Провадження №2/359/13/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.03.2025 року Бориспільський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючого судді Чирки С.С.

при секретарі судового засідання Кулик Т.В.

за участю

представника позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2

представників відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

третьої особи ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Бориспіль цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_5 про виселення з квартири

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2018 року від ОСОБА_6 на адресу Бориспільського міськрайонного суду надійшла позовна заява до ОСОБА_7 та ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_5 про виселення з квартири (том 1 а.с.2). Позов вмотивована тим, що 28 листопада 2018 року між ОСОБА_5 (дарувальник) та ОСОБА_6 (обдарована/позивач) був укладений договір дарування квартири, за яким дарувальник подарувала а обдарована прийняла у дар належну дарувальнику на праві власності квартиру АДРЕСА_1 . В цій квартирі мешкає з 2009 року родина в складі: ОСОБА_2 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 . Позивачка вважає, що відповідачі незаконно проживають у належній їй на праві приватної власності квартирі, утворюючи заборгованість по комунальним внескам, чим чинять перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження її майном, а тому на підставі частини першої статті 391 ЦК України ОСОБА_6 , як власник, має право вимагати усунення таких перешкод. Добровільно виселитись з належної позивачу квартири відповідачі відмовляються. Просила суд виселити ОСОБА_7 та ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 .

24 січня 2019 року ухвалою судді Бориспільського міськрайонного суду відкрито провадження у справі за правилами загального позовного та призначено підготовче судове засідання (том 1 а.с.16).

14 березня 2019 року відповідачі ОСОБА_7 та ОСОБА_2 подали відзив на позов (том 1 а.с.73-74), у якому просили відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Мотивують тим, що квартира за адресою АДРЕСА_2 , належала ОСОБА_2 та ОСОБА_7 , на праві спільної сумісної власності, та саме вони як власники мають безперешкодне право володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном. Вони як подружжя проживають за вказаною адресою починаючи з 2009 року. Між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 укладено договір дарування від 28.11.2018 року, але даний договір та договір дарування від 02.03.2010 року, який був укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 визнаються недійсними в іншій судовій справі № 359/9533/18, яка перебуває в провадженні Бориспільського міжрайонного суду Київської області. Таким чином, вирішення даної справи не можливе до остаточного вирішення справи 359/9533/18. ОСОБА_7 , через канцелярію суду було подано заяву про зупинення провадження у справі № 359/10288/18 до остаточного вирішенні іншої пов`язаної справи № 359/9533/18.

18 квітня 2019 року ухвалою Бориспільського міськрайонного суду провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_5 про виселення зупинено до набрання законної сили судовим рішенням в цивільній справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_5 , ОСОБА_2 та ОСОБА_6 про визнання недійсними договорів дарування квартири (справа №359/9533/18) (том 1 а.с.85-86).

16 серпня 2023 року ухвалою Бориспільського міськрайонного суду поновлено провадження у цивільній справі зі стадії, на якій його було зупинено. Призначено підготовче судове засідання (том 1 а.с.153-154).

13 вересня 2023 року ухвалою Бориспільського міськрайонного суду заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено частково. Заборонено ОСОБА_7 , ОСОБА_2 та будь-яким іншим особам вчиняти дії щодо поселення інших осіб і їх проживання в спірній квартирі, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_2 (том 1 а.с.221-223).

Ухвалою суду від 09 липня 2024 року закрито підготовче засідання у справі та призначено справу до судового розгляду по суті (том 2 а.с.105).

12 грудня 2024 року у судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 надав письмові пояснення (том 2 а.с. 179-187), відповідно до яких зазначив, що 04.02.2009 року ним на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, набуто право власності на новостворене нерухоме майно квартиру АДРЕСА_1 . Зробивши там ремонт, Відповідач, разом з дружиною та дитиною (донька) проживають у зазначеній квартирі з моменту заселення у квартиру влітку 2009 року і до цього часу. 02.03.2010 р. напередодні укладення шлюбу з ОСОБА_9 , з метою уникнення в майбутньому ймовірних спорів щодо поділу майна подружжя, ОСОБА_2 під психологічним тиском та на вимогу матері (третя особа у даній справі - ОСОБА_5 ), яка не довіряла щирим намірам жінки, з якою син проживав однією сім`єю без реєстрації шлюбу, уклав з матір`ю фіктивний договір дарування квартири. За домовленістю сина з матір`ю, квартира АДРЕСА_1 , по спливу певного періоду часу, мала бути повернута йому у власність. При цьому, про факт укладення фіктивного договору дарування та домовленість щодо подальшого повернення майна Відповідачу знали лише Відповідач і його матір. Тривалий час, Відповідач не повідомляв дружину про укладений з матір`ю фіктивний договір дарування належної йому квартири та про домовленості, що передували укладенню договору. Зрозумівши, що домовитись з моєю матір`ю не вийде, дружина Відповідача 21 листопада 2018 року звернулась до суду за захистом своїх прав. Дізнавшись про судове засідання ОСОБА_5 вирішила переоформити спірну квартиру на дочку (позивач у даній справі). Таким чином, враховуючи зазначену інформацію ОСОБА_2 вважає, що ОСОБА_6 отримала спірну квартиру у незаконний спосіб уклавши фіктивний договір дарування, а ОСОБА_5 подарувала квартиру у протизаконний спосіб порушуючи права сина і його родини, а також через введення в оману нотаріуса і поданням завідомо недостовірної інформації. Оскільки, після такого набуття спірної квартири Позивач формально стала її власницею, вона почала вимагати виселення відповідача з квартири і заявляти, що він проживає в ній незаконно.

