УХВАЛА

19 березня 2025 року

м. Київ

справа № 758/9878/20

провадження № 61-12803св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Ситнік О. М. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Фаловської І. М.,

розглянув у попередньому судовому засіданні справу касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду м. Києва від 08 грудня 2021 року в складі судді Гребенюка В. В. та постанову Київського апеляційного суду від 04 червня 2024 року в складі колегії суддів Верланова С. М., Невідомої Т. О., Нежури В. А.

в справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Судноплавна компанія «Укррічфлот» про поновлення на роботі, визнання недійсним та скасування наказу про звільнення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди та

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовної заяви

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому просила визнати незаконним та скасувати наказ Приватного акціонерного товариства «Судноплавна компанія «Укррічфлот» (далі - ПрАТ «СК «Укррічфлот») «Про звільнення» від 21 квітня 2016 року № 106/к; поновити її на роботі на посаді старшого інспектора канцелярії ПрАТ «СК «Укррічфлот» (на робочому місці за адресою: м. Київ, вул. Новокостянтинівська, 18-В); стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу (відкоригований на коефіцієнт підвищення тарифних ставок і посадових окладів), починаючи з 24 серпня

2016 року до дня фактичного ухвалення рішення; стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 100 000,00 грн.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням Подільського районного суду м. Києва від 23 серпня 2016 року та постановою апеляційного суду м. Києва від 01 серпня 2018 року в справі № 758/2812/15-ц встановлено перебування позивачки у вимушеному прогулі, ухвалено стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період по 23 серпня 2016 року, визнано незаконним та скасовано наказ про переведення від 08 грудня 2014 року. Вказувала, що до виконання роботи відповідач позивачку не допустив і ним було подано касаційну скаргу на вищевказані рішення. Постановою Верховного Суду від 25 червня 2020 року рішення першої та другої інстанцій в справі № 758/2812/15-ц залишено без змін.

Зазначала, що на виконання постанови Верховного Суду від 25 червня 2020 року в справі №758/2812/15-ц вона 30 липня 2020 року звернулася до ПрАТ «СК «Укррічфлот» усно та надіслала поштою заяву про допущення її до виконання роботи. У відповідь 30 липня 2020 року їй було вручено наказ від 21 квітня 2016 року № 106/к про звільнення та видано трудову книжку.

Вважала, що її вимушений прогул триває до дня звернення до суду з цим позовом, а наказ від 21 квітня 2016 року № 106/к про її звільнення є незаконним, складений відповідачем у період її перебування у вимушеному прогулі, що встановлено рішеннями судів трьох інстанцій.

Указувала, що внаслідок тривалого порушення її права на працю відповідач заподіяв їй моральних страждань. Здійснений відповідачем щодо неї мобінг і дискримінація є підставою для відшкодування моральної шкоди. З урахуванням тривалості її страждань та негативних наслідків, які настали для неї у зв`язку з порушенням її трудових прав, вважала, що стягнення з відповідача на її користь моральної шкоди в розмірі 100 000,00 грн буде відповідати вимогам розумності, виваженості та справедливості.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

08 грудня 2021 року рішенням Подільського районного суду м. Києва позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

04 червня 2024 року постановою Київського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Подільського районного суду м. Києва від 08 грудня 2021 року залишено без змін.

Судові рішення мотивовані тим, що ОСОБА_1 допустила грубе порушення трудових обов`язків щодо дотримання трудової дисципліни (нез`явлення на робоче місце, прогул), тому звільнення позивачки згідно з наказом від 21 квітня 2016 року № 106/к на підставі пункту 4 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю (далі - КЗпП) України відбулося з дотримання чинного законодавства. Позивачка була обізнана про наявність наказу про звільнення від 21 квітня 2016 року № 106/к та знала про його зміст під час ознайомлення з матеріалами цивільної справи № 758/2812/15 в апеляційному суді м. Києва в період з 16 липня 2018 року до 17 липня 2018 року, тому, звернувшись до суду з указаним позовом 03 вересня 2020 року, ОСОБА_1 не дотрималась встановлених частиною першою статті 233 КЗпП України строків на звернення до суду з позовом. Оскільки в задоволенні позовних вимог про визнання незаконним наказу про звільнення та поновлення на роботі відмовлено, то з урахуванням положень частини другої статті 235 КЗпП України відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу при звільненні як похідної вимоги про поновлення на роботі. У справі не встановлено порушення законних прав ОСОБА_1 під час звільнення, тому позовні вимоги ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди не підлягають задоволенню за їх безпідставністю.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

