Номер провадження: 22-ц/813/1265/25
Справа № 522/3286/23
Головуючий у першій інстанції Абухіна Р.Д.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.03.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого судді Сєвєрової Є.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Комлевої О.С.,

за участю секретаря Малюти Ю.С.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м.Одеси від 29 лютого 2024 року у складі судді Абухіна Р.Д.,

встановив:

2. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2023 року, ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , у якому просив суд:

1. установити факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_4 без шлюбу у період з 01 січня 2004 року по 23 серпня 2022 року;

2. визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_4 наступне майно:

- дачний будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 32,1 кв.м;

- автомобіль марки «TOYOTA» модель «LAND CRUISER PRADO», 2012 року випуску, державний номер НОМЕР_1 ;

- квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 55,7 кв.м.;

3. визнати за ОСОБА_1 , право власності на (одну другу) частину дачного будинку, що розташований за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 32,1 кв.м;

4. визнати за ОСОБА_1 право власності на (одну другу) частину квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 55,7 кв.м.;

5. визнати за ОСОБА_1 , право власності на (одну другу) частину автомобіля марки «TOYOTA» модель «LAND CRUISER PRADO», 2012 року випуску, державний номер НОМЕР_1 ;

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що він з 1996 року з ОСОБА_4 проживали спільно однією сім`єю, але не перебували в зареєстрованому шлюбі. Зазначає, що вони познайомились у 1996 році під час спільної праці у МПП «САС», де він працював водієм (факт спільної праці підтверджується відповідними записами у їх трудових книжках). Під час спільного проживання однією сім`єю вони вели спільне господарство, мали єдиний бюджет, організовували спільні заходи, працювали разом, допомагали один одному. На початку відносин він допоміг ОСОБА_4 виплатити пай на квартиру АДРЕСА_2 , яку купили для спільного проживання, допоміг зробити ремонт. Пай за квартиру виплачувався за спільні кошти, що наповнювався спільними трудовими зусиллями, у свою чергу його покійна дружина не мала особистих доходів чи збережень, що б дозволили їй виплатити пай одноособово. Отже, майно, набуто під час спільного проживання особами, які не перебувають в зареєстрованому шлюбі, підлягає визнанню спільною сумісною власністю та підлягає поділу.

Позиція відповідачів в суді першої інстанції

Від ОСОБА_2 до суду надійшла заява про визнання позову (том І: а.с. 89-90).

ОСОБА_3 подала до суду пояснення на позовну заяву, в яких просила відмовити у задоволені частини позовних вимог щодо визнання спільною сумісною власністю квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 55,7 кв.м. (Том І: а.с. 99-100).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції, мотивування його висновків

Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 29 лютого 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_4 наступне майно:

- дачний будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 32,1 кв.м;

- автомобіль марки «TOYOTA», модель «LAND CRUISER PRADO», 2012 року випуску, державний номер НОМЕР_1 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на частину дачного будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 32,1 кв.м.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на частину автомобіля марки «TOYOTA», модель «LAND CRUISER PRADO», 2012 року випуску, державний номер НОМЕР_1 .

У задоволені решти вимог відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що відповідачі не заперечували проти вимог про визнання спільною сумісною власністю подружжя вищезазначених об`єктів рухомого та нерухомого майна, оскільки вони набуті за час перебування позивача та відповідачки у фактичних шлюбних відносинах. Натомість вимоги про встановлення юридичного факту не є вимогами, які забезпечують ефективний захист прав у справах про поділ майна подружжя, тому у задоволенні вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_4 без шлюбу у період з 01 січня 2004 року по 23 серпня 2022 року необхідно відмовити. Також суд дійшов висновку, що вимоги про визнання спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , а саме: квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 55,7 кв.м., а також визнання за ОСОБА_1 , права власності на частину квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 55,7 кв.м. не підлягають задоволенню, оскільки позивач не надав доказів, що він здійснив частину виплати паю за квартиру АДРЕСА_2 разом з ОСОБА_4 та доказів того, шо позивач мав дохід на протязі 18 років і сплатив частину паю за квартиру АДРЕСА_2 .

