печерський районний суд міста києва
Справа № 757/1250/25-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2025 року Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Ільєвої Т.Г.,

при секретарі судових засідань - Хлуд А.Ю.,

розглянувши у закритому судовому засіданні у залі суду у м. Києві цивільну справу за заявою Головного управління ДПС у м. Києві, зацікавлені особи: ОСОБА_1 , Акціонерне товариство «Ощадбанк» про розкриття банком інформації, яка містить банківську таємницю,-

В С Т А Н О В И В :

У січні 2025 року до суду надійшла заява Головного управління ДПС у м. Києві, зацікавлені особи: ОСОБА_1 , Акціонерне товариство «Ощадбанк» про розкриття банком інформації, яка містить банківську таємницю.

Мотивуючи подану заяву представник вказує, що з метою виконання функцій, передбачених Податковим Кодексом України, зокрема щодо дотримання податкового законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи в Головному управлінні ДПС у м. Києві, як відокремленому підрозділі ДПС (далі - ГУ ДПС у м. Києві) виникла необхідність в розкритті банківської таємниці з наданням інформації та підтверджуючих документів про обсяг та обіг коштів платником податків ОСОБА_1 .

Ухвалою судді 21.01.2025 у справі відкрито провадження.

Представник заявника з`явився до суду та подав заяву про проведення розгляду у його відсутність, вимоги підтримав та просив задовольнити.

Представник заінтересованої особи Акціонерне товариство «Ощадбанк» у судове засідання не з`явився, про час, дату і місце проведення якого повідомлений належним чином, направив до суду пояснення в яких просив відмовити у задоволенні заяви про розкриття інформації, яка містить банківську таємницю.

Заінтересована особа ОСОБА_1 також не з`явилася у судове засідання, про яке повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомлено.

За приписами частини 2 ст. 349 ЦПК України, неявка в судове засідання без поважних причин заявника та (або) особи, щодо якої вимагається розкриття банківської таємниці, чи їх представників або представника банку не перешкоджає розгляду справи, якщо суд не визнав їхню участь обов`язковою.

Суд, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами шляхом дослідження письмових доказів у матеріалах справи, та оцінивши у сукупності, вважаючи за можливе розглянути справу за відсутності заявника та представника банку, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 293 Цивільного процесуального кодексу України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Справи про розкриття банками інформації, яка містить банківську таємницю, щодо юридичної або фізичної особи розглядаються судами за правилами окремого (непозовного) провадження, загальною особливістю якого є відсутність спору про право.

Банківська таємниця за своїм правовим режимом відноситься до таємної інформації з обмеженим доступом, розголошення якої може завдати шкоди особі, суспільству й державі. Проте встановлений законом режим банківської таємниці не має абсолютного характеру, оскільки передбачено правомірні правові дії щодо розкриття такого виду інформації.

Правовий режим банківської таємниці визначається, зокрема, статтями 1076 Цивільного кодексу України, главою 10 статтями 60 - 62 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (далі - Закон), а правовий режим підстав та правил її розкриття в судовому порядку визначається розділом IV глави 12 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Відповідно до статті 60 Закону інформація щодо діяльності та фінансового стану клієнта, яка стала відомою банку у процесі обслуговування клієнта та взаємовідносин з ним або стала відомою третім особам при наданні послуг банку або виконанні функцій, визначених законом, а також визначена у цій статті інформація про банк є банківською таємницею.

Банки, відповідно до статті 61 Закону, зобов`язані забезпечити збереження банківської таємниці.

Статтею 1076 Цивільного кодексу України встановлено, що банк гарантує таємницю банківського рахунка, операцій за рахунком і відомостей про клієнта. Відомості про операції та рахунки можуть бути надані тільки самим клієнтам або їхнім представникам. Іншим особам, у тому числі органам державної влади, їхнім посадовим і службовим особам, такі відомості можуть бути надані виключно у випадках та в порядку, встановлених законом про банки і банківську діяльність.

Порядок розкриття банківської таємниці визначений статтею 62 Закону. Зокрема, інформація щодо юридичних та фізичних осіб, що становить банківську таємницю, розкривається банками на запит або з письмового дозволу відповідної юридичної чи фізичної особи.

Розкриття ж банківської таємниці за рішенням суду, можливе виключно внаслідок судового розгляду цивільних справ за правилами глави 12 розділу IV ЦПК України і саме на суд як орган державної влади покладено обов`язок у кожному конкретному випадку оцінити нагальну суспільну потребу в розкритті такої інформації.