12 грудня 2024 року в судовому засіданні третя особа ОСОБА_5 також надала письмові пояснення (том 2 а.с. 179-187), відповідно до яких зазначала, що в 2001 році коли її син ОСОБА_2 закінчував навчатися в університеті, а дочка ОСОБА_6 навчалась на третьому курсі, вона з чоловіком вирішила придбати для них житло в м. Києві. Для цього проінвестували однокімнатну квартиру. Інвестором був зазначений її син, в результаті чого останній отримав право власності на неї. В 2007 року вирішили придбати ще одну квартиру для дочки. Так як грошей було недостатньо і потрібно було брати кредит, квартиру знову оформили на сина, так як останній брав кредит під заставу Київської квартири, на тій умові, що після отримання документів на квартиру він відчужить одну з квартир або ОСОБА_5 , або ОСОБА_6 . В 2009 році син отримав свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 . 02.03.2010 р. був укладений договір дарування між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 . В лютому 2011 року син одружився і зареєстрував свою дружину та її дочку в своїй Київській квартирі. На початку 2018 року син повідомив, що хоче переїхати до своєї Київської квартири, а сестра щоб їхала до ОСОБА_10 так як Бориспільська квартира належала ОСОБА_5 , то остання вирішила подарувати квартиру дочці щоб вона на законних підставах мешкала в квартирі зі своїми дітьми. В листопаді 2018 року син повідомив, що буде перевозити свої речі до Київської квартири, дочка також почала збиратися до переїзду. Але син так і не звільнив ОСОБА_11 квартиру і незаконно без всяких правових підстав користується нею. В грудні 2018 року в момент коли дочки не було вдома, син приїхав до Київської квартири змінив замки і не впустив дочку до квартири де вона була зареєстрована та проживала разом з дітьми з 2003 року. І так він і заволодів двома квартирами залишивши ОСОБА_6 без житла. Тому ОСОБА_6 вимушена була подати позов до суду про виселення відповідачів з її квартири.

03 січня 2025 року на адресу Бориспільського міськрайонного суду від ОСОБА_6 надійшли письмові пояснення (том 2 а.с. 202-203), в яких позивач зазначила, що батьки їй з братом фактично допомогли купити по квартирі, одну за адресою: АДРЕСА_3 , яка залишається братові, іншу за адресою: АДРЕСА_2 належить позивачу. До відповідного періоду часу вони проживали дружно, у них не було спорів, зокрема брат міг проживати в Бориспільський квартирі, а я в квартирі по АДРЕСА_4 . Потім відповідач її вигнав із Київської та Бориспільської квартир. Наумович не платить комунальну плату за квартиру в АДРЕСА_2 , Станом на 01.07.2023 р. заборгованість складала 48 566,77 грн. Станом на 01.05.2024 р. заборгованість складала 59 393,53 грн.

У судовому засіданні представник позивача підтримав поданий позов та просив суд його задовольнити у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 його представник та представник іншого відповідача ОСОБА_7 адвокат Семиполець В.В. в судовому засіданні проти заявленого позову заперечили та просили відмовити у його задоволенні.

Третя особа ОСОБА_5 проти задоволення позову не заперечила.

Суд заслухавши думку відповідача, представників сторін, третьої особи, дослідивши письмові матеріли справи дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що ОСОБА_6 є власником квартири АДРЕСА_4 . Вказана обставина підтверджується копією договору дарування, посвідченого 28.11.2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Козаєвою Н.М. зареєстровано в реєстрі за №5063 та витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №147132613 від 28.11.2018 (том 1 а.с.3,4).

З довідки №38 від 04 грудня 2018 року ОСББ «Альта» слідує, що в квартирі за адресою АДРЕСА_2 мешкає з 2009 року родина в складі ОСОБА_2 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 (том 1 а.с.5).

