ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 594/551/24Головуючий у 1-й інстанції Чир П.В.
Провадження № 22-ц/817/214/25 Доповідач - Костів О.З.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 березня 2025 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Костів О.З.

суддів - Гірський Б. О., Храпак Н. М.,

з участю секретаря - Дідух М.Є.

представника апелянта Андрунціва В.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №594/551/24 за апеляційною скаргою Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області на рішення Борщівського районного суду Тернопільської області від 14 листопада 2024 року (ухвалене суддею Чир П.В., повний текст якого складено 25 листопада 2024 року) в справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області, ОСОБА_2 , Мельнице-Подільської селищної ради про визнання недійсним та скасування наказу, скасування державної реєстрації земельних ділянок,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2024 року ОСОБА_3 (далі позивачка), в інтересах якої діє адвокат Рарицький Т.В., звернулася до суду з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області (далі відповідач 1, апелянт), ОСОБА_4 (далі відповідачка 2), Мельнице-Подільської селищної ради (далі відповідач 3) про визнання недійсним та скасування наказу, скасування державної реєстрації земельних ділянок.

Позов обґрунтований тим, що ОСОБА_3 є власником земельної ділянки площею 2.44 га із цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходиться на території Вигодської сільської ради Чортківського (Борщівського) району Тернопільської області, яка належить їй на підставі Державного акту на право приватної власності на землю, серія Р2 № 719647 від 18 серпня 2002 року, який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №1222. Вказана земельна ділянка надавалась позивачу у приватну власність в порядку виділу в натурі (на місцевості) земельної частки (паю) із земель колишньої селянської спілки «Агрофірма «Ранок», як колишньому члену, яким отримано сертифікат на право на земельну частку (пай).

13 лютого 2024 року ОСОБА_3 звернулась із заявою у ГУ Держгеокадастру, з метою присвоєння кадастрового номеру земельній ділянці, однак рішенням відділу №3 Управління надання адміністративних послуг ГУ Держгеокадастру у Рівненській області №РВ-024 їй відмовлено у присвоєні кадастрового номеру через те, що за місцем розташування земельної ділянки позивачки в Державному земельному кадастрі вже зареєстровані інші земельні ділянки: кадастровий № :01:001:1361, площею 2 га (площа співпадає на 61.066%) та кадастровий № ;01:001:1362, площею 3.1178 га (площа співпадає на 32.1949 %). Власником земельної ділянки № :01:001:1361 є ОСОБА_4 . В той же час власник земельної ділянки кадастровий № :01:001:1362 - відсутній, лише зазначено, що форма власності державна.

Сторона позивача зазначала, що відповідачка ОСОБА_4 отримала земельну ділянку в порядку безоплатної приватизації, що є незаконним, оскільки вказана земельна ділянка перетинається із земельною ділянкою позивачки, яка нею набута у власність ще 18 серпня 2002 року. Отже, земельні ділянки з кадастровими номерами :01:001:1361 та :01:001:1362 незаконно зареєстровані в Державному земельному кадастрі, а право власності на земельну ділянку з кадастровим № :01:001:1361 ще й в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, оскільки на місці їх розташування знаходиться земельна ділянка позивачки, як законного власника, право власності якої не припинено, а відтак наявність реєстрації вищевказаних земельних ділянок порушує право позивачки на мирне володіння, користування та розпорядження своїм майном.

У зв`язку з наведеним позивачка просила суд:

- визнати недійсним та скасувати наказ Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області № 19-1266/14-16-СГ від 24 березня 2016 року «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність без зміни цільового призначення» щодо передачі у приватну власність ОСОБА_4 земельної ділянки за кадастровим номером: :01:001:1361 площею 2.00 га із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства за межами населеного пункту на території Вигодської сільської ради Чортківського району (колишнього Борщівського району), Тернопільської області;

- cкасувати державну реєстрацію земельних ділянок з кадастровими номерами: :01:001:1361 площею 2 га та :01:001:1362 площею 3.1178 га.

Рішенням Борщівського районного суду Тернопільської області від 14 листопада 2024 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Визнано недійсним та скасовано наказ Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області №19-1266/14-16-СГ від 24 березня 2016 року «Про затвердження документів із землеустрою та надання земельної ділянки у власність без зміни цільового призначення» щодо передачі у приватну власність ОСОБА_4 земельної ділянки, кадастровий номер :01:001:1361, площею 2.00 га, із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, розташовану за межами населеного пункту на території Вигодської сільської ради Борщівського району Тернопільської області.

Скасовано державну реєстрацію в Державному земельному кадастрі земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:1361, площею 2 га.

