ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

19 березня 2025 року

м. Харків

справа № 638/2245/19

провадження № 22-ц/818/441/25

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого - Пилипчук Н.П.,

суддів колегії Маміної О.В. Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря - Львової С.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харків цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , в особі представника ОСОБА_3 , на заочне рішення Харківського районного суду Харківської області від 15 травня 2024 року в складі судді Савченка Д.М., -

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

В обгрунтування позову зазначає, що 02 листопада 2015 року між ним та ОСОБА_2 було укладено письмовий договір позики, відповідно до умов якого останній отримав у борг грошові кошти в розмірі 350 000 гривень, що в доларовому еквіваленті на час отримання позики складало 42 682 доларів США, строком до 02 травня 2016 року. 09 січня 2018 року Відповідач знову підтверджує факт наявності зобов`язань щодо повернення позики та складає розписку за якою зазначає наступну дату повернення боргу в повному обсязі 15 вересня 2018 року. На зазначену дату позика не була повернута. 16 лютого 2019 року ним була відправлена відповідачу вимога-заява щодо повернення в добровільному порядку суми позики. Так як позика не була повернута, він звернувся до суду щодо захисту своїх законних прав та інтересів.

З урахуванням останніх уточнень просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором позики в розмірі 46 747,90 доларів США в гривневому еквіваленті за офіційним курсом НБУ на день винесення судового рішення, суму сплаченого судового збору, та витрати на правничу допомогу.

Заочним рішенням Харківського районного суду Харківської області від 15 травня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики в розмірі 1 854 952грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 9 989,20грн., а також витрати на правову допомогу в сумі 27 400грн.

Ухвалою цього ж суду від 02 вересня 2024 року заяву ОСОБА_2 , в особі представника ОСОБА_3 , про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , в особі представника ОСОБА_3 , просить заочне рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що в усіх клопотаннях наявних в матеріалах справи, в тому числі в клопотанні від 14 листопада 2023 року, він вказував адресу свого мешкання : АДРЕСА_1 . Разом з тим, суд першої інстанції направляв судові повістки на іншу адресу: АДРЕСА_2 , які не були йому вручені. Також вказує, що він не з?явився в судове засідання призначене на 15 травня 2024 року, оскільки перебував у лікаря. Крім того, ним подавалося клопотання про відкладення розгляду справи призначеного на 15 травня 2024 року у зв?язку із перебуванням на лікарняному. Розгляд справи 15 травня 2024 року позбавив його прав передбачених ч.ч.2, 3, 6 ст.43 ЦПК України, зокрема, подавати докази, заявляти клопотання, надавати пояснення та ін.

Звертає увагу на те, що позивачем було пропущено загальний строк позовної давності. Так, згідно договору позики відповідач отримав грошові кошти 01 грудня 2013 року. Отже, забов?язання між сторонами виникли 01 грудня 2013 року. Таким чином, загальний трирічний строк позовної давності спливає 01 грудня 2016 року. Позов подано у лютому 2019 року, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності. Вказаний строк не переривався.

Що стосується суті спору, то вказує, що в договорі позики від 02 листопада 2015 року зазначена дата отримання коштів 01 грудня 2013 року, а в розписці вказано дату отримання коштів 02 листопада 2015 року. Вважає, що мова йде про дві різні позики грошей, а отже розписка від 09 січня 2018 року не підтверджує визнання боргу відповідачем за договором позики від 02 листопада 2015 року.

Крім того, спірний договір позики має всі ознаки фіктивності, оскільки він не нотаріально посвідчений, відсутнє будь-яке забезпечення позики, відсутня нотаріально посвідчена згода дружини ОСОБА_4 (оскільки на час укладання розписки та договору позики відповідач перебував у шлюбі з ОСОБА_4 ).

Матеріали справи не містять доказів передачі грошових коштів за спірним договором.

Крім того, апеляційна скарга містить заперечення на ухвалу Харківського районного суду Харківської області від 02 вересня 2024 року, зокрема, вказує, що доводи суду щодо відсутності доказів поважності його неявки в судові засідання призначені на 14 листопада 2023 року та на 18 березня 2024 року є безпідставними, та спростовуються наданою ним довідкою КНП «Міська поліклініка №17», з якої вбачається, що він перебував у хворобливому стані.