04 вересня 2024 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Подільського районного суду м. Києва від 08 грудня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 04 червня 2024 року, в якій просить їх скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що встановлені судовими рішеннями в справі № 758/2812/15-ц обставини щодо її незаконного переведення є преюдиційними для розгляду цієї справи, однак їх суди не врахували. Працівник не має виконувати незаконні накази, ніхто не має права примушувати до виконання незаконних наказів. Вона не вчиняла прогул, а з вини роботодавця не могла виконувати трудову функцію. За рік до прийняття наказу про звільнення їй не виплачували заробітну плату, належним робочим місцем після визнання переведення незаконним не забезпечили, не відраховували платежі до Пенсійного фонду України, що вплинуло на розмір призначеної пенсії.

Суди не врахували правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року в справі № 755/12623/19, в постановах Верховного Суду від 06 березня 2018 року в справі № 235/2284/17, від 26 червня 2019 року в справі № 572/2944/16, від 02 грудня 2020 року в справі № 751/1198/20, від 09 листопада 2021 року в справі № 235/5659/20, про те, що не є прогулом відмова від незаконного переведення та невихід у зв`язку з цим на роботу; що початок перебігу строку звернення до суду необхідно розрізняти залежно від позовних вимог; щодо підстав стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Її письмові та усні клопотання судом першої інстанції не розглядалися, зокрема клопотання про витребування у відповідача довідок для встановлення середнього заробітку, щодо виклику осіб, які підписували акти про відсутність на роботі, щодо витребування у відповідача розписки, в якій вона б зазначила, що не має претензій до роботодавця.

Середній заробіток за вас вимушеного прогулу є заробітною платою, звернення з такими вимогами не обмежується строком давності. Наказ про звільнення їй вручили 30 липня 2020 року, тому перебіг позовної давності щодо його оспорення починається з 31 липня 2020 року.

Рух касаційної скарги

24 грудня 2024 року ухвалою Верховного Суду відкрито провадження за вказаною касаційною скаргою та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

У січні 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду

Необхідно закрити касаційне провадження у справі, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення в справі, що виникла з трудових відносин, з ціною позову, яка не перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму, що не підлягають касаційному оскарженню, з огляду на таке.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та в визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Відповідно до частини третьої статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду й вирішення справи.

Згідно з частиною першою статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

Верховний Суд як суд касаційної інстанції у цивільних справах із перегляду в касаційному порядку судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, має виконувати повноваження щодо усунення порушень норм матеріального та/або процесуального права, виправлення судових помилок і недоліків, а не нового розгляду справи та нівелювання ролі судів першої та апеляційної інстанцій у чиненні правосуддя та розв`язанні цивільних спорів (абзац п`ятий пункту 7.7 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).

Частина третя статті 389 ЦПК України визначає випадки, за яких рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанова суду апеляційної інстанції не підлягають касаційному оскарженню, а саме не підлягають касаційному оскарженню: 1) рішення, ухвали суду першої інстанції та постанови, ухвали суду апеляційної інстанції у справах, рішення у яких підлягають перегляду в апеляційному порядку Верховним Судом; 2) судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Частиною четвертою статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене позовне провадження, зокрема, призначене для розгляду малозначних справ, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Частина четверта статті 274 ЦПК України містить імперативну норму, що визначає перелік справ, які не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного провадження.

Цей перелік ґрунтується на класифікації справ за матеріально-правовою ознакою, тобто за характером спірних матеріально-правових відносин.

