка належала до категорії земель державної форми власності та перебувала у постійному користуванні ДП «Ворохтянське лісове господарство», Поляницька сільська рада як орган місцевого самоврядування та її виконавчий комітет не були наділені відповідними повноваженнями щодо вилучення у постійного землекористувача земель лісового фонду та розпорядження ними шляхом передачі у приватну власність, а відповідного розпорядження місцевої державної адміністрації про вилучення земельної ділянки у постійного землекористувача, а також погодження в установленому порядку зміни її цільового призначення матеріали справи не містять і доказів протилежного суду не надано.

Поляницькою сільською радою в ході судового розгляду не надано жодних доказів на спростування факту незаконності вилучення спірної земельної ділянки у Поляницького лісництва Ворохтянського ДЛГ та передачі її у приватну власність ОСОБА_4 , а також переведення набутої ОСОБА_4 у власність земельної ділянки до категорії земель комунальної власності.

Також в матеріалах справи відсутні докази того, що збільшення площі с. Поляниця, на яке посилається скаржник, відбулось саме за рахунок спірної земельної ділянки.

Постановою Галицького районного суду від 04.03.2015 року результатами розгляду кримінальної справи №1-6/2011 встановлено факт складання та видачі посадовими особами Поляницької сільської ради завідомо неправдивих рішень виконавчого комітету Поляницької сільської ради № 4 від 14.02.2002, № 32 від 12.09.2002, № 36 від 10.10.2002, № 40 від 15.11.2002, № 6 від 13.02.2003, № 27 від 10.07.2003 «Про вилучення земельних ділянок» Поляницького лісництва Ворохтянського ДЛГ та надання у приватну власність громадянам, а також додатків до цих рішень.

Встановлено, що упродовж 2002-2003 років вказані особи незаконно надали у приватну власність під будівництво індивідуальних житлових будинків 5,452 га земель державного лісового фонду, які перебували у користуванні Поляницького лісництва Ворохтянського ДЛГ, рішення про вилучення яких не приймались, зокрема, ОСОБА_4 -0, 1928 га.

Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, постановлена ухвала суду, лише у питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Інститут звільнення від кримінальної відповідальності не означає декриміналізації діяння, а звільняє конкретних осіб від відповідальності за злочин, що ними було вчинено. Відповідний висновок Верховний Суд виклав у постановах від 17 листопада 2020 року в справі № 333/6733/16, від 14 лютого 2018 року в справі № 398/571/15, від 17 серпня 2022 року в справі № 346/4425/18.

Колегія суддів звертає увагу на те, що кримінальне провадження №1-6/11 (провадження 1/341/615) було закрито не з причин відсутності події або складу злочину, а саме у зв`язку із закінченням строків давності, що є нереабілітуючими обставинами.

Постановою Галицького районного суду від 04.03.2015 року встановлено підроблення рішення виконавчого комітету Поляницької сільської ради від 10 липня 2003 року №27 на підставі якого ОСОБА_4 передано у приватну власність земельну ділянку, діл.Вишня 0,1927 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і на підставі якого останньому було видано 20 серпня 2003 року.2003 року державний акт на право власності на землю.

З урахуванням зазначеного доводи апеляційної скарги про те, що вказана вище постанова суду не встановлює факт незаконності рішення в частині передачі спірної земельної ділянки ОСОБА_4 не відповідає встановленим по справі обставинам та вимогам закону.

Таким чином, висновок суду про те, що спірна земельна ділянка вибула із власності держави у протиправний спосіб на підставі підробленого рішення органу місцевого самоврядування, який не був наділений відповідними повноваженням щодо розпорядження нею, що одночасно потягнуло за собою протиправну зміну її цільового призначення правильний та відповідає встановленим по справі обставинам.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18; від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, провадження № 12-187гс18; від 06 квітня 2021 року у справі № 925/642/19, провадження № 12-84гс20 ).

Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою.

Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2023 року у справі № 373/326/17 (провадження № 14-201цс21), вказала, що набуття особою володіння нерухомим майном полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за цією особою. Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Метою такого позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений.

У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. Рішення суду про витребування з володіння відповідача нерухомого майна є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно; такий запис вноситься у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що за загальним правилом, якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Разом з тим, судом встановлено, що ОСОБА_4 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується актовим записом про смерть №30.

Відповідно до ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Згідно довідки, яка видана Микуличинською сільською радою від 20.11.2015 року №276-04-08, ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , був зареєстрований за адресою с. Микуличин, уч. Горби. на день смерті були зареєстровані і проживали: ОСОБА_1 - дружина; ОСОБА_2 - син; ОСОБА_3 - син.