Що стосується понесених позивачем витрат на правничу допомогу, то останнім не надано акту наданих послуг до договору про надання правової допомоги. Крім того, зазначений позивачем розмір витрат є завищеним та підлягає зменшенню з 27 000грн. до 10 000грн.

У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ст.ст.13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову суд першої інстанції виходив з того, що факт отримання відповідачем грошових коштів підтверджується оригіналом договору позики від 02 листопада 2015 року та оригіналом розписки від 09 січня 2018 року, написання та підписання яких відповідачем не заперечується. Оскільки відповідач суму позики у встановлений строк позивачу не повернув, тому останній має право на нарахування 3% річних від простроченої суми. Позивачем також надані докази надання йому правової допомоги, та сплати обумовленої сторонами вартості наданих послуг в загальному розмірі 27 000грн. Вважав, що відповідач належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи.

Проте, повністю погодитися з таким висновком суду колегія суддів не може, виходячи з наступного.

Відповідно до частини другої статті 128 ЦПК України, суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов`язковою.

В пункті 2 частині сьомої статті 128 ЦПК України визначено, що у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.

Згідно з частиною другою статті 211 ЦПК України про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом (GUREPKA v. UKRAINE (No. 2), № 38789/04, § 23, ЄСПЛ, від 08 квітня 2010 року).

Європейський суд з прав людини зауважив, що право на публічний розгляд, передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції, має на увазі право на «усне слухання». Право на публічний судовий розгляд становить фундаментальний принцип. Право на публічний розгляд було б позбавлене смислу, якщо сторона в справі не була повідомлена про слухання таким чином, щоб мати можливість приймати участь в ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, встановлене національним законом. В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана в суд таким чином, щоб знати не тільки про дату і місце проведення засідання, але й мати достатньо часу, щоб встигнути підготуватися до справи (TRUDOV v. RUSSIA, № 43330/09, § 25, 27, ЄСПЛ, від 13 грудня 2011 року).

Отже, цивільна справа може бути розглянута судом без учасників процесу лише у разі їх попереднього повідомлення про час та місце розгляду справи.

Так, матеріали справи свідчать, що первісно позивач із даним позовом звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова 18 лютого 2019 року.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 22 квітня 2019 року справу передано на розгляд до Харківського районного суду Харківської області.

На підставі рішення Ради суддів України від 03 лютого 2023 року №5 дану справу було направлено до Полтавського районного суду Полтавської області для подальшого розгляду.

У подальшому ухвалою Полтавського районного суду Полтавської області від 14 липня 2023 року дану справу було передано на розгляд Харківського районного суду Харківської області.

Справа надійшла у провадження судді Харківського районного суду Харківської області Савченко Д.М. 27 вересня 2023 року.

Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 28 вересня 2023 року справу прийнято до провадження судді Харківського районного суду Харківської області Савченко Д.М. та призначено до розгляду в судовому засідання за правилами загального позовного провадження.

Розгляд справи неодноразово відкладався.

Як вбачається з матеріалів справи:

судова повістка, яка направлялася на адресу відповідача ОСОБА_2 : АДРЕСА_2 , з викликом на 14 листопада 2023 року повернулася до суду без вручення із відміткою на конверті адресат відсутній за вказаною адресою;

судова повістка, яка направлялася на адресу відповідача ОСОБА_2 : АДРЕСА_2 , з викликом на 24 січня 2024 року повернулася до суду без вручення із відміткою на конверті за закінченням терміну зберігання;

судова повістка, яка направлялася на адресу відповідача ОСОБА_2 : АДРЕСА_2 , з викликом на 18 березня 2024 року повернулася до суду без вручення із відміткою на конверті адресат відсутній за вказаною адресою;

судова повістка, яка направлялася на адресу відповідача ОСОБА_2 : АДРЕСА_2 , з викликом на 15 травня 2024 року повернулася до суду без вручення із відміткою на конверті за закінченням терміну зберігання.

Пунктом 3 частини 8 статті 128 ЦПК України передбачено, що днем вручення судової повістки є в тому числі день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.

Разом з тим, як свідчать матеріали справи відповідач у своїх заявах (клопотаннях) зазначав адресу своєї реєстрації: АДРЕСА_1 та адресу фактичного проживання: АДРЕСА_3 .

Таким чином, матеріали справи не містять доказів належного повідомлення відповідача про час та місце розгляду справи призначене на 15 травня 2024 року.

