КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 лютого 2025 року

м. Київ

провадження № 22-ц/824/4961/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Євграфової Є. П. (суддя-доповідач),

суддів: Писаної Т. О., Гаращенка Д. Р.

при секретарі Мудрак Р. Р.

за участі: представника позивача - адвоката Волкова С. А.

представника відповідача Паламарчук М. А.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Голосіївського районного суду міста Києва у складі судді Данілової Т. М.

від 15 жовтня 2024 року

у цивільній справі № 752/7609/24 Голосіївського районного суду міста Києва

за позовом ОСОБА_1

до Приватного акціонерного товариства страхова компанія «Інтер-поліс»,

третя особа: ОСОБА_2 ,

про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначала, що з листопада 2019 року вона працювала у ПрАТ СК «Інтер-Поліс» на посаді провідного фахівця управління обліку та комісійної винагороди.

02.01.2024 їй було повідомлено відповідачем про заплановане звільнення з роботи у зв`язку зі скороченням чисельності або штату працівників відповідача на підставі наказу «Про скорочення чисельності або штату працівників та створення комісії» від 22.12.2023 №040-ОД, враховуючи висновки комісії з визначення працівників, що мають переважне право залишитися на роботі при скороченні, на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, яке відбудеться 04.03.2024 року.

Вказувала, що одночасно відповідачем пропонувалося переведення позивача на посаду фахівця управління страхування в Полтавській області за строковим договором на період перебування у відпустці для догляду за дитиною основного працівника.

Позивач письмово повідомила керівництво відповідача про незаконність такого звільнення, оскільки їй залишилося менш трьох років до настання пенсійного віку.

Проте, наказом №011-к від 29.02.2024 її було звільнено 04.03.2024 з посади провідного фахівця управління обліку та комісійної винагороди ПрАТ СК «Інтер-поліс» на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням її посади внаслідок скорочення чисельності працівників ПрАТ «СК Інтер-Поліс».

Позивач вважає, що її звільнення з роботи відбулося з порушенням норм чинного трудового законодавства, оскільки не було враховане її переважне право на залишення на роботі, їй не пропонувалась належна інша посада, а тимчасова посада, яка пропонувалася на період догляду за дитиною основного працівника, не є вакантною у розумінні КЗпП України.

За таких підстав, позивач просила визнати незаконним та скасувати наказ № 011-к від 29.02.2024 про її звільнення з посади провідного фахівця управління обліку та комісійної винагороди ПрАТ СК «Інтер-поліс», поновити її на вказаній посаді, стягнути з ПрАТ СК «Інтер-Поліс» на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з часу звільнення до часу ухвалення рішення у справі, а також стягнути з ПрАТ СК «Інтер-Поліс» на користь позивача моральну шкоду у розмірі 10 000 грн.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 15 жовтня 2024 року позов залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Посилаючись на постанову Верховного Суду від 28.04.2021 у справі №755/14564/18, вказувала, що тимчасова посада, яка пропонувалась позивачці на період відпустки по догляду за дитиною основного працівника не є вакантною у розумінні КЗпП України, тому така посада не може пропонуватися на виконання положення ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України.

Вважає, що її звільнення відбулось з порушенням норм чинного законодавства, адже не враховано її переважне право на залишення на роботі, їй не пропонувалась належна інша посада. Надання відповідачем переваги іншому працівнику щодо залишення на роботі, на думку позивача, відбулось виключно з формальних підстав, без врахування справжньої професійної кваліфікації позивачки, її відношення до виконання своїх обов`язків.

Відповідачу було відомо, що 26.02.2024 працівником Товариства ОСОБА_3 , яка займала посаду бухгалтера, було подано заяву про звільнення з роботи за власним бажанням. Наказ про звільнення ОСОБА_3 з посади бухгалтера було видано 29.02.2024, однак, вказана посада позивачу запропонована не була, позивач за фахом є бухгалтером та може виконувати таку роботу.

Зазначала, що судом першої інстанції не перевірено належним чином доводи позивачки про наявність у неї переважного права залишення на роботі, внаслідок чого суд прийшов до неправильного висновку про відсутність у позивачки такого права. Відповідач не надав доказів того, що обсяг та якість роботи, яку виконувала позивачка, знизився.

У поданому відзиві на апеляційну скаргу адвокат Паламарчук П. А., в інтересах ПАТ СК «Інтер-Поліс», просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, посилаючись на безпідставність її доводів, а рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представника позивача - адвокат Волков С. А. підтримав подану апеляційну скаргу з підстав та доводів, викладених в ній.

Представник відповідача Паламарчук М. А. проти апеляційної скарги заперечив, вважаючи рішення суду законним.

