Справа № 509/3093/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2025 року смт. Овідіополь

Овідіопольський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Панасенка Є.М.,

при секретарі судового засідання: Степанової Н.С.,

за участю учасників судового провадження:

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу № 509/3093/22 за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання заповіту скасованим, визнання свідоцтв про право на спадщину недійсними та скасування державної реєстрації права власності та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про тлумачення заповіту,

ВСТАНОВИВ:

09.08.2022 року до суду звернувся ОСОБА_1 з позовом про визнання заповіту скасованим, визнання свідоцтв про право на спадщину недійсними та просив: 1) визнати заповіт, посвідчений секретарем Надлиманської сільської ради Овідіопольського району Одеської області Стояновою В.В. від 19.10.2012 року у присутності заповідача ОСОБА_5 о 14.40 хвилин та зареєстрований в реєстрі за № 19 скасованим наступним заповітом від 19.10.2012 року, зареєстрованим в реєстрі за № 20; 2) визнати недійсним видане ОСОБА_4 державним нотаріусом Овідіопольської державної нотаріальної контори Кураловою Т.Д. 14.03.2018 року, зареєстроване в реєстрі за № 1-226 свідоцтво про право на спадщину за заповітом в частині успадкованого після смерті ОСОБА_5 жилого будинку з господарчими будівлями та спорудами під АДРЕСА_1 , який складається в цілому з житловому будинку під літ. «А»; 3) скасувати державну реєстрацію за ОСОБА_4 права власності на житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами під АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 14.03.2018 р.; 4) визнати недійсним видане ОСОБА_4 державним нотаріусом Овідіопольської державної нотаріальної контори Кураловою Т.Д. від 14.03.2018 року, зареєстроване в реєстрі за № 1-227 свідоцтво про право на спадщину за заповітом в частині успадкованої після смерті ОСОБА_5 земельної ділянки № НОМЕР_1 площею 0,2400 га, в т.ч. по угіддям: 0,0131 га - рілля, 0,1002 га - рілля, 0,0211 га - сади, 0,0170 га - капітальна, 0,0044 га - капітальна, 0,0842 га - прибудинкова територія, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:001:0344; 5) скасувати державну реєстрацію за ОСОБА_4 права власності на земельну ділянку під АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 14.03.2018 р.; 6) судові витрати покласти на відповідача.

Позовні вимоги обґрунтував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його матір ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Родинні відносини з нею підтверджуються свідоцтвом про народження позивача, рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 03.05.1988 року по справі № 2-54/88, рішенням виконкому Овідіопольської районної ради народних депутатів № 406 від 28.09.1989 року, повним витягом з ДРАЦС від 18.12.2021 р. Після її смерті відкрилася спадщина на нерухоме майно. Позивач посилається на те, що на день смерті матері був зареєстрований та мешкав разом з нею за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою № 510 від 18.09.2017 року. Посилається, що оскільки відповідач знищив первісне свідоцтво про народження позивача, останній не міг отримати свідоцтво про смерть матері, отримав його лише 30.09.2021 року. Відновивши свої документи (паспорт, свідоцтво про народження) позивач в липні 2022 року звернувся до Чорноморської державної нотаріальної контори з відповідною заявою про прийняття спадщини, однак на час подання позову відповіді не отримав. Для відновлення своїх спадкових прав 06.01.2022 року позивач звернувся до суду з позовом про встановлення батьківства, в процесі розгляду якої, судом була отримана спадкова справа після померлої ОСОБА_5 , з якої позивач довідався про наявність двох заповітів, посвідчених 19.10.2012 року секретарем Надлиманської сільської ради Овідіопольського району Одеської області Стояновою В.В. В першому заповіті ОСОБА_5 заповіла відповідачу все своє рухоме та нерухоме майно. Як зазначено у тексті заповіту він підписаний власноруч ОСОБА_5 о 14.40 19.10.2012 року та зареєстрований в реєстрі за № 19. В другому заповіті ОСОБА_5 заповіла відповідачу дві земельні ділянки. Другий заповіт підписаний власноруч ОСОБА_5 о 15.40 19.10.2012 року та зареєстрований в реєстрі за № 20. На підставі заповітів державним нотаріусом відповідачу 14.03.2018 року були видані 4 свідоцтва про право на спадщину за заповітом на окремі об?єкти нерухомого майна. Позивач вважає, що другий заповіт скасував перший і тому державний нотаріус повинна була оформити відповідачу лише земельну ділянку, а інше майно розподілити між спадкоємцями за законом, до яких відноситься позивач та його сестра ОСОБА_6 . Крім того, житловий будинок був зареєстрований за совхозом «Надлиманський», про що існує довідка від 12.04.1994 року №833.