Скасовано державну реєстрацію в Державному земельному кадастрі земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:1362, площею 3.1178 га.

Стягнуто із Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області, ОСОБА_4 , Мельнице-Подільської селищної ради на користь ОСОБА_3 по 403.74 грн, з кожного, судових витрат на сплату судового збору.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, Головне управління Держгеокадастру у Тернопільській області подало на нього апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вказує, що судом неповно встановлено фактичні обставини справи та дано невірну оцінку доказам.

Апеляційна скарга мотивована тим, що державна реєстрація земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 2.000 га з кадастровим номером :01:001:1361, та земельної ділянки сільськогосподарського призначення: землі запасу, площею 3.1178 га, за кадастровим номером :01:001:1362, які розташовані на території Вигодської сільської ради Чортківського району Тернопільської області, здійснена 23 лютого 2016 року відділом Держгеокадастру у Борщівському районі на підставі проєктів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, розроблених ДП «Центр Державного земельного кадастру» у 2016 році.

Звертає увагу на те, що ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо такої земельної ділянки (за наявності таких прав, обтяжень). Отже, вимога про скасування реєстрації земельної ділянки фактично має на меті припинення існування такої ділянки у наявному розмірі як об`єкту цивільного права і, відповідно, впливає на припинення прав особи, за якою зареєстроване таке право.

Зазначає, що право власності ОСОБА_4 на земельну ділянку за кадастровим номером :01:001:1361 зареєстровано 29 травня 2016 року, однак вимоги про припинення усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо даної земельної ділянки у позовній заяві не заявлялось. Враховуючи вищенаведене, обраний позивачем спосіб захисту є неефективним та не веде до поновлення порушеного права. Однак, судом при ухваленні оскаржуваного рішення не враховано зазначені обставини.

У зв`язку з наведеним просить рішення Борщівського районного суду Тернопільської області від 14 листопада 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

28 січня 2025 року на адресу Тернопільського апеляційного суду від представника позивачки адвоката Рарицького Т.В. надійшов відзив на апеляційну скаргу.

Відзив мотивований тим, що позовна вимога ОСОБА_3 про визнання недійсним та скасування наказу Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області № 19-1266/14-16-СГ від 24 березня 2016 року «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність без зміни цільового призначення» є підставою для припинення речових прав на земельну ділянку ОСОБА_4 відповідно до пункту 1 частини 3 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Враховуючи викладене, обраний позивачкою спосіб захисту є ефективним, так як у позовних вимогах, викладених у прохальній частині позовної заяви, остання просила визнати недійсним та скасувати документ, на підставі якого виникло право власності, що є підставою для його припинення в силу Закону, а також скасувати державну реєстрацію земельних ділянок з кадастровими номерами: :01:001:1361 та :01:001:1362, у Державному земельному кадастрі.

Також звертає увагу на те, що апеляційна скарга подана з порушення строку, встановленого статті 354 ЦПК України.

У зв`язку з наведеним просить апеляційну скаргу залишити без задоволення.

В судовому засіданні представник апелянта Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області Андрунців В.Р. апеляційну скаргу підтримав, зіславшись на мотиви, викладені у ній.

Інші учасники в судове засідання не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені про дату, час та місце розгляду справи.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, доводи, зазначені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягають виходячи із наступного.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Судом встановлено наступні обставини.

ОСОБА_3 на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 2.44 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована на території Вигодської сільської ради, що стверджується Державним актом на право приватної власності на землю, виданого 18 серпня 2002 року серія Р2 №719647 (а.с.9).

Вказана земельна ділянка надавалась ОСОБА_3 у приватну власність в порядку виділу в натурі (на місцевості) земельної частки (паю) із земель колишньої селянської спілки «Агрофірма «Ранок», як колишньому члену, яким отримано сертифікат на право на земельну частку (пай) (а.с.10-14).

Рішенням № РВ-024 про відмову у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру від 16 лютого 2024 року, ОСОБА_3 відмовлено у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру, з підстав розташування в межах земельної ділянки, яку передбачено зареєструвати, іншої земельної ділянки, або її частини (а.с.15-16).

З протоколу №ПП-024 проведення перевірки електронного документа від 16 лютого 2024 року вбачається, що земельна ділянка ОСОБА_3 перетинається з ділянкою :01:001:1361, площа співпадає на 61.066%, та перетинається з ділянкою :01:001:1362, площа співпадає на 32.1949% (а.с.17-18).