Третя особа у судове засідання апеляційного суду не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила.

Заслухавши доповідь судді Євграфової Є. П., пояснення представника позивача - адвоката Волкова С. А., представника відповідача Паламарчук М. А. , дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів виходить з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи і це було встановлено судом, що ОСОБА_1 з листопада 2019 року працювала у ПрАТ СК «Інтер-Поліс». Останньою посадою, яку займала позивачка, була посада провідного фахівця управління обліку та комісійної винагороди. (а.с. 6 зв.)

Згідно з наказом №046-ОД від 29.02.2024 ПрАТ СК «Інтер-Поліс» ОСОБА_1 , провідного фахівця управління обліку та комісійної винагороди 04.03.2024 звільнено у зв`язку зі скороченням її посади внаслідок скорочення працівників ПрАТ СК «Інтер-Поліс» (а.с. 9).

Звертаючись у суд з даним позовом, позивач посилається на те, що її звільнення з роботи відбулося з порушенням норм чинного трудового законодавства, оскільки не було враховане її переважне право на залишення на роботі, їй не пропонувалась належна інша посада. Тимчасова посада, яка пропонувалася на період догляду за дитиною основного працівника, не є вакантною у розумінні КЗпП України.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що вакантні посади в період з 22 грудня 2023 року та до 04.03.2024 року, які б могли бути запропоновані ОСОБА_1 відповідно до ст. 49-2 КЗпП України, були відсутні; доказів переважного право зважаючи висновки комісії згідно з Наказом ПрАТ СК «Інтер-Поліс» №046-ОД від 29.12.2023 року, не здобуто, та дійшов висновку про відсутність підстав для поновлення позивачки на роботі. У зв`язку з тим, що не встановлено підстав для задоволення вимог позивача та поновлення його на роботі, суд вважав, що також відсутні підстави і для задоволення вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у п. п. 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації (частини перша, третя статті 49-2 КЗпП України).

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Таким чином, однією з гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При вирішенні питання про те, чи мав змогу роботодавець виконати вимоги ст. 49-2 КЗпП України про надання роботи працівникові, який вивільняється у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, суд має виходити з того, що за змістом цієї норми працівнику має бути запропонована наявна робота за відповідною професією чи спеціальністю і лише при відсутності такої роботи інша наявна робота.

Зазначені правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 06.05.2020 у справі № 487/2191/17, провадження № 61-38337св18, від 09.06.2021 у справі № 444/372/20, провадження № 61-5325св21, від 23.01.2018 у справі № 273/212/16-ц, провадження № 61-787св17.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Судом встановлено, що відповідно до рішення Правління ПрАТ СК «Інтер-Поліс», що оформлене протоколом № 22/12/2023 від 22.12.2023 у зв`язку з фінансово-економічною діяльністю було прийнято рішення затвердити зміни в організації виробництва та праці, а саме скоротити наступні посади: провідний фахівець управління обліку та комісійної винагороди - 1 посада, директор управління добровільного медичного страхування - 1посада (а.с. 30).

Відповідно до Акту про визначення переважного права залишитися на посаді при скороченні №29/12/2023 від 29 грудня 2023 року, складеного створеною комісією встановлено, що у ПрАТ СК «Інтер-Поліс» наявні дві посади провідного фахівця управління обліку та комісійної винагороди. На вказаних посадах працюють ОСОБА_1 та ОСОБА_5 .

Здійснивши порівняльний аналіз рівня освіти, кваліфікації та продуктивності праці ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , а також здійснивши аналіз переважного права на залишення на посаді особою, що має переважне право на залишення на роботі на посаді, комісія визначила, наступне:

ОСОБА_5 має профільну середню спеціальну освіту (механізація обліку і обчислювальних робіт) та вищу освіту (економіст) проти лише вище освіти у ОСОБА_1 ;

ОСОБА_5 має досвід роботи у страхуванні з 22.10.1998 та у ПрАТ СК «Інтер-Поліс» з 06.10.2016, що є більшим за досвід ОСОБА_1 (з 01.11.2019 у страхуванні, з 06.01.2023 на посаді провідного фахівця обліку та комісійної винагороди);

ОСОБА_5 має за час трудової діяльності 10 відзнак, подяк та нагород, проти 2 відзнак у ОСОБА_1 ;

обсяг та якість роботи ОСОБА_5 залишався стабільно високим, тоді коли обсяг виконуваної роботи ОСОБА_1 знизився, як і якість такої роботи;

безперервний стаж роботи ОСОБА_5 є значно більшим, аніж у ОСОБА_1 ;

ОСОБА_5 також є особою передпенсійного віку (народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 ), а ОСОБА_1 є молодшою за віком за ОСОБА_5 (народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 ) (а.с. 32-37).