Ухвалою судді від 16.08.2022 року відкрито провадження у справі та призначений розгляд справи за правилами загального позовного провадження до підготовчого засідання.

Ухвалою судді від 18.08.2022 року витребувано від керівництва Комунального Підприємства «Овідіополь-Сервіс» (67801. Одеська область, Одеський район, смт. Овідіополь, вул Т.Шевченко, 169) належним чином завірену копію технічного паспорту на житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Від КП «Овідіополь-Сервіс» Овідіопольської селищної ради до суду надійшла відповідь з додатковими матеріалами.

04.10.2022 року від представника відповідача - адвоката Слободяник О.І. до суду надійшов зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про тлумачення заповіту, в якому стверджує, що суперечностей заповіти не містять. Правові підстави, встановлені ч. 2 ст. 1254 ЦК України, вважати, що другий заповіт скасував попередній заповіт, відсутні. На момент вчинення заповітів воля заповідача ОСОБА_5 була направлена на передачу після її смерті права власності на все нерухоме та рухоме майно своєму рідному сину ОСОБА_4 . Заповіти посвідчені у повній відповідності до ст.ст. 1247, 1251 ЦК України, ст. 37 Закону України «Про нотаріат», Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затв. наказом Міністерства юстиції України від 11.11.2011 за № 3306/5 (чинних на момент посвідчення заповітів). Первісний позивач ОСОБА_1 є онуком померлої ОСОБА_5 , яка у 1989 році його усиновила на підставі рішення виконкому Овідіопольської райради народних депутатів Одеської області № 406. До 2014 року ОСОБА_1 , його сестра ОСОБА_6 , її чоловік ОСОБА_7 та їх діти проживали разом з спадкодавцем ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1 . Через негідну поведінку внуків ОСОБА_5 наполягла на тому, щоб ОСОБА_1 та ОСОБА_6 з сім?єю виїхали з її будинку. На момент смерті другого сина спадкодавця ОСОБА_8 у 2014 році ОСОБА_1 вже не проживав разом з бабусею, переїхав до своєї рідної матері в Болградський район. ОСОБА_6 у 2015 році з дітьми та чоловіком переїхали та змінили адресу постійного місця проживання: АДРЕСА_2 . Через аморальний спосіб життя онуків спадкодавець ОСОБА_5 не мала бажання залишати їм майно після своєї смерті, тому все своє майно заповіла рідному сину ОСОБА_4 . ОСОБА_5 , складаючи другий заповіт, не мала на меті зменшити для сина спадкову масу, вона за порадою представника органу місцевого самоврядування, виділила пай в окремий заповіт. Позивач за зустрічним позовом наголосив, за життя ОСОБА_5 не скористалася правом, передбаченим статтею 1254 ЦК України, заповіти не скасувала та не внесла в них зміни. На момент смерті бабусі ОСОБА_5 04.09.2017 року первісний позивач не проживав разом із нею, що підтверджується актами підтвердження відсутності громадянина у житловому приміщенні. Державна реєстрація первісного позивача у спірному житловому будинку сама по собі не є беззаперечним доказом його постійного проживання на момент смерті матері за адресою реєстрації. Первісний позивач із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 звернувся до нотаріальної контори в липні 2022 року, тобто з пропуском строку на прийняття спадщини. Також, у цивільному законодавстві не передбачено можливості скасування заповіту за позовом заінтересованої особи в судовому порядку, що є окремою підставою для відмови у позові. Крім того, первісний позивач пропустив строк позовної давності. В дійсності про складання ОСОБА_5 заповітів первісний позивач знав задовго до її смерті, а про наявність свідоцтв про право на спадщину ще у 2018 році, оскільки доступу до цього майна ОСОБА_1 не має. З моменту смерті ОСОБА_5 її син ОСОБА_4 правомірно, відкрито та вільно володіє та користується житловим будинком, де проживала матір та земельними ділянками. З грудня 2021 року ОСОБА_1 та його сестра ОСОБА_6 активно звертаються до суду з різними позовними заявами та заявами про встановлення факту: справа № 509/6889/21 за позовом ОСОБА_6 та ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання заповіту недійсним і визнання права на жилий будинок в порядку спадкування; справа № 509/75/22 за заявою ОСОБА_6 та ОСОБА_1 про встановлення батьківства; справа № 509/7392/21 за позовом ОСОБА_6 та ОСОБА_1 до Овідіопольського районного відділу ДРАЦС про встановлення батьківства та внесення змін до актового запису. Враховуючи, наявність договору купівлі-продажу житлового будинку з надвірними спорудами в АДРЕСА_1 , укладеного між Радгосп «Надлиманський» Овідіопольського району Одеської області, як продавцем та ОСОБА_5 , як покупцем, посвідченим державним нотаріусом Мірошниченко Л.М., зареєстрованим в реєстрі № 833, посилання ОСОБА_1 про відсутність правовстановлюючого документу на будинок є безпідставним. Позивач за зустрічним позовом просить витлумачити зміст заповітів ОСОБА_5 від 19.10.2012 року, посвідчених секретарем Надлиманської сільської ради Овідіопольського району Одеської області Стояновою В.В., зареєстрованих в реєстрі за №№ 19, 20, як таких, що містять особисте розпорядження спадкодавця, згідно з яким ОСОБА_5 заповіла ОСОБА_4 все нерухоме та рухоме майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, і взагалі, все те, що на день смерті буде належати спадкодавцю і на що вона за законом матиме право. Позивач за зустрічним позовом подав заяву про про застосування позовної давності.

