Справа № 462/1910/25
УХВАЛА

21 березня 2025 року м. Львів

Суддя Залізничного районного суду м. Львова Гедз Б.М., вивчивши матеріали заяви ОСОБА_1 , за участю заінтересованої особи: ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення, -

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою, в якій просить встановити факт, що дитина, яка не досягла 18 років ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває на повному утриманні ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та проживає разом із ним за адресою:

АДРЕСА_1 .

В обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_1 , вказує, що з 14.02.2018 перебуває у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_2 , в якої від попереднього шлюбу є донька ОСОБА_4 . Батько дитини після припинення відносин із дружиною залишив доньку з нею, виїхав за кордон, де перебуває і до сьогодні, спору щодо місця проживання дитини не було. Натомість з моменту реєстрації шлюбу із ОСОБА_2 , донька дружини проживала разом з ними, він займається її вихованням та утриманням. ІНФОРМАЦІЯ_3 у них від шлюбу народилась донька ОСОБА_5 , а ІНФОРМАЦІЯ_4 народився син ОСОБА_6 . Оскільки дружина не працює, перебуває у відпустці по догляду за дітьми, єдиний дохід сім`ї становить дохід заявника. Саме заявник повністю утримує, зокрема і ОСОБА_3 , займається її вихованням, замінивши їй батька, вони разом проводять дозвілля, спільно їздять на відпочинок, відвідують сімейні свята, просить заяву задовольнити та встановити факт перебування ОСОБА_3 на його утриманні.

Перевіривши подану заяву та додані до неї матеріали, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 1 Цивільного процесуального кодексу України зазначений Кодекс визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства. При цьому завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 2 ЦПК України).

Стаття 4 ЦПК України гарантує кожній особі право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Жодна особа не може бути позбавлена права на участь у розгляді своєї справи у визначеному цим Кодексом порядку.

Згідно частини першої та другої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження, зокрема, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

У частині першій статті 315 ЦПК України наведено перелік фактів, справи про встановлення яких розглядаються судом. Хоча за змістом частини другої цієї статті зазначений перелік не є вичерпним, проте у судовому порядку можуть бути встановлені тільки ті факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб (якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення).

Пленум Верховного Суду України у п. 1 постанови № 5 від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" роз`яснив, що, відповідно до статей 255, 271 ЦПК України (ст. 294, 315 ЦПК України в редакції після 15 грудня 2017 року) в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Таким чином, однією із умов встановлення юридичного факту в порядку окремого провадження є відсутність спору про право, тобто якщо встановлення такого факту підтвердить наявність чи відсутність саме неоспорюваних прав особи.

Аналізуючи наведені положення, Верховний Суд зазначив, що юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, а також вказав, що у разі, коли буде виявлено, що встановлення підвідомчого судові факту пов`язане з вирішенням спору про право, суд відмовляє в прийнятті заяви до розгляду в окремому провадженні, а якщо це буде виявлено під час розгляду справи, залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

Згідно з ст. 318 ЦПК України, у заяві про встановлення юридичного факту повинно бути зазначено, який факт заявник просить встановити та з якою метою.

Звертаючись до суду із вимогами про встановлення факту проживання із заявником та перебування на його утриманні без участі її батька і матері ОСОБА_3 - доньки дружини від першого шлюбу (падчерки), заявник вказує, що встановлення таких фактів необхідне йому для захисту прав та інтересів дитини, в тому числі можливості представляти інтереси неповнолітньої у державних та комунальних закладах, закладах охорони здоров`я, отримання соціальної допомоги, забезпечення її гарантій, прав та обов`язків.

Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 Сімейного кодексу України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Частиною першою статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Статтею 141 СК України встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

За приписами частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до частини першої статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Частинами першою-третьою, восьмою статті 181 СК України встановлено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Якщо місце проживання чи перебування батьків невідоме, або вони ухиляються від сплати аліментів, або не мають можливості утримувати дитину, дитині призначається тимчасова державна допомога з урахуванням матеріального стану сім`ї, у якій виховується дитина, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Виплата тимчасової державної допомоги здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Згідно із статтею 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення.