Отже, ураховуючи усі критерії, включаючи передпенсійний вік позивачки, яка є молодшою за іншого працівника, переважне право на залишення на роботі на посаді визначено за ОСОБА_5 .

Враховуючи висновки комісії згідно з Наказом ПрАТ СК «Інтер-Поліс» № 046-ОД від 29.12.2023, було доручено підготувати письмове повідомлення про наступне вивільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП України ОСОБА_1 , персонально повідомити її та запропонувати за її згодою вакантні посади.

Судом також встановлено, що вакантні посади у ПрАТ СК «Інтер-Поліс» в період з 22.12.2023 та до 04.03.2024, які б могли бути запропоновані ОСОБА_1 відповідно до ст. 49-2 КЗпП України, були відсутні, на підтвердження чого у відзиві ПрАТ СК «Інтер-Поліс» наведено дані щодо працевлаштованих на посадах згідно штатного розпису у проміжок часу з 01.01.2024 року по 04.03.2024 року (а.с. 41)

Письмове повідомлення про заплановане вивільнення ОСОБА_1 отримала, однак письмово підтвердити отримання відмовилась, що підтверджується Актом про відмову письмово підтвердити отримання повідомлення від 02.01.2024 № 02-02/01/2024.

Отримання повідомлення про заплановане вивільнення підтверджується листом ОСОБА_1 до ПрАТ СК «Інтер-Поліс» за вх. № 0017 від 02.01.2024 (а.с. 7,8).

За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина перша та друга статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Частиною 4 ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

У постанові Верховного Суду від 23.01.2018 у справі № 273/212/16-ц, провадження № 61-787св17, зазначено, що з урахуванням вимог трудового законодавства у справах, у яких оспорюється незаконність звільнення, саме відповідач повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю.

Враховуючи встановлені обставини, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що доводи позивача щодо порушення її переважного право на залишення на роботі, не знайшли підтвердження та спростовані відповідачем належними й допустимими доказами.

Доказів неврахування відповідачем в Акті про визначення переважного права залишитися на посаді при скороченні №29/12/2023 від 29.12.2023, будь яких інших обставин, не встановлено. При цьому колегія суддів враховує неспроможність доводів щодо передпенсійного віку позивачки, адже інший працівник, відповідно до відомостей Акту, також є особою передпенсійного віку й старшою за позивачку більше ніж на рік.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач не міг пропонувати позивачці тимчасову посаду, на період відпустки по догляду за дитиною основного працівника, адже така посада не була вакантною у розумінні КЗпП України, за встановлених обставин відсутності будь-яких вакантних посад, не мають правового значення, та не впливають на правильність висновку про належне виконання відповідачем вимог ст. 49-2 КЗпП України.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідачу було відомо, що 26.02.2024 працівник Товариства ОСОБА_3 , яка займала посаду бухгалтера, було подано заяву про звільнення з роботи за власним бажанням і 29.02.2024 було видано наказ про її звільнення з посади бухгалтера, однак, вказана посада позивачу запропонована не була, позивач за фахом є бухгалтером та може виконувати таку роботу, не можуть бути підставою для скасування рішення суду, виходячи з наступного.

З наявної в матеріалах справи копії заяви ОСОБА_3 слідує, що 26.02.2024 остання подала до ПрАТ СК «Інтер-Поліс» заяву про своє звільнення з посади бухгалтера за власним бажанням з 07.03.2024, про що було видано наказ №010-к від 29.02.2024. Також, наказом відповідача № 006-ОД від 01.03.2024 «Про внесення змін до штатного розпису ПрАТ СК «Інтерполіс» посаду бухгалтера з 08.03.2024 було виведено зі штатного розпису (а.с. 86-88).

Як виснувала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28.08.2024 у справі № 641/1334/23 (провадження № 14-54цс24) роботодавець зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакансії, які відповідають його кваліфікації, що існували з моменту попередження працівника про наступне вивільнення до дня розірвання трудового договору з ним, з урахуванням при цьому положень ст. 42 КЗпП України щодо переважного права на залишення на роботі при вивільненні працівників у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці.

Відтак, на день попередження позивачки про звільнення й до дня її звільнення, посада, яку займала ОСОБА_3 , не була вакантною, а отже, не могла бути запропонована позивачці.

Таким чином, аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Отже оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, висновки суду відповідають встановленим обставинам, підстави для зміни чи скасування судового рішення та задоволення апеляційної скарги не встановлені.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 15 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 14 березня 2025 року.

Судді: Є. П. Євграфова

Т. О. Писана

Д. Р. Гаращенко