30.11.2022 року від представника відповідача адвоката Слободяник О.І. до суду надійшло клопотання про залучення письмових доказів - відповіді Маяківської сільської ради від 12.10.2022 з копією акту від 08.07.2022 року.

05.12.2022 року від представника позивача за первісним позовом - адвоката Конової Л.М. надійшла відповідь на відзив, в якій зазначає, що ОСОБА_1 зареєстрований в житловому будинку АДРЕСА_1 , але не мешкає в ньому з 2017 року. Вимога визнати заповіт № 19 від 19.10.2012 року скасованим наступним заповітом № 20 від 119.10.2012 року є встановленням певного факту.

Також від представника позивача за первісним позовом - адвоката Конової Л.М. надійшло клопотання про поновлення ОСОБА_1 строк позовної давності на подачу позовних вимог щодо визнання свідоцтв про право на спадщину недійсними, посилаючись на те, що ОСОБА_1 не знав про отримання ОСОБА_4 свідоцтв про право на спадщину за заповітом. Про те, що за документами його бабця ОСОБА_5 записана його матір?ю та про своє всиновлення він дізнався лише в 2021 році.

25.01.2023 року від представника відповідача - адвоката Слободяник О.І. до суду надійшло клопотання про залучення письмових доказів лист Овідіопольської лікарні, докази оплати комунальних послуг 2015-2017 року.

Від представника відповідача за зустрічним позовом - адвоката Конової Л.М. надійшов відзив на зустрічний позов ОСОБА_4 , в якому зазначає, що з огляду на наявність двох заповітів ОСОБА_5 , складених 19.10.2012 року, не вбачається підстав для тлумачення їх змісту. Враховуючи той факт, що спадкодавець ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , спадкоємець ОСОБА_4 , враховуючи, що його право на спадкування якимось чином порушено, повинен був у строки, визначені законодавством, звернутися до суду.

Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 28.02.2023 року об`єднано в одне провадження вимоги за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання заповіту скасованим, визнання свідоцтв про право на спадщину недійсними та скасування державної реєстрації права власності та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про тлумачення заповіту.

Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 28.02.2023 року витребувано від Чорноморської міської державної нотаріальної контори (місцезнаходження: Одеська область, м.Чорноморськ, вул Віталія Шума, буд 21) завірену належним чином копію спадкової справи, що була відкрита після смерті ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

27.03.2023 року від представника відповідача - адвоката Слободяник О.І. до суду надійшла відповідь на відзив ОСОБА_1 .

Представник позивача за первісним позовом адвокат Конова Л.М. під час розгляду справи підтримала позовні вимоги в повному обсязі, просила їх задовольнити з підстав, вказаних в заявах по суті справи. В задоволенні зустрічного позову просила відмовити.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні надав суду пояснення, в яких зазначав, що він проживав разом зі своєю сестрою ОСОБА_6 та бабусею ОСОБА_5 в АДРЕСА_1 . З ОСОБА_5 були нормальні родинні відносини, він її не кривдив. На час смерті ОСОБА_5 він працював в м.Арциз охоронником. На поховання бабусі не приїздив, оскільки його не відпустили з роботи. Коли повернувся додому, ОСОБА_4 його до будинку не впускав, пояснив, що він не має права тут проживати, особисті речі та його документи не повернув. Сестру ОСОБА_6 також вигнали з будинку у 2017 році, після смерті ОСОБА_5 . Через відсутність документів, не зміг своєчасно звернутися до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, звернувся лише у липні 2022 року, після того як були відновлені його документи, в чому йому допомогла ОСОБА_9 .