Наказом Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області від 24 березня 2016 року затверджено проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність громадянці ОСОБА_4 для ведення особистого селянського господарства за межами населеного пункту на території Вигодської сільської ради Борщівського району Тернопільської області. Надано громадянці ОСОБА_4 у власність земельну ділянку площею 2.0000 га (кадастровий номер :01:001:1361) із земель сільськогосподарського призначення державної форми власності (землі запасу рілля) без зміни цільового призначення для ведення особистого селянського господарства, розташованого за межами населеного пункту на території Вигодської сільської ради Борщівського району Тернопільської області (а.с.22).

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотеки, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №364598296 від 06 лютого 2024 року, земельна ділянка площею 2.00 га, кадастровий номер :01:001:1361, для ведення особистого селянського господарства, за адресою с.Вигода Борщівського району Тернопільської області на праві власності належить ОСОБА_4 , дата державної реєстрації 29 червня 2016 року, номер відомостей про речове право 15233082 (а.с.19).

Згідно інформації з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку, земельна ділянка сільськогосподарського призначення площею 3.1178 га кадастровий номер :01:001:1362 на території Вигодської сільської ради перебуває у державній власності (а.с.20).

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи апеляційний суд виходить з наступного.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно зі статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

У статті 1 Першого протоколу до Конвенції (далі - Перший протокол), ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до частини першої статті 153 ЗК України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що, як правило, суб`єкт може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту його права чи інтересу. Такий спосіб здебільшого випливає із суті правового регулювання відповідних спірних правовідносин (див. mutatis mutandis постанови від 22 серпня 2018 року у справі №925/1265/16 (пункт 5.6), від 06 лютого 2019 року у справі №522/12901/17-ц, від 02 липня 2019 року у справі №48/340 (пункт 6.41), від 01 жовтня 2019 року у справі №910/3907/18 (пункт 48), від 28 січня 2020 року у справі №50/311-б (пункт 91), від 19 травня 2020 року у справі №922/4206/19 (пункт 43), від 22 вересня 2020 року у справі №910/3009/18 (пункт 88), від 22 червня 2021 року у справі №200/606/18 (пункт 75), від 22 червня 2021 року у справі №334/3161/17 (пункт 55); див. також постанову Верховного Суду України від 10 вересня 2014 року у справі № 6-32цс14).

Статтею 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані у цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

За змістом частини першої статті 2 ЦПК України метою цивільного судочинства є саме ефективний захист прав та інтересів позивача.

Отже, спосіб захисту цивільного права чи інтересу має бути ефективним, тобто призводити у конкретному спорі до того результату, на який спрямована мета позивача, - до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу. Застосування способу захисту має бути об`єктивно виправданим і обґрунтованим, тобто залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання, оспорення та спричинених відповідними діяннями наслідків (див. mutatis mutandis постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі №905/1926/16 (пункт 40), від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19 (пункт 5.6), від 28 вересня 2022 року у справі №483/448/20 (пункт 9.64), від 14 грудня 2022 року у справі №477/2330/18 (пункт 55), від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17 (пункт 86) та інших).

Згідно із частинами другою та третьою статті 78 ЗК України право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

Відповідно до частини першої статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Згідно із статтею 79-1 ЗК України земельна ділянка формується як об`єкт цивільних прав. За змістом частин першої-п`ятої статті 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Формування земельних ділянок здійснюється, зокрема, у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проєктами землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

Згідно із статтею 1 Закону України від 07 липня 2011 року № 3613-VІ «Про державний земельний кадастр» (далі - Закон про земельний кадастр) державний земельний кадастр - єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах державного кордону України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами, про меліоративні мережі та складові державна реєстрація земельної ділянки - внесення до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про формування земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номера.

Відповідно до статті 15 Закону про земельний кадастр до Державного земельного кадастру включаються відомості про земельні ділянки, зокрема, кадастровий номер; місце розташування; опис меж; площа; міри ліній по периметру; координати поворотних точок меж; дані про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі. Відомості про земельну ділянку містять інформацію про її власників (користувачів), зазначену в частині другій статті 30 цього Закону, зареєстровані речові права відповідно до даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно із статтею 16 Закону про земельний кадастр земельній ділянці, відомості про яку внесені до Державного земельного кадастру, присвоюється кадастровий номер. Кадастровий номер земельної ділянки є її ідентифікатором у Державному земельному кадастрі. Кадастрові номери земельних ділянок зазначаються у рішеннях органів державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування про передачу цих ділянок у власність чи користування, зміну їх цільового призначення, визначення їх грошової оцінки, про затвердження документації із землеустрою та оцінки земель щодо конкретних земельних ділянок.

Отже, порядок набуття права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності громадянами та юридичними особами, визначений статтями 116, 118, 122 ЗК України, передбачає вчинення органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування відповідних дій та прийняття рішень, а саме: формування земельної ділянки, присвоєння їй кадастрового номера, надання дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, затвердження проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність, тощо.