Короткий зміст вимог та доводів апеляційної скарги

Не погодившись з вищевказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд скасувати рішення Приморського районного суду м.Одеси від 29 лютого 2024 року частково, позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення факту спільного проживання, визнання спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_4 квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 55,7 кв.м. задовольнити: установити факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_4 з 1995 року 23 серпня 2022 року; визнати за ОСОБА_1 ; визнати за ОСОБА_1 право власності на частину квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 55,7 кв.м.; у іншій частині рішення Приморського районного суду м.Одеси від 29 лютого 2024 року залишити без змін.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що у судовому засіданні було доведено, але не взято судом першої інстанції до уваги факт того, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 з 1995 року до дня смерті ОСОБА_4 проживали спільно однією сім`єю, але не перебували у зареєстрованому шлюбі. Під час спільного проживання однією сім`єю вони вели спільне господарство, мали спільний бюджет, організовували спільні заходи, відпочивали, працювали разом, допомагали один одному, а також купували майно, зокрема, квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 55,7 кв.м.

Скаржник зазначає, що під час розгляду справи він наголошував на тому, що він прожив з померлою ОСОБА_4 близько 25 років. За цей час багато чого було придбано разом. У подружжя був спільний бюджет. Вищевказане майно придбано із спільного бюджету подружжя. Також спільними зусиллями було придбано й квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 55,7 кв.м., яка була зареєстрована на дружину. У подружжя ніколи не було суперечок щодо того, що квартира є їх спільною власністю, для них взагалі не мало значення, хто є власником «на папері», адже вони довіряли один одному, як чоловік та дружина. Позивач підтвердив, що вони спільно з померлою дружиною сплачували комунальні платежі та ремонтували квартиру АДРЕСА_2 . Він у свою чергу завжди намагався забезпечити свою родину дружину ОСОБА_4 , дітей ОСОБА_2 та ОСОБА_3 усім необхідним.

Також відповідачка ОСОБА_2 під час розгляду справи підтвердила, що ОСОБА_1 фактично є чоловіком її покійної мами, підтвердила, що ОСОБА_1 та її покійна матір завжди працювали обидва, купували майно за спільні кошти сім`ї, займались побутовими питаннями сім`ї разом, у тому числі робили разом ремонт у спірній квартирі, яку також придбали за спільні кошти.

Факт спільного проживання покійної ОСОБА_4 з позивачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 1995 року до дня смерті ОСОБА_4 , їх спільного ведення господарства та спільних витрат також підтвердили свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

Доводи скарги також мотивовані тим, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо спірної квартири, суд першої інстанції помилково дійшов висновку, що позивач не здійснив частину виплати паю за квартиру АДРЕСА_2 разом з ОСОБА_4 , адже суду надані докази працевлаштування позивача. Через те, що з моменту купівлі-продажу спірної квартири минуло більше 25 років, на даний час неможливо встановити точний внесок ОСОБА_1 у купівлю спірної квартири, однак, у судовому засіданні доведено факт того, що спірна квартира купувалась за спільні кошти ОСОБА_1 та померлої ОСОБА_4 , які обидва були працевлаштовані, проживали спільно з 1995 року до дня смерті ОСОБА_4 , спільно вели господарство, спільно займались побутом, робили ремонт у тому числі й у спірній квартирі, мали взаємні права та обов`язки. Спірна квартира була придбана унаслідок спільної праці ОСОБА_1 та померлої ОСОБА_4 , які проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 1995 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 , а отже, є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та померлої ОСОБА_7 .

Позиція відповідачів в суді апеляційної інстанції

Від ОСОБА_2 до суду надійшла заява, у якій остання зазначила, що підтримує апеляційну скаргу ОСОБА_1 та просить її задовольнити (том І: а.с. 214).