Представник відповідача за первісним позовом адвокат Слободяник О.І. просив просив відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 з підстав, вказаних в заявах по суті справи, а зустрічний позов задовольнити та витлумачити зміст двох заповітів.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_10 пояснила, що на час складення та посвідчення заповітів ОСОБА_5 вона працювала секретарем Надлиманської сільської ради Овідіопольського району Одеської області. При складенні та посвідченні заповітів дійсною волею ОСОБА_5 було залишити все своє майно ОСОБА_4 після її смерті. ЇЇ позиція була принциповою, і ніяких сумнівів і волі заповідача при посвідчені заповітів у свідка не виникало.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_11 пояснив, що ОСОБА_4 являється його тестем. Проживає неподалік, по АДРЕСА_3 . З 2008 року кожного дня бував за місцем проживання ОСОБА_5 , допомагав їй по господарству. ОСОБА_12 рідко проживав в домоволодінні ОСОБА_5 , а коли і з`являвся, то часто був у стані алкогольного сп`яніння, будь-яку допомогу ОСОБА_5 не надавав. До 2016 року з ОСОБА_5 проживала ОСОБА_13 разом зі своїми двома дітьми. На час смерті ОСОБА_5 вона проживала вже одна. До дня смерті ОСОБА_5 була при здоровому глузді, чув від неї, що вона не бажає залишати своє майно ні ОСОБА_17, ні ОСОБА_14 . У 2018 році його тесть - ОСОБА_4 займався оформленянням спадщини після смерті ОСОБА_5 .

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_15 пояснила, що з ОСОБА_4 перебуває в зареєстрованому шлюбі з 1974 року. ОСОБА_5 знає особисто, разом з чоловіком її доглядали. ОСОБА_5 бажала залишити майно ОСОБА_4 . ОСОБА_12 проживав з ОСОБА_5 у дитинстві. Після того як її побив, наймав квартиру по сусідній вулиці, потім поїхав з села, інколи навідувався до неї. На похованні бабусі ОСОБА_1 не було.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_6 пояснила, що ОСОБА_1 є її рідним братом. Проживала разом з ним, бабусею ОСОБА_5 та своєю сім`єю в одному домоволодінні по АДРЕСА_1 . Всі жили дружно. З 2014 року її дядько ОСОБА_4 почав виганяти її та брата ОСОБА_14 з будинку. На час смерті бабусі ОСОБА_14 працював у м.Арциз, на поховання не зміг приїхати через зайнятість на роботі. Про оформлення спадщини дядьком ОСОБА_4 нічого не знала, їхні документи він попалив, речі повикидав.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_16 пояснила, що проживала неподалік домоволодіння ОСОБА_5 , - по АДРЕСА_4 . Після смерті ОСОБА_5 . ОСОБА_17 та ОСОБА_14 вигнали з дому, бачила як ОСОБА_17 стояла на вулиці з дітьми та своїми речами. На думку свідка, спадкоємцями після смерті ОСОБА_5 мали би бути ОСОБА_17 і ОСОБА_14 . Про заповіт ОСОБА_5 їй нічого не відомо. На день смерті ОСОБА_5 . ОСОБА_14 був зайнятий на роботі в м.Арциз.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_18 пояснила, що проживає в с.Надлиманське та знає, що ОСОБА_12 та ОСОБА_13 проживали разом з ОСОБА_19 . ОСОБА_20 з нею не проживав. ОСОБА_5 померла у 2017 році, до дня її смерті ОСОБА_12 проживав разом з нею.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_21 пояснила, що ОСОБА_4 є її батьком. Особисто знає, що станом на вересень 2017 року ОСОБА_12 не мешкав разом із бабусею ОСОБА_5 . Раніше, коли він проживав з нею, часто знаходився в стані алкогольного сп`яніння. Зі слів ОСОБА_22 , їй відомо, що з кінця 2016 року ОСОБА_14 проживав у Болградському районі. Їй бабуся говорила, що вона шкодує, що взяла на себе відповідальність за ОСОБА_14 та ОСОБА_17 , бажала до жити свого віку у спокої, а їм залишати майно не мала наміру.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_21 пояснила, що ОСОБА_1 у 2019 році звернувся до неї за юридичною допомогою з питань відновлення своїй документів та оформлення спадщини після смерті ОСОБА_5 , на що вона погодилась. В сільській раді їм надали копії документів, в тому числі рішення виконавчого комітету Овідіопольської районної ради народних депутатів Одеської області від 28.09.1989 року № 406 про усиновлення гр. ОСОБА_5 неповнолітнього ОСОБА_23 , 1986 року народження, та ОСОБА_24 , 1983 року народження. Вказаним рішенням також змінено прізвище на " ОСОБА_25 ", " ОСОБА_25 ", а ОСОБА_5 записано матір`ю дітей. У 2021 році ОСОБА_1 отримав свідоцтво про народження. Без її допомоги вказаних документів ОСОБА_1 не зміг би отримати.