Згідно із частиною четвертою статті 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.

Згідно з пунктом 2 частини четвертої 19 ЦПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду справ, що виникають з трудових відносин.

Відповідно до частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є:

1) справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

3) справи про стягнення аліментів, збільшення та зменшення їх розміру, припинення стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства);

4) справи про розірвання шлюбу;

5) справи про захист прав споживачів, ціна позову в яких не перевищує шістдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Додатково у пункті 2 частини третьої статті 389 ЦПК України конкретизовано випадки, за яких касаційне провадження має бути відкрите попри те, що справу визнано малозначною.

Такими випадками, зокрема, є наявність у касаційній скарзі питання права, що має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики (підпункт «а»); особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи (підпункт «б»); значний суспільний інтерес або винятковість її значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу (підпункт «в»); віднесення судом першої інстанції справи до категорії малозначних помилково (підпункт «г»).

У справі предметом позову є вимоги про поновлення на роботі, визнання недійсним та скасування наказу про звільнення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 304 363,28 грн, відшкодування моральної шкоди в розмірі 100 000,00 грн, що не перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб на день звернення з касаційною скаргою (757 000,00 грн).

Посилання заявниці в касаційній скарзі на те, що орієнтовна ціна позову становить 892 000,00 грн, не спростовує висновку про малозначність справи, оскільки позивачка в касаційній скарзі розраховує середній заробіток за час вимушеного прогулу з посиланням на мінімальну заробітну плату в Україні, а не свою середню заробітну плату за останні два календарні місяці роботи, що передують звільненню (незаконному переведенню), як вимагає Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

У позовній заяві ОСОБА_1 вказала, що розмір її середньоденної заробітної плати становить 160,36 грн, тому з урахуванням саме цієї суми має здійснюватися розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який за період з 24 серпня 2016 року до дня звернення із касаційною скаргою 04 вересня 2024 року становить 304 363,28 грн (160,36 грн*1898 робочих днів).

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції (частина друга статті 400 ЦПК України).

Доводів, що розгляд справи в касаційному суді має виняткове значення для заявниці, в касаційній скарзі не наведено.

Посилання заявниці на неврахування судом висновків, викладених в постановах Верховного Суду, щодо застосування норми права в подібних правовідносинах є підставою касаційного оскарження судових рішень, передбаченою пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, втім не є доводом, який в розумінні підпунктів «а»-«г» пункту 2 частини третьої статті 389 цього Кодексу підтверджує наявність випадку/випадків, який/які дає/дають право вважати судові рішення в малозначній справі такими, що підлягають касаційному оскарженню.

Верховний Суд враховує предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства, судову практику в такій категорії справ та вважає, що справа є незначної складності і не належить до переліку справ, передбаченого частиною четвертою статті 274 ЦПК України, та відсутні підстави, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

З урахуванням статусу Верховного Суду, в деяких випадках вирішення питання про можливість касаційного оскарження має відноситися до його дискреційних повноважень, так як розгляд скарг касаційним судом покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду».

Такий висновок відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року, § 37).

Водночас застосування передбаченого законодавством порогу ratione valoris (ціна позову) для подання скарг до Верховного Суду є правомірною та обґрунтованою вимогою, враховуючи саму суть повноважень Верховного Суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості («Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року, § 36).

Заявниця подала касаційну скаргу на судові рішення в справі, що виникла з трудових відносин, з ціною позову, яка не перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що не підлягають касаційному оскарженню, тому касаційне провадження в справі необхідно закрити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду м. Києва від 08 грудня 2021 року в складі судді Гребенюка В. В. та постанову Київського апеляційного суду від 04 червня 2024 року в складі колегії суддів Верланова С. М., Невідомої Т. О., Нежури В. А. в справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Судноплавна компанія «Укррічфлот» про поновлення на роботі, визнання недійсним та скасування наказу про звільнення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди закрити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявниці.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді:О. М. Ситнік В. М. Ігнатенко І. М. Фаловська