У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_3 посилаючись на її необґрунтованість, просить суд відмовити ОСОБА_1 у задоволенні апеляційної скарги та залишити оскаржуване рішення без змін, оскільки позовні вимоги щодо сумісного проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_4 могли бути підтверджені лише з 2005 року, так як встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період до 01.01.2004 законом не передбачено. Щодо вимог про визнання права власності за ОСОБА_1 частини квартири АДРЕСА_2 зазначає, що будь яких підтверджень щодо своїх доходів та працевлаштування, в тому числі протягом 1997-1999р., тобто періоду виплати пайових платежів ОСОБА_4 за спірну квартиру по АДРЕСА_3 позивач до суду надати не зміг, тому вони є необґрунтованими. Також заперечуючи проти доводів скарги, ОСОБА_3 посилається на те, що апеляційна скарга ОСОБА_1 містить посилання на статті Сімейного кодексу України, які набрали чинності з 01.01.2004 р. та відповідно них, судом правильно винесене рішення про визнання загальноподружнім майном без реєстрації шлюбу саме за період з 2004 по 2022 р. Натомість зазначений Сімейний кодекс не має законної сили щодо правовідносин між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , які виникли в 1996 році, та підлягають під дію закону України «Про власність» (том І: а.с. 217а-219).

3.МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Оскільки рішення Приморського районного суду м.Одеси від 29 лютого 2024 року оскаржується ОСОБА_1 лише в частині відмови у задоволенні позовних вимог про встановлення факту спільного проживання, визнання спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_4 квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 55,7 кв.м., тому в іншій його частині у відповідності до ч.1 ст. 367 ЦПК України та роз`яснень п.15 Постанови Пленуму ВСУ №12 від 24.10.2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» колегією суддів не перевіряється.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при постановленні судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Встановлені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин

Судом встановлено, що з 01 січня 2004 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 перебували у фактичних шлюбних стосунках, проживали однією сім`єю до моменту смерті останньої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Під час перебування у фактичних шлюбних відносинах придбано та зареєстровано на ім`я ОСОБА_4 наступне майно:

- дачний будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 32,1 кв.м., право власності зареєстровано 28.07.2018;

- автомобіль марки «TOYOTA», модель «LAND CRUISER PRADO», 2012 року випуску, право власності зареєстровано 26.06.2019;

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_4 , про що 24.08.2023 зроблений актовий запис за № 8281, Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).

03.11.2022 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Двоєнкіною Т.О. відкрита спадкова справа № 105/2022 щодо майна ОСОБА_4 , яка заведена за заявами її доньок ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

На підставі свідоцтва про право власності від 07.12.1999 ОСОБА_4 належить квартира АДРЕСА_2 , свідоцтво видане Управлінням з питань розподілу та реалізації житла виконавчого комітету міської ради на підставі договору №21 про пайову участь у будівництві житлового будинку в АДРЕСА_3 від 24.12.1997, акту приймання передачі квартири від 25.08.1999.

Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився/не погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України).

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову в оскаржуваній частині, проте колегія суддів не погоджується з мотивуванням судом першої інстанції висновків про відмову в задоволенні позову в цій частині.

Мотиви часткового прийняття аргументів, викладених в апеляційній скарзі

Згідно із статтею 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.

Згідно з частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Згідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцеві Положення» СК України, цей Кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року.

За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.

Положення КпШС України не містили норми про спільне проживання жінки та чоловіка однією сім`єю, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. Зазначене положення передбачене статтею 74 СК України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року, відтак визнання права власності на майно, набуте до цього часу можливе за умов надання доказів придбання майна внаслідок спільної праці осіб, які проживали сім`єю, вели спільне господарство, формували спільний бюджет.

Згідно з частиною першою статті 17 Закону України «Про власність» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Розглядаючи позови, пов`язані зі спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (стаття 16 Закону «Про власність», стаття 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї.

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці.

Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Тільки в разі встановлення цих фактів положення частини першої статті 17 Закону України «Про власність» вважається правильно застосованим».

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 06 березня 2019 року в справі № 571/1306/16-ц (провадження № 61-29896св18).

Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже, саме на позивача було покладено обов`язок доведення обставин набуття спірного майна у спільну власність сторін.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони.

Згідно даних трудової книжки ОСОБА_1 працював водієм у Малому підприємстві «САС» з 23.06.1994 по 28.02.1997, а також водієм на іншому підприємстві з 11.03.1997 по 25.09.1997.

