УХВАЛА

18 березня 2025 року

м. Київ

справа № 761/23249/23

провадження № 61-13252св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Ситнік О. М. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Фаловської І. М.,

розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 15 січня 2024 року в складі судді Саадулаєва А. І. та постанову Київського апеляційного суду від 20 червня 2024 року в складі колегії суддів Поліщук Н. В., Мережко М. В., Соколової В. В.

в справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» про стягнення заборгованості з заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та

ВСТАНОВИВ:

У червні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому зазначив, що наказом Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (далі - ДП «АМПУ») від 11 серпня 2016 року № 255/о його було прийнято на роботу в ДП «АМПУ» в особі Миколаївської філії на посаду заступника начальника юридичної служби. Наказом ДП «АМПУ» позивача переведено на посаду начальника юридичної служби. 27 грудня 2017 року наказом ДП «АМПУ» № 1395-к позивача переведено на посаду провідного юрисконсульта відділу претензійно-позовної роботи та роботи з виконавчими провадженнями юридичної служби апарату управління ДП «АМПУ» до м. Одеси.

Уважає, що під час його переїзду з м. Миколаєва до м. Одеси роботодавець на підставі частини другої статті 120 Кодексу законів про правцю України (далі - КЗпП України) зобов`язаний був виплатити одноразову допомогу при переїзді на роботу в іншу місцевість (з урахуванням того, що позивач переїжджав з малолітньою дитиною, яка перебуває на повному утриманні позивача без участі матері та фактично з ним проживає), однак цього не зробив.

Крім того, у 2018 році позивачу не було виплачено премії в розмірі посадового окладу з нагоди святкування Нового року, а також заохочення в розмірі посадового окладу як штатному працівнику, безперервний стаж роботи якого в апараті управління ДП «АМПУ» складає не менше 1 року, та який відпрацював повний календарний рік без періодів тимчасової непрацездатності.

Вказав, що позивачем виконано всі умови пункту 3.3.3 колективного договору ДП «АМПУ», тому у відповідача настав обов`язок заохотити позивача у розмірі посадового окладу за відпрацьований повний календарний рік без періодів тимчасової непрацездатності.

Просив стягнути з ДП «АМПУ» на користь ОСОБА_1 премію з нагоди святкування Нового року у розмірі 28 700,00 грн, заохочення за відпрацьований повний календарний 2018 рік без періодів тимчасової непрацездатності у розмірі 28 700,00 грн, одноразову допомогу при переїзді на роботу в іншу місцевість у розмірі 25 300,00 грн та 6 325,00 грн за переїзд разом з ним його дитини, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11 листопада 2021 року до 11 травня 2022 року в розмірі 215 671,40 грн, а всього - 304 696,40 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

15 січня 2024 року рішенням Шевченківського районного суду м. Києва в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Суд першої інстанції керувався тим, що виплата одноразової допомоги при переїзді на роботу в іншу місцевість ОСОБА_1 начальнику юридичної служби Миколаївської філії ДП «АМПУ» погоджено не було, оскільки ОСОБА_1 не заявляв відповідної вимоги.

ДП «АМПУ» не мала жодних підстав для виплати премії ОСОБА_1 , оскільки не було ані рапорту начальника юридичного департаменту, ані позитивної резолюції Голови ДП «АМПУ», ані наказу ДП «АМПУ» про заохочення ОСОБА_1 за відпрацювання повного календарного року без періодів тимчасової непрацездатності в розмірі посадового окладу, а наказ є обов`язковою умовою для виплати будь-якої премії.

Премія, передбачена пунктом 3.3.2 колективного договору, має одноразовий характер, належить до категорії заохочувальних та компенсаційних виплат, які прямо не передбачені актами чинного законодавства про оплату праці, і провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Наказом ДП «АМПУ» від 29 грудня 2018 року № 513-к «Про заохочення працівників» на підставі рапортів керівників структурних підрозділів апарату управління ДП «АМПУ» за сумлінне ставлення до виконання службових обов`язків, високий професіоналізм, бездоганну і плідну працю та з нагоди святкування Нового року наказано заохотити премією у розмірі посадового окладу лише певних працівників апарату ДП «АМПУ».