Суд, дослідивши подані заяви сторін по суті справи, оцінивши всі наявні у справі докази кожен окремо та в їх взаємозв`язку і сукупності, повно, об`єктивно та всебічно встановивши обставини справи, заслухавши пояснення учасників судового провадження, дійшов висновків про відмову у задоволенні первісного позову і наявність правових підстав для задоволення зустрічного позову, керуючись наступним.

Судом встановлено, що рішенням виконкому Овідіопольської районної ради народних депутатів Одеської області № 406 від 28.09.1989 року ОСОБА_5 дозволено усиновити неповнолітніх дітей ОСОБА_23 , 1986 року народження та ОСОБА_24 , 1983 року народження. Присвоєно неповнолітнім прізвище ОСОБА_1 та ОСОБА_6 та надано дозвіл записати ОСОБА_5 матір?ю дітей в актах запису про народження.

30.09.2021 року позивачу за первісним позовом - ОСОБА_1 видано повторне свідоцтво про його народження серії НОМЕР_2 , де матір?ю записана ОСОБА_5 .

За життя 19.10.2012 року ОСОБА_5 склала на ім?я відповідача за первісним позовом ОСОБА_4 , який є її сином, два заповіти, посвідчені секретарем Надлиманської сільської ради Овідіопольського району Одеської області Стояновою В.В. Один заповіт зареєстрований в реєстрі за № 19, за якими ОСОБА_5 заповіла ОСОБА_4 усе своє майно нерухоме та рухоме, де б воно не було та з чого б воно не складалося, і взагалі, все те, що на день смерті буде їй належати і на що вона за законом матиме право. Други заповіт зареєстрований в реєстрі за № 20, за якими ОСОБА_5 заповіла ОСОБА_4 земельну ділянку, загальною площею 2,86 га, яка розташована на території Надлиманської сільської ради Овідіопольського району Одеської області.

Листом від 01.09.2017 № 48/8798 начальник Овідіопольського відділу поліції ГУ НП в Одеській області Герасименко Ю.О. повідомив спадкоємця ОСОБА_5 , що з гр. ОСОБА_1 , ОСОБА_6 та її співмешканцем ОСОБА_26 були проведені профілактичні бесіди щодо стійкості сімейних відносин та недопустимості антигромадської поведінки та рекомендовано звернутися до суду.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть (повторне) серії НОМЕР_3 , виданим 30.09.2021 року Овідіопольським відділом державної реєстрації актів цивільного стану в Одеському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).

Наявна в матеріалах справи довідка Надлиманської сільської ради № 519 від 18.09.2017 року видана в тому, що ОСОБА_4 дійсно хоронив за власні кошти матір ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 та була зареєстрована та проживала за адресою: АДРЕСА_1 та вели спільне господарство по день смерті померлої.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 на момент смерті спадкоємця ОСОБА_5 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , але фактично на момент смерті ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 не проживав з нею. Вказане підтверджується Актами підтвердження відсутності громадянина у житловому будинку, складеними комісією у складі депутатів Маяківською сільської ради Біляївського району Одеської області від 03.06.2020 року, 04.10.2021 року, 08.07.2022 року та відповіддю сільського голови Маяківської сільської ради Одеського району Одеської області Дяченко В. від 12.10.2022 року.

27.09.2017 року ОСОБА_4 звернувся до Овідіопольської районної державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, на підставі якої, заведена спадкова справа під № 295/2017.

14.03.2018 року державним нотаріусом Овідіопольської районної державної нотаріальної контори Кураловою Т.Д. видані на ім?я ОСОБА_4 чотири свідоцтва про право на спадщину за заповітом: за № 1-226 на житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 , який складається в цілому з одного житлового будинку під літ. «А», загальною площею 52 кв.м., житловою 33,6 кв.м.; за № 1-227 на земельну ділянку АДРЕСА_5 , кадастровий номер :02:001:0344; за № 1-228 на земельну ділянку № НОМЕР_4 , площею 0,9899 га за адресою: Одеська обл. Овідіопольський р-н, Надлиманська сільська рада, масиви № 27,9 кадастровий номер :01:001:0638; за № 1-229 на земельну ділянку № НОМЕР_4 , площею 1,8725 га, кадастровий номер :01:001:1008 за адресою: АДРЕСА_6 .

У липні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Чорноморської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 та відкрити додаткову спадкову справу.

Щодо позовних вимог за первісним позовом, які не підлягають задоволенню, суд зазначає наст упне.

Відповідно до статей 1216, 1218 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Згідно зі статтями 1233-1235 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Відповідно до статті 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Згідно зі статтею 1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу).

Якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування (стаття 1251 ЦК України).