Вказані дії та рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування можуть порушувати права інших власників земельних ділянок, а тому визнання незаконними цих рішень і дій, відповідно, може бути способом захисту цивільного права або інтересу, з огляду на таке.

Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно із частиною першою статті 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, у тому числі визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування (частини перша - третя статті 152 ЗК України).

Згідно із статтею 154 ЗК України органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування без рішення суду не мають права втручатись у здійснення власником повноважень щодо володіння, користування і розпорядження належною йому земельною ділянкою або встановлювати непередбачені законодавчими актами додаткові обов`язки чи обмеження. Органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування несуть відповідальність за шкоду, заподіяну їх неправомірним втручанням у здійснення власником повноважень щодо володіння, користування і розпорядження земельною ділянкою.

Відповідно до частини першої статті 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

За положеннями частин десятої, тринадцятої статті 79-1 ЗК України державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка припиняє існування як об`єкт цивільних прав, а її державна реєстрація скасовується в разі, зокрема, скасування державної реєстрації земельної ділянки на підставі судового рішення внаслідок визнання незаконною такої державної реєстрації. Ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо такої земельної ділянки (за наявності таких прав, обтяжень).

Згідно із частинами шостою - восьмою статті 16 Закону про земельний кадастр кадастровий номер скасовується лише у разі скасування державної реєстрації земельної ділянки. Зміна власника чи користувача земельної ділянки, зміна відомостей про неї не є підставою для скасування кадастрового номера. Скасований кадастровий номер земельної ділянки не може бути присвоєний іншій земельній ділянці. Інформація про скасовані кадастрові номери земельних ділянок зберігається у Державному земельному кадастрі постійно.

У пункті 11.10 постанови від 20 червня 2023 року у справі № 633/408/18 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що вимоги про визнання незаконним (недійсним) і скасування рішення органу влади про надання земельної ділянки у власність і про скасування державної реєстрації такого права за певних умов можна розглядати як вимоги про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном, якщо саме ці рішення та реєстрація створюють відповідні перешкоди.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 06 грудня 2023 року у справах №925/1006/22 та № 906/296/23.

У постановах Верховного Суду від 23 листопада 2023 року у справі № 370/457/20, від 10 січня 2024 року у справі № 296/888/22, від 21 грудня 2023 року у справі № 521/8304/16 , від 22 листопада 2023 року у справі № 464/1327/21 та інших, постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 квітня 2018 року в справі № 361/2965/15, від 09 листопада 2021 у справі № 542/1403/17 зазначено: якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, які спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, й ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних прав, і такі правовідносини мають майновий характер або пов`язані з реалізацією майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 20 лютого 2024 року у справі № 420/16521/21, від 06 грудня 2023 року у справі № 500/291/20, від 26 жовтня 2023 року у справі №240/3941/19.

Єдина, стала й уніфікована практика Верховного Суду щодо спірного питання свідчить, що визнання незаконними (протиправними) рішень органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, якими порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, є належним і ефективним способом захисту цивільних прав та інтересів.

Аналогічно з наведених підстав належним і ефективним способом захисту цивільних прав та інтересів є скасування державної реєстрації земельної ділянки, якщо таку реєстрацію проведено із порушенням прав іншого власника земельної ділянки.

Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 20 березня 2024 року у справі № 731/264/23.

В той же час, Велика Палата Верховного Суду неодноразово висновувала, що набуття особою володіння нерухомим майном полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за цією особою. Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Метою такого позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. Рішення суду про витребування з володіння відповідача нерухомого майна є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно; такий запис вноситься у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (пункти 95, 98, 121, 123), від 14 грудня 2022 року у справі № 477/2330/18 (пункт 57), від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17 (пункт 94)).

Власник із дотриманням правил статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння кінцевого набувача. Для такого витребування не потрібно заявляти вимоги про визнання незаконними та недійсними рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, рішень, записів про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за незаконним володільцем, самої державної реєстрації цього права, договорів, інших правочинів щодо спірного майна, і тим більше документів (свідоцтв, державних актів тощо), що посвідчують відповідне право. Такі вимоги є неналежними, зокрема неефективними, способами захисту права власника. Їхнє задоволення не відновить володіння позивачем його майном. Тому не допускається відмова у віндикаційному позові, наприклад, із тих мотивів, що договір, рішення органу влади, певний документ, відомості чи запис про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно не визнані незаконними, або що позивач їх не оскаржив (від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (пункти 99-100), від 06 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункти 39, 42-44, 50), від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19 (пункти 5.27, 5.36, 5.44, 5.46, 5.69, 6.5), від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20 (пункти 9.65-9.66), від 15 лютого 2023 року у справі №910/18214/19 (пункт 9.47).