Станом на 04.11.2018 року заборгованість за комунальними внесками по квартирі АДРЕСА_5 становила 31401,91 грн., що підтверджується повідомленням №2 від 04.11.2018 року наданим об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Альта» (том 1 а.с.6).

06 грудня 2018 року ОСОБА_6 направила досудову вимогу ОСОБА_2 та ОСОБА_7 про виселення з належної їй квартири АДРЕСА_1 (том 1 а.с.7).

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), як джерело права.

У ст. 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У п. 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно рішення ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа -добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Згідно з статтею 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів законодавець визначає припинення дії, що порушує право.

Відповідно до статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Законодавець визначив у ч. 1 ст. 383 ЦК України, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Згідно із статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про виселення осіб із власного житла.

Із матеріалів справи та пояснень які надали сторони та їх представники у судових засіданнях слідує, що добровільної згоди щодо користування квартирою відповідачам позивачка не надавала, на письмові звернення, щодо звільнення вказаної квартири відповідачі не реагують.

ОСОБА_2 та ОСОБА_7 з 04 лютого 2011 року перебувають у зареєстрованому шлюбі. Вказана обставина підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , виданому 04.02.2011 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві (том 2 а.с.239).

З інформації з Держаного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно №185634839 від 22.10.2019 року (том 1 а.с. 171-172) слідує, що станом на день подачі позовної заяви до суду ОСОБА_2 був власником квартири АДРЕСА_6 .

З довідки КП «Ніжинське міжміське бюро технічної інвентаризації» Чернігівської обласної ради №01347 від 14.09.2022 року слідує, що ОСОБА_2 є власником частини 25 % квартири АДРЕСА_7 (том 1 а.с.169). Вказана інформація також відображена в декларації ОСОБА_7 (том 1 а.с.164-165).

З інформації з Держаного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно №409815460 від 27.01.2025 року (том 2 а.с. 237-238) слідує, що квартира АДРЕСА_8 , була передана у власність ОСОБА_7 09.11.2021 року на підставі договору дарування серії та номер: 3-1223, виданого Шостою Київською державною нотаріальною конторою.

В матеріалах справи відсутні докази того, що квартира АДРЕСА_7 та квартира АДРЕСА_8 , є непридатними для проживання, не відповідають житловим нормам або по будь-яким іншим причинам не можуть використовуватись за свої функціональним призначенням.

Враховуючи зокрема те, що відповідачі проживають у квартирі без згоди власника, станом на цей час не є членом її сім`ї та відмовляються виселитися та наявність у ОСОБА_7 та ОСОБА_2 іншого зареєстрованого житла, суд дійшов висновку про наявність достатніх підстав для задоволення позову та виселення відповідачів з квартири АДРЕСА_1 .

За таких обставин, враховуючи вищенаведені висновки суду, втручання держави у право відповідачів на житло є законним.

Разом з цим, суд критично оцінює посилання відповідачів та їхніх представників на не підписання позову позивачем, оскільки він особисто на адресу суду направив заяву від 27.01.2025 в якій підтвердив факт його особистого підписання позову.

Факт перебування позивача за кордоном на момент подання позову до національного суду не спростовує можливість позивача власноручно підписати позовну заяву, оскільки не має значення, яким чином позовна заява була подана до суду (поштовим зв`язком, за допомогою Єдиної судової інформаційно- телекомунікаційної системи, кур`єром чи іншою особою, уповноваженою позивачем на такі дії). Саме до такого висновку дійшов Верховний суд у постанові від 09.10.2024 у справі № 753/939/24.

Відповідно до ч. 1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір у розмірі 704,80 грн, що підтверджується квитанцією №18073Е1824 від 06.12.2018 (том 1 а.с.1).

Оскільки, позовні вимоги задоволено у повному обсязі, з кожного з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню 352,40 грн. судового збору.

На підставі ст.41 Конституції України, ст.ст. 16, 319, 383, 391 ЦК України, ст.ст. 2,4, 76-81, 89, 133, 141, 247-248, 258-259, 263-265 ЦПК України

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити.

Виселити ОСОБА_7 РНОКПП НОМЕР_2 та ОСОБА_2 РНОКПП НОМЕР_3 з квартири АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_7 РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_3 на користь ОСОБА_6 РНОКПП НОМЕР_4 судовий збір в розмірі 352,40 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 РНОКПП НОМЕР_3 зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_3 на користь ОСОБА_6 РНОКПП НОМЕР_4 судовий збір в розмірі 352,40 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 20 березня 2025 року.

Суддя Чирка С.С.