Відповідно до статті 1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скасувати заповіт. Заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним. Якщо новий заповіт, складений заповідачем, був визнаний недійсним, чинність попереднього заповіту не відновлюється, крім випадків, встановлених статтями 225 і 231 цього Кодексу. Заповідач має право у будь-який час внести до заповіту зміни. Скасування заповіту, внесення до нього змін провадяться заповідачем особисто. Скасування заповіту, внесення до нього змін провадяться у порядку, встановленому цим Кодексом для посвідчення заповіту і підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Частиною першою статті 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина третя, п`ята статті 1268 ЦК України).

Частина третя статті 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного.

Статтею 1270 ЦК установлено строк для прийняття спадщини у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Місцем проживання фізичної особи згідно з частиною першою статті 29 ЦК України є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Статтями 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судом установлено, що первісний позивач ОСОБА_1 на час відкриття спадщини, був зареєстрований разом зі спадкодавцем за адресою: АДРЕСА_1 . Однак, за вищезазначеною адресою позивач не проживав, в тому числі, й на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_5 , тобто на ІНФОРМАЦІЯ_3 . ОСОБА_1 вказані обставини в ході розгляду справи не спростовані. Факт не проживання ОСОБА_1 зі спадкодавцем також підтвердили свідки ОСОБА_15 , ОСОБА_11 , ОСОБА_6 . Більше того, у судовому засіданні ОСОБА_1 особисто пояснив, що на момент смерті ОСОБА_5 перебував в м. Арцизі.

З матеріалів справи вбачається, що із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 . ОСОБА_1 звернувся до нотаріальної контори лише в липні 2022 року, тобто з пропуском строку, встановленого для прийняття спадщини. ОСОБА_1 , як спадкоємець за законом не прийняв своєчасно спадщину, що відкрилась після смерті ОСОБА_5 , а відповідно не набув права на спадкове майно.

Доводи позивача про те, що він прийняв спадщину після смерті ОСОБА_5 , оскільки був зареєстрований на час відкриття спадщини разом із спадкодавцем є необґрунтованими, оскільки сама по собі реєстрація місця проживання разом зі спадкодавцем не може свідчити про прийняття спадщини.

Відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

У постановах Верховного Суду від 23 вересня 2020 року у справі № 742/740/17, від 31 січня 2022 року у справі № 326/1511/20, від 01 червня 2022 року у справі № 148/1805/20 викладено правові висновки, відповідно до яких свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

З урахуванням викладених норм матеріального права слід дійти висновку, що правом на опорення свідоцтва про право на спадщину іншого спадкоємця наділяється особа, яка має право на спадкування (прийняла спадщину у встановленому законом порядку) та це право порушується іншою особою, що отримала відповідне свідоцтво на спадщину.

Таким чином, ОСОБА_1 вважається таким, що не прийняв спадщину після смерті ОСОБА_5 , тому видачею відповідачу свідоцтв про право на спадщину за заповітом права первісного позивача ОСОБА_1 не порушено й правові підстави для визнання недійсними оспорюваних свідоцтв відсутні.

ОСОБА_1 звернувся до суду з вимогою, зокрема, про скасування заповіту наступним заповітом.

Аналіз змісту глави 85 ЦК України свідчить, що у цивільному законодавстві не передбачено можливості скасування заповіту за позовом заінтересованої особи в судовому порядку. Право скасувати заповіт належить лише заповідачу (статті 1254 ЦК України). Тоді як за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі (частина друга статті 1257 ЦК України).

Суд не погоджується з твердженнями відповідача за первісним позовом щодо пропуску ОСОБА_1 строку позовної давності, враховуючи наступне.

Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

У частині першій статті 261 ЦК України передбачено, що початком перебігу строку є день, коли особа довідалась або повинна була (могла) довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Термін позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.

Механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (рішення ЄСПЛ у справі «Фінікарідов проти Кіпру»).

З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності може бути пов`язаний з різними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. Вказаний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 01 лютого 2023 року у справі № 522/9497/14-ц.

Водночас, перебіг позовної давності починається з моменту, коли у особи виникло право на подання позову у матеріально-правовому аспекті. Мається на увазі таке подання позову, з яким пов`язується судовий захист права або здійснення примусу до дотримання норм права. Перебіг позовної давності пов`язується з моментом, коли право позивача порушено і таке порушення не усувається.

Разом з тим, постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався.

Запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина.

Законом України від 17 березня 2020 року № 530-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс-мажорних обставин (частина друга статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати»).

Законом № 540-IX розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

Врахувавши, що останнім днем звернення до суду з позовом у межах строку позовної давності був 14 березня 2021 року, а Закон № 540-IX щодо продовження строків позовної давності на час дії карантину набрав чинності 02 квітня 2020 року, з огляду на встановлений Кабінетом Міністрів України карантин з 12 березня 2020 року, ОСОБА_1 не пропустив строк позовної давності з даними вимогами.