Із змісту заяв ОСОБА_2 від 14 листопада 2023 року, від 23 січня 2024 року, від 18 березня 2024 року та від 15 травня 2024 року про відкладення розгляду справи також не вбачається, що останній заздалегідь, належним чином повідомлявся про вищевказані судові засідання, в тому числі призначене на 15 травня 2024 року. Майже всі вказані клопотання, зокрема від 14 листопада 2023 року, від 18 березня 2024 року та від 15 травня 2024 року, подавались ним у день судових засідань, окрім клопотання від 23 січня 2024 року, яке було подано напередодні судового засідання.

Розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також грубим порушенням вимог статей 128-130, 223, 372 ЦПК України.

Апелянт посилався на те, що він не повідомлявся належним чином про час та місце розгляду справи, що є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення.

Що стосується розгляду справи по суті, то колегія зазначає наступне.

Судовим розглядом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що 02 листопада 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики грошей, згідно умов якого останній 01 грудня 2013 року отримав у позику грошові кошти в розмірі 350 000грн., що в доларовому еквіваленті на час отримання позики складало 42 682 доларів США, строком до 02 травня 2016 року.

09 січня 2018 року також ОСОБА_2 було складено розписку про те, що 02 листопада 2015 року він отримав від ОСОБА_1 позику в сумі 42 682 долари США, строком до 02 травня 2016 року. В обумовлений договором строк борг повернути не зміг, а тому зобов`язався повернути борг до 15 вересня 2018 року, а частину боргу в сумі 12000 доларів США повернути 15 січня 2018 року.

10 листопада 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 було укладено договір про відступлення права вимоги за договором позики грошей, згідно якого останній набув право вимоги до ОСОБА_2 за договором позики грошей від 01 листопада 2015 року (т.І, а.с.114).

08 січня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 було укладено договір про розірвання договору від 10 листопада 2017 року про відступлення права вимоги за договором позики грошей (т.І, а.с.210).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

Договір позики є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей і може не співпадати із датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складенню розписки має передувати факт передачі грошей у борг.

За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів та підтверджує як факт укладення договору, так і факт отримання боржником грошових коштів.

Зазначена правова позиція узгоджується з усталеною судовою практикою (справи №№ 127/3120/16-ц, 752/19567/14-ц).

Таким чином, сам факт підписання відповідачем ОСОБА_2 договору позики грошових коштів від 02 листопада 2015 року за умови відсутності належних та допустимих доказів на спростування цього факту, свідчить про укладення сторонами договору позики, на зазначених у ньому умовах, а також засвідчує отримання боржником від кредитора обумовлених цим договором грошових коштів у розмірі 350 000грн., що в доларовому еквіваленті на час отримання позики складало 42 682 доларів США.

При цьому, наявність у позивача оригіналу власноручно написаного відповідачем договору позики грошових коштів від 02 листопада 2015 року (т.І, а.с.38-39) свідчить про те, що відповідач (позичальник) ОСОБА_2 грошові кошти не повернув.

Факт складання та підписання вказаних документів ОСОБА_2 не заперечується.

Натомість ОСОБА_2 зазначає, що вказані грошові кошти він не отримував. Договір позики грошових коштів він склав та підписав на прохання свого двоюрідного брата ОСОБА_6 , який мешкає в Російській Федерації, та безпосередньо отримав ці кошти, запевнивши його, що по приїзду на територію України він вирішить питання щодо вказаної суми боргу. Оскільки в обумовлений строк ОСОБА_7 грошові кошти не повернув, тому з нього почали вимагати повернення цих коштів, у зв?язку із чим він вимушений був скласти розписку від 09 січня 2018 року та у подальшому звернутися до правоохоронних органів.

Разом з тим, колегія суддів критично ставиться до вказаних доводів. Підписання ОСОБА_2 як договору так і розписки в цілому, без жодних застережень свідчить про згоду з їх змістом в повному обсязі.

Що стосується звернення ОСОБА_2 до правоохоронних органів з приводу вимагання невідомими особами від нього грошових коштів та примушення його до вчинення дій з перереєстрації об?єктів нерухомого та рухомого майна, то як свідчать матеріали справи постановою Холодногірського відділу поліції НП в Харківській області про закриття кримінального провадження від 20 березня 2018 року кримінальне провадження внесене до ЄРДР №0000023 від 18 січня 2018 року за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.2 с.189 КК України, закрито у зв?язку із відсутністю складу злочину (т.І, а.с.129).

Доводи ОСОБА_2 про те, що розписка від 09 січня 2018 року є іншим самостійним борговим документом, оскільки в ній зазначено про отримання ним грошових коштів 02 листопада 2015 року, а не 01 грудня 2013 року (як зазначено у договорі позики від 02 листопада 2015 року) не спростовують факту їх отримання останнім та не спростовують висновків суду про наявність підстав для задоволення позову про стягнення боргу за договором позики, датованим 02 листопада 2015 року.

Посилання ОСОБА_2 на те, що 10 листопада 2017 року ОСОБА_1 відступив на користь ОСОБА_5 право вимоги за договором позики грошей, у зв?язку з чим у ОСОБА_1 відсутнє право на звернення до суду з цим позовом до нього є безпідставними, оскільки вказний договір від 10 листопада 2017 року, був розірваний 08 січня 2018 року, що підтверджується договором про розірвання договору від 10 листопада 2017 року про відступлення права вимоги за договором позики грошей.

Що стосується тверджень ОСОБА_2 про те, що на час укладання договору позики грошових коштів 02 листопада 2015 року ОСОБА_1 перебував за межами України, колегія суддів зазначає наступне.

Так, як вбачається із відповіді Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України у своїй відповіді від 17 лютого 2020 року за № 5591/2020, ОСОБА_1 перетинав кордон у пункту пропуску Бориспіль D два рази за запитаний період 31.08.2015 році (в`їзд) та 05.12.2015 році (виїзд).

Таким чином, дійсно в період з 31 серпня 2015 року по 05 грудня 2015 року ОСОБА_1 перебував за межами території України.

Разом з тим, як зазначалось вище, договір позики є укладеним з моменту передачі грошей, в даному випадку 01 грудня 2013 року (як зазначено у договорі), і може не співпадати із датою складання договору позики. Отже, позикодавець не позбавлений був можливості підписати вказаний договір позики після приїзду його до території України. Факт його підписання позивачем не заперечується.

Зазначені висновки суду узгоджуються із правовою позицією Верховного Суду (постанова від 27 квітня 2023 року справа №161/11436/21).

Відсутність нотаріального посвідчення договору позики, нотаріально посвідченої згоди дружини ОСОБА_4 на його укладання, забезпечення договору позики, не свідчить про фіктивність договору позики грошей та його недійсність, та відповідає вимогам ст.1047 ЦК України.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що позивачем доведено належними та допустимими доказами, як факт укладання договору позики грошей, так і факт отримання ОСОБА_2 грошових коштів в розмірі 350000грн., що в еквіваленті на час отримання позики складало 42682 доларів США.

Згідно ст.ст.526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст.610 ЦК України).

Статтею 598 ЦК України визначені підстави припинення зобов`язання. Зобов`язання припиняються частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (ч.ч.1,2 цієї статті).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.599 ЦК України).

Оскільки належних та допустимих доказів на підтвердження факту повернення (повного або часткового) грошових коштів позивачу за договором позики відповідачем не надано, як і не надано доказів на спростування його дійсності, колегія суддів вважає обґрунтованими вимоги позивача про стягнення з відповідача суми боргу.

Згідно зі статтею 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні (частина перша статті 524 ЦК України).

Відповідно до ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

Відповідно до правової позиції, викладеної в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 24 червня 2020 року у справі № 740/4842/15-ц (14-80цс20) за грошовим зобов`язанням, вираженим у договорі в гривні із зазначенням еквіваленту в іноземній валюті, сума, яка підлягає сплаті у гривнях визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день подання позову (заяви про збільшення позовних вимог) або на день ухвалення судового рішення (якщо позивачем сформульовано саме таку вимогу стягнути суму заборгованості у гривневому еквіваленті за курсом іноземної валюти на дату ухвалення судового рішення), і якщо інший порядок її визначення не встановлено договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

З огляду на викладене, заявлення позовних вимог про стягнення боргу за договором позики у гривні, за курсом на день ухвалення судового рішення, є правом стягувача, яким він скористався.

Матеріали справи свідчать, що відповідачем були отримані у борг за вказаним договором позики грошові кошти в розмірі 350 000грн., із визначенням у доларовому еквіваленту 42 682 доларів США.

Із змісту уточненої позовної заяви від 16 січня 2020 року (т.І, а.с.107-110) вбачається, що позивач просить стягнути з відповідача суму боргу в розмірі 46 747,90 доларів США в гривневому еквіваленті за офіційним курсом НБУ на день ухвалення судового рішення, в даному випадку 15 травня 2024 року.

Офіційний валютний курс НБУ станом на 15 травня 2024 року становив 39,6799 грн. за 1 долар США (42 682 долара США * 39,6799грн. = 1 693 617,49грн.).

Таким чином, позовні вимоги про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суми боргу у національній валюті гривні в розмірі 1 693 617,49грн. грунтуються на вимогах закону, а тому зазначена сума підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 .

Що стосується позовних вимог про стягнення 3% річних, то колегія суддів зазначає наступне.

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Положеннями статті 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивачем нараховані 3% річних, за період з 02 травня 2016 року по 20 серпня 2019 року 1159 днів, наступним чином:

42682 дол.США * 1159 * 3 : 100 : 365 = 4065,90 дол США.

Між з тим, колегія суддів вважає, що наведений позивачем розрахунок є неправильним.

Як свідчать матеріали справи останнім днем виконання грошового зобов?язання за договором позики є 02 травня 2016 року.

Статтею 253 ЦК України передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Таким чином, 3% річних підлягають нарахуванню з 03 травня 2016 року по 20 серпня 2019 року (в межах позовних вимог), що становить 1205 календарних днів, а не 1159 календарних днів, як зазначено позивачем:

42682 дол.США * 1205 * 3 : 100 : 365 = 4 227,27 доларів США.

Разом з тим, згідно частин 1 та 6 статті 367 ЦК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Оскільки розрахований апеляційним судом розмір 3% річних виходить за межі позовних вимог, тому колегія суддів вважає, що підлягають стягненню 3% річних в розмірі 4065,90 дол США в межах позовних вимог, що в національній валюті гривні складатиме 161 334,50грн. (4065,90 дол США * 39,6799грн.).

Таким чином, загальна сума заборгованості відповідача перед позивачем становить 1 854 952грн. (1 693 617,49грн.+ 161 334,50грн.)

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 було заявлено клопотання про застосування загального трирічного строку позовної давності.

Позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права та інтересу (ч.1 ст.256 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).

Для окремих видів вимог встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 чт.261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32 Конвенції), вказав, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (пункт 570 рішення Європейського суду з прав людини від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Строк давності переслідує кілька важливих цілей, а саме забезпечує правову визначеність і закінченість, захищає потенційних відповідачів від застарілих вимог, які було б важко спростувати, і дозволяє уникнути несправедливості, яка може виникнути при прийнятті судами рішень щодо подій, які мали місце у далекому минулому на підставі доказів, які з часом можуть стати ненадійними і недостатніми (рішення Європейського суду з прав людини від 22 жовтня 1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» («Stubbings and Others v. the United Kingdom»).

За змістом загальних норм права заява про застосування позовної давності може бути розглянута, якщо вона подана під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини 3, 4 статті 267 ЦК України).

Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції.

Такі висновки узгоджені у постанові Великої Палати від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14 (провадження 14-59цс18).

Отже, у вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду вказала про можливість вирішення апеляційним судом заяви відповідача про застосування строку позовної давності, який не міг скористатись правом на подання цієї заяви до суду першої інстанції у зв`язку неповідомленням належним чином про розгляд справи та не прийняттям участі у розгляді справи.

Оскільки, як вже було встановлено апеляційним судом, відповідач не повідомлявся належним чином про розгляд даної справи, тому наявні правові підстави для вирішення заяви відповідача про застосування строку позовної давності на стадії апеляційного розгляду.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, в силу частини третьої цієї статті після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

При цьому, якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд в постанові від 19 серпня 2019 року у справі № 570/2528/15-ц та від 11 червня 2020 року у справі № 464/7430/16.

У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2018 року в справі № 161/15679/15-ц (провадження № 61-765св18) вказано, що із тлумачення частини першої статті 264 ЦК України слідує, що вона пов`язує переривання позовної давності з будь-якими активними діями зобов`язаного суб`єкта (боржника). При цьому не виключається й випадку коли переривання перебігу позовної давності буде відбуватися внаслідок визнання боргу, що здійснюється іншими суб`єктами, якщо на це була виражена воля боржника. Тобто коли боржник виражає свою згодою чи уповноважує на це відповідного іншого суб`єкта.

Як свідчать матеріали справи договір позики грошових коштів було укладено 02 листопада 2015 року строком до 02 травня 2016 року.

Отже, право вимоги за вказаним договором у позивача виникло 03 травня 2016 року. Із даним позовом ОСОБА_1 звернувся до суду 18 лютого 2019 року. Тобто з дотриманням загального трирічного стоку позовної давності.

Доводи представника відповідача про те, що позовна давність почала перебіг 01 грудня 2013 року з моменту отримання грошових коштів суперечать вимогам ст.ст.253, 261 ЦК України.

З приводу заперечень відповідача на ухвалу Харківського районного суду Харківської області від 02 вересня 2024 року.

У статті 353 ЦПК України наведено перелік ухвал, на які можуть бути подані скарги окремо від рішення. Крім того, у частині другій даної статті зазначено, що заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду.

При цьому Об`єднана палата Касаційного цивільного суду вже неодноразово звертала увага на те, що тлумачення та застосування положень статті 353 ЦПК України має відбуватися із урахуванням можливості/неможливості поновити свої права особою, яка подає апеляційну скаргу, в інший спосіб, аніж шляхом оскарження в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції окремо від рішення суду. При цьому будь-яка ухвала суду підлягає перегляду в апеляційному порядку окремо або разом з рішенням суду (постанова Верховного Суду від 01 листопада 2021 року у справі №2-41/2006 (провадження № 61-12703сво21), постанова Верховного Суду від 01 листопада 2021 року у справі №520/14132/18 (провадження № 61-13531сво21).

Поняття «заперечення», що вживається у частині другій статті 353 ЦПК України, є по своїй суті аргументами учасника справи щодо незгоди з певними процесуальними діями суду (у даному випадку - відмови у затвердженні мирової угоди), які він викладає в апеляційній скарзі на рішення суду.

Водночас суд апеляційної інстанції в такому випадку здійснює розгляд апеляційної скарги саме на рішення суду, під час якого перевіряє та надає оцінку, у тому числі, включеним до апеляційної скарги запереченням (аргументам) учасника справи на ухвалу, що не підлягає оскарженню окремо від рішення суду, і в разі встановлення, що постановлення такої ухвали призвело до неправильного вирішення справи по суті, суд апеляційної інстанції з огляду на положення статей 374, 376 ЦПК України має повноваження скасувати або змінити рішення суду, а не ухвалу.

Таким чином, під час розгляду даної апеляційної скарги, колегія суддів перевіряє та надає оцінку запереченням поданим на ухвалу Харківського районного суду Харківської області від 02 вересня 2024 року в контексті підстав для скасування рішення суду.

Враховуючи, що ОСОБА_2 не був належним чином обізнаний про час та місце судового розгляду справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для скасування заочного рішення.

Згідно п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права є підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення.

Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою (п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України).

Враховуючи вищевикладене, а також те, що ОСОБА_2 не був належним чином обізнаний про час та місце судового розгляду справи призначене на 15 травня 2024 року, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухвалення нового судового рішення про задоволення позову.

Що стосується понесених позивачем в суді першої інстанції витрат на правову допомогу.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно ч.ч.1-3 ст.137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частиною 1 та пунктом 1 ч.2 ст.141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

До суду на підтвердження витрат на правничу допомогу понесених під час розгляду справи в суді першої інстанції позивачем надано:

договір про надання адвокатом правової допомоги, укладений 22 квітня 2019 року між ОСОБА_1 та адвокатом Рябущиць Р.М.;

копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серія ЗР №21/2011;

копію ордеру на надання правової допомоги серія ЗР №78508;

копію додатку №1 від 22 квітня 2019 року до договору про надання адвокатом правової допомоги від 22 квітня 2019 року;

копію додатку №2 від 29 липня 2019 року до договору про надання адвокатом правової допомоги від 22 квітня 2019 року;

Відповідно до п.1.1 договору про надання адвокатом правової допомоги виконавець (адвокат Рябушиць Р.М.) здійснює та на оплатній основі надає замовникові ( ОСОБА_1 ) правову допомогу, адвокатскі послуги та виконує юридичні роботи у прядку та на умовах, визначених цим договором.

Згідно п.3.1 цього договору вартість надання юридичних послуг та виконання юридичних робіт вказуються в додатках до цього договору, які є його невід?ємною частиною.

Додатком 1 від 22 квітня 2019 року до вказаного договору сторони обумовили вартість послуг.