У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а скасування рішення чи запису про проведену державну реєстрацію права не є належним способом захисту порушеного права. У такому випадку державний реєстратор здійснює відповідну реєстраційну дію на підставі рішення суду про витребування майна.

Отже визначальна ознака спору про витребування майна - наявність державної реєстрації права власності на одне й те ж нерухоме майно за відповідачем, коли дійсним власником цього майна є позивач.

Звертаючись до суду із даним позовом ОСОБА_3 посилалася на те, що є власником земельної ділянки площею 2.44 га із цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходиться на території Вигодської сільської ради Чортківського (Борщівського) району Тернопільської області, однак земельні ділянки з кадастровими номерами :01:001:1361 та :01:001:1362 незаконно зареєстровані в Державному земельному кадастрі, а право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :01:001:1361 ще й в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, оскільки вони сформовані за рахунок земельної ділянки позивачки.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку виникло раніше дати винесення спірного наказу Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області та формування земельних ділянок з кадастровими номерами :01:001:1361, :01:001:1362.

У даній справі спір виник внаслідок накладання (площа співпадіння 61.066%) належної позивачці земельної ділянки із земельною ділянкою :01:001:1361, власником якої є ОСОБА_4 на підставі оспорюваного наказу Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області та накладання (площа співпадіння 32.1949%) належної позивачці земельної ділянки із земельною ділянкою :01:001:1362, власником якої є держава.

Апеляційний суд зазначає, що предметом спору є не одна й та ж земельна ділянка, яка могла б витребовуватися у порядку статей 387 і 388 ЦК України, а різні земельні ділянки, що накладаються, внаслідок чого порушені права ОСОБА_3 , яка набула право власності на земельну ділянку раніше.

У цьому випадку вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння не є належним способом захисту права, адже позивач не є власником тієї частини земельної ділянки відповідача, що не накладається на його землю.

Місцевий суд обґрунтовано дійшов висновку, що наказ Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області №19-1266/14-16-СГ від 24 березня 2016 року «Про затвердження документів із землеустрою та надання земельної ділянки у власність без зміни цільового призначення» щодо передачі у приватну власність ОСОБА_4 земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:1361 площею 2.00 га, із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Вигодської сільської ради Борщівського району Тернопільської області та державна реєстрація в Державному земельному кадастрі земельних ділянок з кадастровим номером :01:001:1361 (площею 2 га), :01:001:1362 (площею 3.1178 га), порушують право власності ОСОБА_3 на належну їй на праві власності земельну ділянку площею 2.44 га.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що існують правові підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_3 в повному обсязі.

Доводи в апеляційній скарзі Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області про те, що право власності ОСОБА_4 на земельну ділянку за кадастровим номером :01:001:1361 зареєстровано 29 травня 2016 року, однак вимоги про припинення усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо даної земельної ділянки у позовній заяві не заявлялось, колегія суддів відхиляє, оскільки в апеляційні скарзі апелянтом не вказано, яким чином рішення Борщівського районного суду Тернопільської області від 14 листопада 2024 року порушує права Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області.

Більше того, колегія суддів враховує той факт, що відповідачка ОСОБА_4 в апеляційному порядку це судове рішення не оскаржила. Отже, ОСОБА_4 надалі розпорядилася процесуальними правами щодо предмета спору, не оскарживши відповідне судове рішення. Така процесуальна поведінка відповідачки ОСОБА_4 підтверджує її згоду з рішенням суду першої інстанції про задоволення позову ОСОБА_3 (див. близький за змістом висновок у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 грудня 2020 року у справі № 734/519/15-ц).

Інші доводи апеляційної скарги є аналогічними викладеним у відзиві на позов, які не спростовують правильність висновку суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до власного тлумачення характеру спірних правовідносин та до переоцінки доказів.

У відповідності до статтей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з вимогами статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно частини другої статті 89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Задовольняючи позов, судом першої інстанції вірно встановлено фактичні обставини справи та дано правильну оцінку доказам.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин, застосовані правильно.

Порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області залишити без задоволення.

Рішення Борщівського районного суду Тернопільської області від 14 листопада 2024 року залишити без змін.

Судові витрати, понесені сторонами у зв`язку із розглядом справи в суді апеляційної інстанції залишити в межах, ними понесених.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складення повного тексту постанови 24 березня 2025 року.

Головуючий О.З. Костів

Судді: Б.О. Гірський

Н.М. Храпак