Відомості про вартість паю за квартиру та його сплату у справі відсутні, так само не надані докази внесення його ОСОБА_1 , хоча надання саме таких доказів є визначальним для встановлення ступеня його затрат у спільному майні.

Визнання одним з відповідачів ОСОБА_2 факту придбання спірної квартири ОСОБА_1 спільно з ОСОБА_4 викладених обставин не змінює, оскільки вона не є єдиним відповідачем у справі, ОСОБА_3 категорично проти визнання такого права заперечує, відтак питання підлягає доказуванню для спростування заперечень іншого відповідача.

Докази щодо набуття квартири за спільні кошти не надані, лише підтвердження факту сумісного проживання без доказів грошових витрат не є достатнім для підтвердження істотних обставин в зазначеній категорій спорів, рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи викладене, позов в цій частині є недоведеним.

Судом відмовлено в задоволенні вимог про встановлення факту сумісного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, з посиланням на неефективність способу захисту прав. Такий висновок суду відповідає висновкам, викладеним у постанові ВП ВС у справі №523/14489/15 в якому зазначено, що Велика Палата Верховного Суду також зазначає, що вимога про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу може бути вирішена в порядку окремого судового непозовного цивільного судочинства, що передбачено розділом IV ЦПК України, у випадку, якщо між сторонами не існує спору. Якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах. Висновки судів першої та апеляційної інстанцій про задоволення позовної вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у справі позовного провадження про поділ майна подружжя є помилковими, у задоволенні позову в цій частині слід відмовити. Обґрунтування позиції суду щодо підтвердження чи спростування факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у справах позовного провадження має бути наведено у мотивувальній частині рішення. У ній, зокрема, мають бути зазначені фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. В резолютивній частині рішення у справах позовного провадження суд має зробити висновок про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної з заявлених вимог. Вимоги про встановлення юридичного факту не є вимогами, які забезпечують ефективний захист прав у справах про поділ майна подружжя, а лише підставою для вирішення такої справи.

Вбачається, що суд першої інстанції в мотивувальній частині виклав висновок про задоволення вимог про визнання права власності на частину майна, яке придбане під час сумісного проживання без укладання шлюбу, зокрема, частину дачного будинку та автомобіль, відтак судом визнаний факт сумісного проживання у період набуття зазначеного майна, однак в мотивувальній частині відсутній висновок про час такого проживання. З огляду на викладене мотивувальна частина рішення підлягає доповненню висновком про те, що часом спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 є період з 01.01.2004 по 22.08.2022, оскільки встановлення цього факту раніше неможливо з огляду на вимоги закону.

Неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, відповідно до п. п. 1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для зміни рішення суду першої інстанції.

Частиною 4 ст. 376 ЦПК України передбачено, що зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Враховуючи викладене, рішення суду підлягає зміні, шляхом доповнення мотивувальної частини висновком про те, що часом спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 є період з 01.01.2004 по 22.08.2022, оскільки встановлення цього факту раніше неможливо з огляду на вимоги закону.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є частково доведеними (тільки щодо мотивування висновків суду), а тому вона підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 3, 4 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги змінює судове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при невідповідності висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.

Згідно із ч. 4 ст. 376 ЦПК України, зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Оскільки висновки суду першої інстанції не в повній мірі відповідають правовідносинам, які виникли між сторонами, колегія суддів вважає, що мотивувальна частина рішення суду першої інстанції підлягає зміні шляхом викладення мотивувальної частини рішення суду першої інстанції в редакції мотивувальної частини даної постанови. В решті, в оскарженій частині, рішення суду необхідно залишити без змін.

Порядок та строк касаційного оскарження

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Підстави касаційного оскарження передбачені частиною 2 статті 389 ЦПК України.

Частиною першою статті 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції (ст. 391 ЦПК України).

4. РЕЗОЛЮТИВН ЧАСТИНА

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м.Одеси від 29 лютого 2024 року в частині вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення факту спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю, які не перебувають у шлюбі між собою, визнання права власності на частину квартири змінити шляхом викладення мотивувальної частин в редакції цієї постанови, в решті в оскарженій частині залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 20.03.2025

Головуючий

Судді: