справа № 489/1102/25
провадження №2-з/489/11/25
УХВАЛА

про забезпечення позову

20 березня 2025 року м. Миколаїв

Суддя Ленінського районного суду міста Миколаєва Коваленко І.В., який є головуючим у справі, ознайомившись з матеріалами заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову по справі за її позовом до ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Грищенко Людмила Анатоліївна про витребування майна з чужого незаконного володіння

встановив:

У лютому 2025 року позивач, через свого представника адвоката Філевського Р.М., звернулась до суду з позовом в якому просить витребувати 1/3 частку квартири АДРЕСА_1 з володіння ОСОБА_2 на підставі ч. 3 ст. 388 ЦК України.

Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 19.02.2025 вищевказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в порядку загального позовного провадження та справу призначено до розгляду в підготовчому судовому засіданні.

19.03.2025 позивач, через свого представника адвоката Філевського Р.М., звернулась до суду з заявою про забезпечення в якій просить: накласти арешт на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстровано за відповідачем; заборонити ОСОБА_2 та будь-яким третім особам укладення правочинів, перереєстрації речових прав та здійснення будь-яких інших реєстраційних дій стосовно спірної 1/3 частини квартири.

В обґрунтування заяви зазначено, що попередня недобросовісна поведінка ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 та залучення до цього третіх осіб (нотаріусів, державних реєстраторів) дає підстави вважати наявними ризики подальших активних дій ОСОБА_2 , направлених на ухилення від виконання обов`язків, встановлених законом та можливим судовим рішенням на користь ОСОБА_1 , як: укладення правочинів стосовно спірної 1/3 частини квартири, перереєстрації речових прав на спірну неї, здійснення будь-яких інших реєстраційних дій щодо цієї частини квартири з метою зробити неможливим виконання можливого рішення суду. Метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Дослідивши матеріали заяви, суд приходить до наступного.

Відповідно до частини першої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачені статтею 150 цього Кодексу заходи забезпечення позову.

Відповідно до частини другої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

За змістом даних норм, забезпечення позову - це заходи щодо охорони матеріально правових інтересів позивача проти несумлінних дій відповідача, який за час розгляду справи може сховати майно, продати, знищити або знецінити його, що гарантує реальне виконання позитивно прийнятого рішення. Підставою забезпечення позову є обґрунтоване припущення заявника, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Відповідно до положень частини третьої статті 150 цього Кодексу, заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників процесу.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.

Наявність чи відсутність підстав для забезпечення позову оцінюється судом в залежності від кожного конкретного випадку, з урахуванням фактичних обставин справи і змісту позовних вимог.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, накладанням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб та забороною вчиняти певні дії.

Пункт 4 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22.12.2006 «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» зобов`язує суд, розглядаючи заяву про забезпечення позову з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, тільки пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, а також з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача та відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Тобто, вирішуючи дане питання суд повинен враховувати інтереси всіх учасників процесу, в тому числі позивача і відповідача.

Європейський суд з прав людини нагадує, що стаття 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція) гарантує наявність на національному рівні засобу правового захисту для реалізації прав і свобод, визначених у Конвенції, у якій би формі вони не забезпечувались у національному правовому полі.

Сфера зобов`язань Договірних держав за статтею 13 Конвенції коливається в залежності від природи скарги заявника; проте засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути ефективним, як на практиці, так і за законом (Кудла проти Польщі, №30210/96, пункт 157, ECHR 2000-XI). Існування такого засобу повинно бути достатнім не тільки в теорії, але й на практиці, без чого йому бракуватиме необхідної доступності та ефективності (див., крім іншого, Міфсуд проти Франції, №57220/00, ECHR 2002-VIII) (Рішення від 29.06.2006 у справі «Пантелеєнко проти України», заява №11901/02 Страсбург).

У рішенні від 31.07.2003 у справі (Дорани проти Ірландії) Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

При цьому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти Нідерландів» ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17.07.2008), Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

З аналізу вищевказаних положень законодавства вбачається, що застосування у справі заходів забезпечення позову є виправданим, якщо з обставин справи встановлено об`єктивну можливість вчинення відповідачем дій, які можуть утруднити чи унеможливити виконання рішення суду в разі задоволенні позову.

Так, предметом вказаного позову є витребування 1/3 частки спірної квартири з володіння ОСОБА_2 .

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, інформаційна довідка № від 28.10.2024, власником 1/3 частки квартири розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , є ОСОБА_2 .

Отже, зі змісту позовних вимог вбачається, що між сторонами виник спір щодо права власності на 1/3 частку на вищевказану квартиру.

Спосіб забезпечення позову, шляхом накладення арешту на частину квартири, яка належить ОСОБА_2 , та заборони останній та третім особам укладення правочинів, перереєстрацію речових прав та здійснення будь-яких інших реєстраційних дій що спірного майна, є співмірним, оскільки жодним чином не позбавляє власника права володіння нею. Також, вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на частку квартири, з метою недопущення перереєстрації прав на це майно та зміни його титульного власника під час судового розгляду справи, жодним чином не створює відповідачу перешкоди у користуванні частиною квартири.

Суд також вважає переконливими доводи представника позивачки про те, що метою вжиття заходів забезпечення позову є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову, оскільки у разі передачі частини квартири відповідачем третім особам, вирішення зазначеного спору щодо визнання договорів дарування недійсними буде ускладнено та потягне за собою виникнення нових судових спорів.

Аналогічний правовий висновок Верховного суду викладений у постанові від 16.08.2022 у справі № 640/35685/21.

Тому, враховуючи, що заявником обґрунтовано наявність зв`язку між заходом забезпечення позову та предметом позовних вимог, суд дійшов висновку, що між сторонами дійсно існує спір щодо вказаного нерухомого майна і невжиття заходів забезпечення може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист прав позивача, за захистом яких вона звернулась до суду.

Отже, суд доходить висновку про наявність підстав для задоволення заяви про забезпечення позову.

Керуючись статтями 149, 150, 153 ЦПК України, суд

ухвалив:

Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задовольнити.

Накласти арешт на 1/3 частку квартири АДРЕСА_1 , та належить на праві приватної власності ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Заборонити ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , укладення правочинів, перереєстрацію речових прав та здійснення будь-яких інших реєстраційних дій щодо 1/3 частки квартири АДРЕСА_1 .

Заборонити третім особам укладення правочинів, перереєстрацію речових прав та здійснення будь-яких інших реєстраційних дій щодо 1/3 частки квартири АДРЕСА_1 .

Встановленні цією ухвалою заходи забезпечення позову діють до набранням судовим рішенням законної сили.

Копію ухвали направити сторонам для відома та відповідним органам для виконання.

Ухвала підлягає негайному виконанню, оскарження ухвали не зупиняє її виконання.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення або з дня складання повного тексту ухвали. Учасник справи, якому повну ухвалу суду не було вручено у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому повної ухвали суду.

Повний текст ухвали складено 20.03.2025.

Суддя І.В.Коваленко