СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/26679/24

пр. № 2/759/1757/25

13 березня 2025 року Святошинський районний суд м. Києва у складі:

головуючого- судді Петренко Н.О.

за участі секретаря судових засідань Ганнисика А.А.

позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ) про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

І. Зміст позовних вимог.

У грудні 2024 року представник позивача звернувся до суду з позовом про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_2 .

Позовну заяву мотивує тим, що позивач, ОСОБА_1 , разом з сім`єю вселилась до двокімнатної квартири № 124 на підставі ордеру № 1255000, виданого на ім`я її батька, ОСОБА_3 . Позивач зареєстрована в даній квартирі з 23 листопада 1979 року і постійно проживає в ній. Водночас, відповідач ОСОБА_2 , зареєстрований у квартирі з 29 травня 2001 року, однак з липня 2005 року фактично не проживає у квартирі, не бере участі в оплаті комунальних послуг і не утримує майно.

Відповідач, незважаючи на свою реєстрацію в квартирі, фактично не проживає у приміщенні з 2005 року. Такий стан справ створює для Позивача несприятливі наслідки, зокрема, нарахування платежів за житлово-комунальні послуги, що збільшуються через наявність зареєстрованих осіб. Позивач, маючи намір реалізувати право на приватизацію житла, стикається з перешкодами через реєстрацію Відповідача.

Факт того, що Відповідач не проживає у квартирі більше шести місяців, підтверджується відповідними актами, складеними сусідами Позивача та Відповідача, засвідченими начальником ЖЕД-2 В. Чалим. Акти, що засвідчують тривалу відсутність Відповідача в квартирі, були складені 7 травня 2024 року, 7 липня 2024 року та 19 листопада 2024 року.

Оскільки Відповідач більше шести місяців не проживає в квартирі № 124 , не здійснює оплату за комунальні послуги та не бере участі в утриманні майна, а також з огляду на наміри Позивача реалізувати право на приватизацію житла, Відповідач втратив право на користування даним житловим приміщенням. Просить позов задовольнити.

ІІ. Процесуальні рішення у справі.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 23 грудня 2024 року провадження у справі відкрито в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

ІІІ. Позиції учасників судового провадження.

Позивач у судовому засіданні підтримала позовні вимоги та просила задовольнити.

Відповідач у судове засідання не з`явився про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив.

Суд, керуючись вимогами ст.ст.128-131, ч. 1 ст.280 ЦПК України вважає за можливе заслухати справу у відсутності сторін та ухвалити заочне рішення.

ІV. Фактичні обставини встановлені судом та норми права,які підлягають застосуванню та мотиви суду, щодо оцінки аргументів наведених учасниками справи.

Суд, дослідивши письмові докази, що містяться в матеріалах справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 разом зі своєю сім`єю вселилась до двокімнатної квартири № 124 на підставі ордеру № 1255000, виданого на ім`я її батька, ОСОБА_3 .

Згідно з реєстром територіальної громади, ОСОБА_1 зареєстрована за адресою АДРЕСА_4 з 23 листопада 1979 року.

ОСОБА_2 , згідно з реєстром територіальної громади, зареєстрований в квартирі № 124 за цією ж адресою з 29 травня 2001 року.

За рішенням Святошинського районного суду від 23 грудня 2015 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано.

Відповідач не проживає в квартирі більше шести місяців. Цей факт підтверджується актами, складеними сусідами Позивача, які були засвідчені начальником ЖЕД-2 В. Чалим. Акти про тривалу відсутність Відповідача в квартирі були складені 7 травня 2024 року, 7 липня 2024 року та 19 листопада 2024 року.

На підтвердження позовних вимог позивач надає квитанції про оплату комунальних послуг, у яких платником зазначена саме ОСОБА_1 . За договорами Позивач є власником особового рахунку на квартиру № 124 .

Згідно зі статтею 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Відповідно до ч. 1,2 ст. 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Відповідно до статті 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло.

Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24.11.1986), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18.02.1999).

Статтею 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Стаття 71 ЖК України встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Також жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців, зокрема, у випадку тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи.

Відповідно до статті 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

При цьому, вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим, поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.

Процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судом не встановлено обставин, які б свідчили про перешкоджання відповідачу проживати у вказаній квартирі, за місцем його реєстрації протягом шести місяців.

Таким чином, аналізуючи наявні в матеріалах справи докази, керуючись положеннями діючого цивільного законодавства України, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення вимоги позивача щодо визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, оскільки судом встановлено, що відповідач не є членом сім`ї позивача, тривалий час не проживає у спірній квартирі, будь-яких поважних причин, які б перешкоджали відповідачу користуватись спірною квартирою, судом не встановлено.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_2 , підлягає до задоволення в повному обсязі.

Відповідно до положень ст.141 ЦПК України судовий збір у розмірі 1 211,20 грн підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст. 9, 61, 64, 71, 72 ЖК України, ст. ст. 81, 258, 259, 263-265, 268, 280, 352, 354, 355 ЦПК України, суд

ухвалив:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ) про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням -задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 РНОКПП НОМЕР_1 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_2 .

Стягнути ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 РНОКПП НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1211,20 грн.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Суддя Н.О. Петренко