Так, п.1.1 Додатку №1 передбачено, що вартість послуг Виконавця, пов?язаних з підготовкою та написанням позовної заяви про стягнення заборгованості становить 4 000грн.

Згідно п.1.2. Додатку №1 вартість послуг Виконавця щодо подання ували суду про забезпечення позову на виконання до Департаменту реєстрації ХМР становить 1 500грн..

Відповідно до п.1.3. Додатку №1 вартість послуг Виконавця, пов?язаних з участю та представництвом прав та інтересів Замовника в судових засіданнях в суді першої інстанції, становить 1 600грн. за участь в кожному засіданні, в тому числі прибуття до суду на призначене засідання, яке не відбулося з причин, що не залежали від Виконавця, що включає в себе підготовку всіх необхідних для процесу клопотань, заяв та ін. документів, надсилання листів.

Також, відповідно до п.п.1.1, 1.2 Додатку 2 до вказаного договору вартість послуг Виконавця, пов?язаних з підготовкою та написанням позовної заяви про усунення недоліків на виконання ухвали Харківського районного суду Харківської від 29 травня 2019 року у справі N?638/2245/19 області становить 1 500грн.

Вартість послуг Виконавця, пов?язаних з підготовкою та написанням уточненої позовної заяви у справі N?638/2245/19 становить 2 000грн.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначає Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

Згідно з п.4 ч.1 ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п.6 ч.1 ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Відповідно до ст.19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Частиною 4 ст.137 ЦПК України встановлено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1)складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2)часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3)обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4)ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч.5 ст.137 ЦПК України).

Таким чином, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19).

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Відповідач заперечує проти заявленого позивачем розміру судових витрат вважаючи його завищеним, у зв?язку із чим він підлягає зменшенню з 27 400грн. до 10 000грн.

У постанові від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 провадження № 12-14гс22) Велика Палата Верховного Судузазначила:

«127. Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини.

133. Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку.

135. Велика Палата Верховного Суду зауважує, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

142. Правомірне очікування стороною, яка виграла справу, відшкодування своїх розумних, реальних та обґрунтованих витрат на професійну правничу допомогу не повинно обмежуватися з суто формалістичних причин відсутності в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги, у випадку домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару.

143. Велика Палата Верховного Суду також зауважує, що частина третя статті 126 ГПК України конкретного складу відомостей, що мають бути зазначені в детальному описі робіт (наданих послуг), не визначає, обмежуючись лише посиланням на те, що відповідний опис має бути детальним.

144. Тому, враховуючи принципи рівності і справедливості, правової визначеності, ясності і недвозначності правової норми як складові принципу верховенства права, визначення необхідного і достатнього ступеня деталізації опису робіт у цьому випадку є виключною прерогативою учасника справи, що подає такий опис.

145. Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права.

147.Отже, у випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо».

У додатковій постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 18 лютого 2022 року у справі № 925/1545/20 зазначено, що під час розподілу судових витрат суд має враховувати: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом.

Окрім цього, у додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі №206/6537/19 (провадження № 61-5486св21) зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України.

Ураховуючи наведені відповідачем доводи про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, складність справи, суть спору, необхідність надання адвокатом позивача послуг під час розгляду справи в суді першої інстанції та їх характер, обсяг виконаної адвокатом роботи, критерій необхідності вчинення процесуальних дій та їх значимість, розгляд справи в суді першої інстанції в порядку загального позовного провадження із повідомленням учасників справи, а також необхідність дотримання критеріїв розумності та справедливості, колегія суддів вважає за необхідне зменшити заявлений ОСОБА_1 розмір витрат на професійну правничу допомогу до 15 000грн.

Зазначений розмір витрат на професійну правничу допомогу відповідає критерію реальності наданих адвокатських послуг, їх обсягу з урахуванням складності справи, необхідних процесуальних дій сторони.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою або тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 та частина восьма статті 141 ЦПК України). Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постановах: від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 12 лютого 2020 року в справі № 648/1102/19 (провадження № 61-22131св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18).

Керуючись ст.ст.367, 368, 374 ч. 1 п. 2, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в особі представника ОСОБА_3 , задовольнити частково.

Заочне рішення Харківського районного суду Харківської області від 15 травня 2024 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики в розмірі 1 854 952грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 9 989,20грн. а також витрати на правову допомогу в сумі 15 000грн.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді О.В. Маміна

О.Ю. Тичкова