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

20 червня 2024 року постановою Київського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 15 січня 2024 року скасовано в частині відмови в стягненні одноразової допомоги при переїзді на роботу в іншу місцевість та відмови в стягненні середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Стягнуто з ДП «АМПУ» на користь ОСОБА_1 одноразову допомогу при переїзді на роботу в іншу місцевість у розмірі 25 300,00 грн та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 25 300,00 грн. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Апеляційний суд керувався тим, що відповідно до статті 32 КЗпП України при переведенні працівника в межах одного підприємства в іншу місцевість працівник не зобов`язаний заявляти вимогу щодо виплати одноразової допомоги при переїзді на роботу в іншу місцевість, оскільки така виплата є державною гарантією, а не правом роботодавця.

Водночас матеріали цивільної справи не містять доказів того, що малолітня ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , переїхала разом із батьком ОСОБА_1 за його новим місцем роботи.

Звертаючись до суду із цим позовом, позивач визначив період затримки розрахунку при звільненні, за який він просив стягнути середній заробіток, з 11 листопада 2021 року до 11 травня 2022 року.

Урахувавши вимоги статті 117 КЗпП України, що була чинна в цей період, вимоги справедливості та співмірності, ту обставину, що належна позивачу одноразова допомога мала бути виплачена у зв`язку із подією, що мала місце 27 грудня 2017 року, звільнення позивача відбулось 10 листопада 2021 року, до суду позивач звернувся лише в червні 2023 року, апеляційний суд вирішив, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні слід зменшити до розміру суми заборгованості 25 300,00 грн.

З аналізу положень колективного договору трудового колективу апарату управління ДП «АМПУ» вбачається, що виплата премій, доплат, надбавок та інших заохочувальних та компенсаційних виплат залежить від фінансових можливостей ДП «АМПУ» та здійснюється за результатами праці кожного працівника та фінансової можливості підприємства, тому право встановлення надбавок та премій, належить саме до варіативних дискреційних повноважень, в силу яких роботодавець вільний у виборі в межах затвердженого кошторису встановлювати їх або не встановлювати(постанова Верховного Суду від 15 грудня 2021 року в справі № 1840/2970/18). Тому апеляційний суд визнав помилковими доводи апеляційної скарги в частині обов`язку відповідача виплачувати такі премії та заохочення, а висновки суду першої інстанції в цій частині є правильними.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

02 жовтня 2024 року ОСОБА_1 через підсистему «Електронний суд» подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 15 січня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 20 червня 2024 року, в якій просить їх в частині відмови в задоволенні позову скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову та стягнути з відповідача премію з нагоди Нового року в розмірі 28 700,00 грн, заохочення за відпрацьований календарний рік в розмірі 28 700,00 грн, одноразову допомогу за переїзд в іншу місцевість в розмірі 25 300,00 грн та 6 325,00 грн за переїзд разом з ним його дитини, середній розрахунок за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 733 622,40 грн та сплачений судовий збір.

Рух касаційної скарги

20 листопада 2024 року ухвалою Верховного Суду відкрито провадження за вказаною касаційною скаргою та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

У грудні 2024 року справа надійшла до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду

Необхідно закрити касаційне провадження у справі, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення в справі, що виникла з трудових відносин, з ціною позову, що не перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму, що не підлягають касаційному оскарженню, з огляду на таке

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та в визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Відповідно до частини третьої статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду й вирішення справи.

Згідно з частиною першою статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

Верховний Суд як суд касаційної інстанції у цивільних справах із перегляду в касаційному порядку судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, має виконувати повноваження щодо усунення порушень норм матеріального та/або процесуального права, виправлення судових помилок і недоліків, а не нового розгляду справи та нівелювання ролі судів першої та апеляційної інстанцій у чиненні правосуддя та розв`язанні цивільних спорів (абзац п`ятий пункту 7.7 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).

Частина третя статті 389 ЦПК України визначає випадки, за яких рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанова суду апеляційної інстанції не підлягають касаційному оскарженню, а саме не підлягають касаційному оскарженню: 1) рішення, ухвали суду першої інстанції та постанови, ухвали суду апеляційної інстанції у справах, рішення у яких підлягають перегляду в апеляційному порядку Верховним Судом; 2) судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Частиною четвертою статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене позовне провадження, зокрема, призначене для розгляду малозначних справ, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Частина четверта статті 274 ЦПК України містить імперативну норму, що визначає перелік справ, які не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного провадження.

Цей перелік ґрунтується на класифікації справ за матеріально-правовою ознакою, тобто за характером спірних матеріально-правових відносин.

Згідно із частиною четвертою статті 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.

Згідно з пунктом 2 частини четвертої 19 ЦПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду справ, що виникають з трудових відносин.