Правовий режим банківської таємниці визначається, зокрема, статтями 1058, 1076 ЦК, статтями 60 - 62 Закону «Про банки і банківську діяльність». Коло суб`єктів, які мають право вимагати безпосередньо від банку розкриття інформації, яка містить банківську таємницю, визначається законом (стаття 62 Закону України «Про банки і банківську діяльність») і може змінюватися тільки на підставі закону. При цьому, вказані суб`єкти мають право на отримання лише обмеженої інформації з урахуванням виконуваних ними функцій та з питань, зазначених у відповідному законі стосовно визначених суб`єктів.

Банк гарантує таємницю банківського рахунка, операцій за рахунком і відомостей про клієнта; відомості про операції та рахунки можуть бути надані тільки самим клієнтам або їхнім представникам. Іншим особам, у тому числі органам державної влади, їхнім посадовим і службовим особам, такі відомості можуть бути надані виключно у випадках та в порядку, встановлених Законом про банки і банківську діяльність (ч. 1 статті 1076 ЦК).

Згідно ч. 1 статті 60 Закону «Про банки і банківську діяльність», інформація щодо діяльності та фінансового стану клієнта, яка стала відомою банку у процесі обслуговування клієнта та взаємовідносин з ним або стала відомою третім особам при наданні послуг банку або виконанні функцій, визначених законом, а також визначена у цій статті інформація про банк є банківською таємницею.

За змістом статті 62 Закону «Про банки і банківську діяльність» інформація щодо юридичних та фізичних осіб, яка містить банківську таємницю, розкривається банками на письмовий запит або з письмового дозволу відповідної юридичної чи фізичної особи, або за рішенням суду. В окремих, визначених законом випадках і межах, така інформація розкривається без рішення суду. Коло суб`єктів, які мають право вимагати безпосередньо від банку розкриття інформації, яка містить банківську таємницю, та обсяг інформації з урахуванням виконуваних ними функцій, визначається статтею 62 Закону «Про банки і банківську діяльність».

Судовим розглядом встановлено, що Головним управлінням ДПС у м. Києві платнику податків ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) був направлений запит від 12.07.2024 №13760/ Ж12/26-15-24-02-08-08 щодо надання пояснень та документального підтвердження.

Платником податків надано відповідь листом №15/06 від 15.08.2024 без надання інформації щодо руху коштів на розрахункових рахунках.

Згідно ІКС «Податковий блок» встановлено, що у платника податків ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) наявні розрахункові рахунки в установах банку, по яких не забезпечено надання до перевірки руху коштів, пов`язаних з предметом перевірки, а саме: НОМЕР_2 , НОМЕР_3 код валюти - 980 (ГРИВНЯ), відкритих в АТ «Ощадбанк».

Згідно імперативних приписів ст.ст.8, 19 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Зазначеним конституційним нормам прямої дії кореспондують положення ст.21 Податкового кодексу України, які визначають обов`язки посадових і службових осіб контролюючих органів, серед яких обов`язки дотримуватися Конституції України та діяти виключно у відповідності з Податковим кодексом України та іншими законами України, іншими нормативними актами; забезпечувати сумлінне виконання покладених на контролюючі органи функцій; не допускати порушень прав та охоронюваних законом інтересів громадян, підприємств, установ, організацій.

Наведені законодавчі норми імперативної дії означають, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначення вичерпного переліку податків та зборів, що справляються в Україні, порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства, регулюються Податковим кодексом України.

Встановлені Главою 8 розділу ІІ Податкового кодексу України правила щодо порядку призначення, проведення перевірок платників податків та оформлення їх результатів є законодавчими гарантіями дотримання прав платників податків під час контролю за дотриманням вимог податкового та іншого законодавства, який здійснюється контролюючими органами в процесі адміністрування податків і зборів.

При цьому, приписи Податкового кодексу України в цій частині установлюють і певні правила поведінки при здійсненні перевірки як для суб`єкта владних повноважень, так і для платника податків, чітке дотримання яких вимагається задля забезпечення балансу між публічними і приватними інтересами.

Згідно статті 347 ЦПК України, заява про розкриття банком інформації, яка містить банківську таємницю, щодо юридичної або фізичної особи у випадках, встановлених законом, подається до суду за місцезнаходженням банку, що обслуговує таку юридичну або фізичну особу.

Відповідно до статті 348 ЦПК України, у заяві до суду про розкриття банком інформації, яка містить банківську таємницю, щодо юридичної або фізичної особи, зокрема, має бути зазначено:

- ім`я (найменування) заявника та особи, щодо якої вимагається розкриття інформації, яка містить банківську таємницю, їх місце проживання або місцезнаходження, а також ім`я представника заявника, коли заява подається представником;

- обґрунтування необхідності та обставини, за яких вимагається розкрити інформацію, що містить банківську таємницю, щодо особи, із зазначенням положень законів, які надають відповідні повноваження, або прав та інтересів, які порушено;

- обсяги (межі розкриття) інформації, яка містить банківську таємницю, щодо особи та мету її використання.