Тобто, відповідачі по справі є спадкоємцями померлого ОСОБА_4 в силу вимог ч.3 ст.1268 ЦК України.

Суд першої інстанції помилково дійшов висновку, що відповідачі не прийняли спадщину.

Відповідачі успадкували право власності на спірну земельну ділянку.

Разом з тим право власності на спірну земельну ділянку не зареєстровано за спадкоємцями, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

У постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №910/13492/21 від 08 серпня 2023 року зазначено, що «з огляду на різноманітність правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності і необхідності застосування правових висновків Великої Палати Верховного Суду в кожній конкретній справі».

З урахуванням встановлених обставини саме у цій справі, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що задоволення позовної вимоги прокурора про визнання недійсним та скасування Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ІФ №014216 від 20.08.2003 року, кадастровий №20020045, площею 0,1928 га, що розташована в с. Поляниця Яремчанської міської ради Івано-Франківської області який видано ОСОБА_4 призведе до відновлення порушеного права держави як власника земельної ділянки.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Суд першої інстанції в порушення вказаних вимог, вийшов за межі заявлених вимог та прийняв рішення про визнання незаконним і скасування пункту 13 додатку 3 рішення виконавчого комітету Поляницької сільської ради від 10.07.2003 року №27 в частині передачі у власність ОСОБА_4 земельної ділянки.

Крім того, суд не звернув увагу на ту обставину, що не може визнаватися і скасовуватися рішення органу місцевого самоврядування, яке не приймалося, якого не існує і матеріалами справи встановлено, що вказане рішення є підробленим.

В цій частині доводи апеляційної скарги є слушними, тому рішення в цій частині підлягає скасуванню.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що позов заявлено в інтересах неналежного позивача, виходячи з наступного. Представництво інтересів громадянина або держави прокурором у суді врегульовано у статті 23 Закону України від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII «Про прокуратуру».

Частина перша цієї статті (в редакції, чинній на час звернення позивача до суду) визначає, що представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

Відповідно до абзацу першого частини третьої статті 23 зазначеного Закону прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

В судовому процесі, зокрема цивільному, держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах.

Тобто, під час розгляду справи у суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган.

Отже, незалежно від того, хто саме звернувся до суду - орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах, чи прокурор, у судовому процесі держава бере участь у справі як позивач, а відповідний орган або прокурор здійснюють процесуальні дії на захист інтересів держави як суб`єкта процесуальних правовідносин.

У справі, яка переглядається, перший заступник прокурора Івано-Франківської області звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України. Таким чином, позивачем у зазначеній справі є держава, представництво інтересів якої в особі зазначеного вище органу державної влади здійснює прокурор. Прокурор обґрунтовував порушення прав держави як власника земельної спірної ділянки зокрема тим, що спірна земельна ділянка вибула з власності держави з порушенням вимог закону, у зв`язку з чим просив визнати недійсним державний акт на землю.

Аналіз змісту обґрунтування заявлених у справі позовних вимог дає підстави для висновку, що прокурор заявив позов не в інтересах конкретного органу державної влади (Державного агентства лісових ресурсів України) чи державного підприємства (ДП «Ворохтянське лісове господарство»), а в інтересах держави, як матеріального позивача у справі. Отже, вимоги прокурора заявлені не в інтересах цього державного підприємства чи Державного агентства лісових ресурсів України, а в інтересах держави. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 20 грудня 2023 року у справі № 619/77/15-ц (провадження № 61-9722св23),у справі № 354/681/15 від 06 листопада 2024 року.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на те, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, рішення Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 27 грудня 2022 року в оскаржуваній частині, а саме: в частині визнання незаконним і скасування пункту 13 додатку 3 рішення виконавчого комітету Поляницької сільської ради від 10.07.2003 року № 27 в частині передачі у власність ОСОБА_4 земельної ділянки підлягає скасуванню.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, Івано-Франківський апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Поляницької сільської ради задовольнити частково.

Рішення Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 27 грудня 2022 року в оскаржуваній частині, а саме: в частині визнання незаконним і скасування пункту 13 додатку 3 рішення виконавчого комітету Поляницької сільської ради від 10.07.2003 року № 27 в частині передачі у власність ОСОБА_4 земельної ділянки скасувати.

В іншій оскаржуваній частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання тексту постанови.

Повний текст постанови складено 19 березня 2025 року.

Головуючий В.М. Луганська

Судді: В.М. Барков

Є.Є. Мальцева