Положення статті 268 СК України визначають, що у вітчима (мачухи), обов`язок по утриманню малолітньої, неповнолітньої падчерки, пасинка, які з ними проживають, виникає лише у разі, коли в останніх немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання, за умови, що мачуха, вітчим можуть надавати матеріальну допомогу.

Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.

Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом.

У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.

Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України).

Отже, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються відповідними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або у певному обсязі припинятися.

Аналіз наведених норм чинного законодавства дає підстави дійти висновку, що питання утримання дітей до 18 років, унормовано положеннями СК України, відповідно до яких саме батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття.

У заявника, як вітчима неповнолітньої ОСОБА_3 , обов`язок по утриманню виникає лише за умов, визначених статтею 268 СК України, тобто за умови відсутності у дитини батьків, дідів, бабів, повнолітніх братів та сестер або неможливості цих осіб, саме з поважних причин, надавати дитині належне утримання.

З огляду на вказане, для підтвердження самостійного утримання дитини (падчерки) заявником необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав батьків дитини, дідів, бабів, повнолітніх братів та сестер обмежується або припиняється.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

У цій справі заявник просить встановити факт самостійного утримання падчерки, проте встановлення такого факту може мати негативні наслідки як для батька дитини, так і для її матері, а, відтак, потребує дослідження й врахування інтересів дитини.

У статті 165 СК України визначено перелік осіб, які мають право звернутися з позовом до суду про позбавлення батьківських прав. За частиною першою цієї статті право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають не лише один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, у якому вона перебуває, а й орган опіки та піклування або прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

З огляду на зазначене, вбачається, що ця справа пов`язана з вирішенням спору про право, зокрема, спору щодо участі батьків в утриманні дитини та/або ухилення від виконання батьківських обов`язків, який підлягає розгляду у порядку позовного провадження з врахуванням інтересів дитини.

Доведення факту самостійного утримання дитини заявником пов`язане із встановленням обставин щодо невиконання її батьками батьківських обов`язків щодо дитини, а також обставини щодо неможливості утримання дитини її дідом, бабою, повнолітніми братами та сестрами, у разі їх наявності, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання батьками батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.

Такий факт одноосібного (самостійного) утримання дитини вітчимом не може встановлюватись у безспірному порядку або за домовленістю батьків дитини, в тому числі на підставі судового рішення, ухваленого за правилами окремого провадження, оскільки у такому випадку завжди існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дитини.

Із урахуванням закріпленого в сімейному законодавстві принципу невідчужуваності сімейних обов`язків, неможливості відмови від них, у тому числі від обов`язку утримання дитини, питання, заявлене заявником у цій справі, не може з`ясовуватись безвідносно до дій батьків дитини, а також її діда, баби, повнолітніх братів та сестер, у разі їх наявності, та може вирішуватись у межах відповідного спору про право між заявником та батьками, дідом, бабою, повнолітніми братами та сестрами дитини у позовному провадженні.

Відповідно до ч. 4 ст. 315 ЦПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право.

Враховуючи викладене, у відкритті провадження за заявою ОСОБА_1 про встановлення перебування на утриманні неповнолітньої ОСОБА_3 , слід відмовити, оскільки із заявлених вимог вбачається спір про право, при цьому роз`яснивши право на звернення до суду в порядку позовного провадження.

Керуючись ст. 460, 261, 293, 315 ЦПК України,

постановив:

Відмовити у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1 , за участю заінтересованої особи: ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення.

Ухвала може бути оскаржена до Львівського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Ухвали, що постановлені судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, набирають законної сили з моменту їх підписання суддею (суддями).

Суддя: Б.М. Гедз

Оригінал ухвали.