Відповідно до частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є:

1) справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

3) справи про стягнення аліментів, збільшення та зменшення їх розміру, припинення стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства);

4) справи про розірвання шлюбу;

5) справи про захист прав споживачів, ціна позову в яких не перевищує шістдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Додатково у пункті 2 частини третьої статті 389 ЦПК України конкретизовано випадки, за яких касаційне провадження має бути відкрите попри те, що справу визнано малозначною.

Такими випадками, зокрема, є наявність у касаційній скарзі питання права, що має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики (підпункт «а»); особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи (підпункт «б»); значний суспільний інтерес або винятковість її значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу (підпункт «в»); віднесення судом першої інстанції справи до категорії малозначних помилково (підпункт «г»).

У справі предметом позову є вимоги про стягнення заборгованості з заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 304 696,40 грн, що не перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб на день звернення з касаційною скаргою (757 000,00 грн).

Посилання заявника в прохальній частині касаційної скарги про скасування рішень судів попередніх інстанції та ухвалення нового рішення про стягнення з відповідача 822 647,40 грн не спростовує висновку про малозначність справи, оскільки позивачем в межах позовних вимог була заявлено ціна позову саме 304 696,40 грн із визначенням конкретного періоду стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 11 листопада 2021 року до 11 травня 2022 року і проведено відповідні розрахунки.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції (частина друга статті 400 ЦПК України).

Доводів, що розгляд справи в касаційному суді має виняткове значення для заявника, у касаційній скарзі не зазначено.

Необхідність розгляду справи в касаційному порядку заявник мотивував тим, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики щодо застосування статей 116, 117 КЗпП України.

Верховний Суд звертає увагу, що фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики означає, що заявник у своїй касаційній скарзі ставить на вирішення суду касаційної інстанції проблему, яка, у випадку відкриття касаційного провадження, впливатиме на широку масу спорів, створюючи тривалий у часі, відмінний від минулого підхід до вирішення актуальної правової проблеми.

Однак, в чому саме полягає фундаментальне значення справи для формування єдиної правозастосовчої практики із зазначенням новітніх, проблемних, засадничих, раніше ґрунтовано не досліджуваних питань права, відповідь касаційного суду на які мала б надати нового, уніфікованого розуміння та застосування права як для сторін спору, так і для невизначеного, але широкого кола суб`єктів правовідносин, заявницею не обґрунтовано.

Верховний Суд неодноразово висловлювався щодо застосування судами статей 116, 117 КЗпП України, зокрема, щодо застосування статті 117 КЗпП України в редакції, чинній з 19 липня 2022 року.

Наведені заявником обставини не дають підстав вважати, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки він не обґрунтував своїх доводів не навів переконливих та обґрунтованих аргументів, які підтверджували б те, що касаційна скарга має бути розглянута Верховним Судом на підставі зазначеного підпункту «а» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Посилання заявника на неврахування судом висновків, викладених в постановах Верховного Суду, щодо застосування норми права в подібних правовідносинах є підставою касаційного оскарження судових рішень, передбаченою пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, втім не є доводом, який в розумінні підпунктів «а»-«г» пункту 2 частини третьої статті 389 цього Кодексу підтверджує наявність випадку/випадків, який/які дає/дають право вважати судові рішення у малозначній справі такими, що підлягають касаційному оскарженню.

Верховний Суд враховує предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства, судову практику в такій категорії справ та вважає, що справа є незначної складності і не відноситься до переліку справ, передбаченого частиною четвертою статті 274 ЦПК України, та відсутні підстави, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

З урахуванням статусу Верховного Суду, в деяких випадках вирішення питання про можливість касаційного оскарження має відноситися до його дискреційних повноважень, так як розгляд скарг касаційним судом покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду».

Такий висновок відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року, § 37).

Водночас застосування передбаченого законодавством порогу ratione valoris (ціна позову) для подання скарг до Верховного Суду є правомірною та обґрунтованою вимогою, враховуючи саму суть повноважень Верховного Суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості («Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року, § 36).

Заявник подав касаційну скаргу на судові рішення в справі, що виникла з трудових відносин, з ціною позову, яка не перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що не підлягають касаційному оскарженню, тому касаційне провадження в справі необхідно закрити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 15 січня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 20 червня 2024 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» про стягнення заборгованості з заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні закрити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді:О. М. Ситнік В. М. Ігнатенко І. М. Фаловська