За змістом статті 6 ЦПК України суд зобов`язаний здійснювати правосуддя на засадах рівності учасників цивільного процесу перед законом і судом незалежно від будь-яких ознак.

Згідно з частинами першою-третьою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Водночас, суд вважає обґрунтованими та доведеними позовні вимоги ОСОБА_4 за зустрічним позовом, з огляду на наявність спору між сторонами.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Звертаючись до суду із зустрічним позовом, ОСОБА_4 посилався на те, що за життя ОСОБА_5 , складаючи два заповіти на ім?я сина, один заповіт - на все нерухоме та рухоме майно, другий - на земельний пай, хотіла деталізувати нерухоме майно. Зі змісту заповітів вбачається, що спадкодавець двома заповітами чітко розділив спадкову масу, яку спадкує син. ОСОБА_5 , складаючи другий заповіт, не мала на меті зменшити для сина спадкову масу, вона за порадою представника органу місцевого самоврядування, виділила пай в окремий заповіт.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (стаття 1233 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому.

Статтею 1235 ЦК України передбачено, що заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач може без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування.

Частинами 1, 2, 4 статті 1236 ЦК України встановлено, що заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини.

Частиною п`ятою статті 1254 ЦК України передбачено, що заповідач має право у будь-який час внести до заповіту зміни.

Згідно зі статтею 1256 ЦК України тлумачення заповіту може бути здійснене після відкриття спадщини самими спадкоємцями.

У разі спору між спадкоємцями тлумачення заповіту здійснюється судом відповідно до статті 213 ЦК України.

Відповідно до частини другої статті 1256 ЦК України суд розглядає справу про тлумачення заповіту за наявності таких умов: 1) зміст заповіту містить суперечності, неточності, що ускладнюють розуміння останньої волі заповідача; 2) наявність спору між спадкоємцями щодо тлумачення заповіту - спадкоємці мають різне уявлення про волевиявлення заповідача.

Тлумачення заповіту судом не повинно замінювати волі заповідача, тобто підміняти собою сам заповіт. Суд не може брати на себе права власника щодо розпорядження його майном на випадок смерті. Тлумачення заповіту є лише інструментом з`ясування волі заповідача після його смерті. Отже, суд, здійснюючи тлумачення заповіту, не повинен виходити за межі цього процесу та змінювати (доповнювати) зміст заповіту, що може спотворити волю заповідача.

Заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі (ч.ч. 1, 2 ст. 1257 ЦК України).

Пунктами 5.1, 5.2 Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затв. наказом Міністерства юстиції України від 11.11.2011 за № 3306/5 (чинних на момент правовідносин) передбачено, що при оформленні спадщини за заповітом нотаріус має надати правову оцінку заповіту, перевірити його реєстрацію у Спадковому реєстрі та чинність на момент смерті заповідача. Якщо наданий спадкоємцем заповіт не відповідає вимогам законодавства, нотаріус відмовляє в його прийомі. Якщо для оформлення спадщини надано кілька заповітів спадкодавця, нотаріус повинен надати їм правову оцінку, керуючись положеннями статті 1254 Цивільного кодексу України.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2018 року у справі № 335/9398/16-ц (провадження № 61-20484св18) зазначено, що «тлумачення заповіту судом не повинно змінювати волі заповідача, тобто підміняти собою сам заповіт. Суд не може брати на себе права власника щодо розпоряджання його майном на випадок смерті. Тлумачення заповіту є лише інструментом з`ясування волі заповідача після його смерті. Суд, здійснюючи тлумачення заповіту, не повинен виходити за межі цього процесу та змінювати (доповнювати) зміст заповіту, що може спотворити волю заповідача. Неточне відтворення у заповіті власної волі заповідача щодо долі спадщини може бути зумовлене неоднаковим використанням у ньому слів, понять та термінів, які є загальноприйнятими у сфері речових, зобов`язальних, спадкових відносин тощо. Цьому також можуть сприяти й певні неузгодженості між змістом окремих частин заповіту і змістом заповіту у цілому, що ускладнюють розуміння волі заповідача щодо долі спадщини. При тлумаченні змісту правочину береться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає можливості з`ясувати зміст окремих частин правочину, останній встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку, що неточності та помилки у тексті заповіту щодо адреси нерухомого майна, яке передається у спадщину, за обставин цієї справи не можуть бути усунути шляхом тлумачення заповіту відповідно до положень статей 213, 1256 ЦК України».

Право на заповіт може бути реалізоване протягом всього життя особи і включає як право на складення заповіту або кількох заповітів, так і права на їх зміну, скасування. Усі наведені правомочності заповідача у сукупності із засобами їх правової охорони та захисту є здійсненням свободи заповіту, яка є принципом спадкового права. Свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. Юридична природа заповіту ґрунтується на його законодавчому визначенні як особистого розпорядження фізичної особи на випадок смерті (стаття 1233 ЦК України). Аналогічний висновок, викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 серпня 2022 року у справі № 141/813/19 (провадження № 61-1070св22).

З урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності.

У справі, яка розглядається, установлено, що у заповіті від 19 жовтня 2012 року, зареєстрованому в реєстрі за № 19, спадкодавець ОСОБА_5 заповіла ОСОБА_4 усе своє майно нерухоме та рухоме, де б воно не було та з чого б воно не складалося, і взагалі, все те, що на день смерті буде їй належати і на що вона за законом матиме право, а у заповіті зареєстрованому цього ж дня в реєстрі за № 20, спадкодавець ОСОБА_5 заповіла ОСОБА_4 земельну ділянку, загальною площею 2,86 га, яка розташована на території Надлиманської сільської ради Овідіопольського району Одеської області.

На підставі цих двох заповітів 14.03.2018 року державним нотаріусом Овідіопольської районної державної нотаріальної контори Кураловою Т.Д. видані на ім?я ОСОБА_4 свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 14.03.2018 року, зареєстровані в реєстрі за №№ 1-226, 1-227, 1-228, 1-229, на житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами під АДРЕСА_1 ; на земельну ділянку № НОМЕР_1 , площею 0,2400га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; на земельну ділянку № НОМЕР_4 , площею 1,8725 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_6 ; на земельну ділянку № НОМЕР_4 , площею 0,9899 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_6 .

Разом із тим, інший спадкоємець за законом ОСОБА_1 не визнає спадкові права ОСОБА_4 за заповітом від 19 жовтня 2012 року за № 19. Сторони мають різне уявлення щодо волевиявлення спадкодавця.

Судом встановлено, що державний нотаріус Овідіопольської районної державної нотаріальної контори Куралова Т.Д. при відкритті спадкової справи після смерті ОСОБА_5 надала правову оцінку заповітам від 19.10.2012 року за №№19, 20, перевірила їх реєстрацію у Спадковому реєстрі та чинність на момент смерті заповідача, встановила їх відповідність вимогам законодавства. Підстав для відмови у прийнятті заповіту № 19 державний нотаріус не знайшла.

Більше того, в ході судового розгляду свідок ОСОБА_10 , яка перебувала на посаді секретаря Надлиманської сільської ради Овідіопольського району Одеської області та здійснювала посвідчення заповітів від 19.10.2012 року пояснила суду, що волевиявленням спадкодавця ОСОБА_5 при складанні заповітів було залишити своєму рідному сину ОСОБА_4 все своє нерухоме майно. Дані обставини також підтвердили інші свідки: ОСОБА_15 , ОСОБА_21 , ОСОБА_11 .

Суд, відмовляючи у задоволенні первісних позовних вимог ОСОБА_1 та задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_4 , виходить із того, що спадкодавець ОСОБА_5 за життя розпорядилася на випадок смерті належним їй майном, розділив спадкову масу, висловивши свою волю заповітами від 19 жовтня 2012 року за №№ 19,20 на ім`я ОСОБА_4 , який прийняв спадщину.

Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При подачі зустрічного позову позивачем сплачено судовий збір у розмірі 992, 40 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 4, 5, 12, 76-81, 89, 141, 258, 259, 263-265, 270, 273, 353,354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання заповіту скасованим, визнання свідоцтв про право на спадщину недійсними та скасування державної реєстрації права власності - відмовити повністю.

Зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про тлумачення заповіту задовольнити.

Витлумачити зміст заповітів ОСОБА_5 від 19.10.2012 року, посвідчених секретарем Надлиманської сільської ради Овідіопольського району Одеської області Стояновою В.В., зареєстрованих в реєстрі за № 19 та за № 20, як таких, що містять особисте розпорядження спадкодавця, згідно з яким ОСОБА_5 заповіла ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , усе своє майно нерухоме та рухоме, де б воно не було та з чого б воно не складалося, і взагалі, все те, що на день смерті буде їй належати і на що вона за законом матиме право.

Скасувати заходи забезпечення позову, вжиті відповідно до ухвали Овідіопольського районного суду Одеської області від 08 вересня 2022 року у справі № 509/3093/22, а саме: скасувати арешт та заборону проведення будь-яких реєстраційних дій щодо житлового будинку з належними до будинку надвірними будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 та щодо земельної ділянки, розміщеної за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:001:0344, які належать на праві власності ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_5 .

Заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили даним рішенням.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , на користь ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) грн. 40 коп.

Рішення суду може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду безпосередньо або через Овідіопольський районний суд Одеської області протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 21.03.2025 року.

Головуючий: Є. М. Панасенко