Проте, заявник в заяві не навів, які саме права та інтереси порушені платником податків фізичною особою ОСОБА_1 , та в чому саме полягло порушення, що вказує на те, що заява не містить обґрунтувань обставин, за яких вимагається розкрити інформацію, яка містить банківську таємницю.

ГУ ДПС у м.Києві в заяві про розкриття інформації, яка містить банківську таємницю зазначає лише, що змушене звертатися до суду в порядку п. 73.4 ст. 73 ПК України, яка дозволяє отримати інформацію про наявність та рух коштів на рахунках ОСОБА_1 в обсягах більших ніж передбачено п. 73.3 цієї ж статті.

Крім того, заявник зазначає , що метою недопущення втрат бюджету в умовах дії воєнного стану та для забезпечення дієвого контролю за діяльністю платників податків, декларування ними фактично отриманих доходів, сплати належних податків, є необхідним розкриття банківської таємниці щодо руху коштів на рахунках платника податків ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), у розрізі контрагентів з наданням дати проведення операцій, суми платежів, призначення платежів, найменування тощо

Заявник зазначає, що витребувана інформація дає змогу своєчасно виявляти суб`єктів та об`єктів оподаткування, своєчасне, достовірне і повне нарахування і сплати податків, перешкоджає неналежному та несвоєчасному забезпеченню визначення в установлених цим Кодексом, іншими законами України випадках сум податкових та грошових зобов`язань платників податків, можливість застосування і своєчасне стягнення сум передбачених законом штрафних (фінансових) санкцій (штрафів) за порушення податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи; (пп. 191.1.34, п. 191.1 ст.191 Податкового кодексу), своєчасне вжиття заходів до виявлення, аналізу та перевірки фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму (п.п. 191.1.35 п. 191.1 ст. 191 Податкового кодексу), але доказів на підтвердження своїх тверджень не надав, тому наведені твердження не є достатнім обгрунтуванням необхідності розкриття інформації, яка містить банківську таємницю.

В обґрунтування звернення до суду заявник зазначив, що ГУ ДПС у м. Києві, на підставі п.п.20.1.2 п.20.1 ст.20; абз.1 п.73.3 Податкового кодексу України, направив на юридичну адресу ОСОБА_1 запит від 12.07.2024 за№ 13760/ Ж12/26-15-24-02-08-08 «Про надання пояснень та їх документального підтвердження».

Платником податків ОСОБА_1 надано відповідь до ГУ ДПС у м. Києві, листом №15/06 від 15.08.2024, як зазначає позивач, але без надання інформації щодо руху коштів на розрахункових рахунках.

Проте, заявник необґрунтовано зазначає, що відсутність інформації про обсяг і обіг коштів на банківському рахунку за певний період діяльності, унеможливлює проведення ГУ ДПС у м.Києві документальної позапланової перевірки, повноти нарахування та своєчасності сплати податку на доходи фізичних осіб та військового збору з доходів фізичної особи ОСОБА_1 .

Відповідно до статті 78.4. Податкового кодексу України, право на проведення документальної позапланової перевірки платника податків (крім перевірок, передбачених підпунктом 78.1.22 пункту 78.1 цієї статті) надається лише у випадку, коли йому до початку проведення зазначеної перевірки вручено у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу, копію наказу про проведення документальної позапланової перевірки.

Натомість, заявник не надав суду докази вручення (доведення до відому) ОСОБА_1 копії наказу ГУ ДПС у м. Києві про призначення документальної позапланової перевірки.

Згідно з роз`ясненнями Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, що містяться в пункті 12 постанови від ЗО вересня 2011 «Про судову практику в цивільних справах про розкриття банками інформації, яка містить банківську таємницю, щодо юридичних та фізичних осіб» у разі, якщо підставою звернення до суду, зокрема, органу державної податкової служби із заявою про розкриття банківської таємниці, є дії порушника податкового законодавства і стосовно таких дій для цих органів відповідними спеціальними законами передбачений спосіб реагування, то суд не має підстав для задоволення заяви. Винятком є обґрунтовані посилання заявника на неможливість вчинення ним дій відповідно до способів реагування, передбачених зазначеними законами. Зокрема, це можуть бути обґрунтовані посилання з поданням відповідних доказів про те, що особа, щодо якої вимагається розкриття банківської таємниці, не знаходиться за місцем своєї реєстрації; підтверджена неможливість вручення повідомлення з копією наказу про проведення документальної перевірки тощо.

Також, в постанові Пленуму ВССУ «Про судову практику в цивільних справах про розкриття банками інформації, яка містить банківську таємницю, щодо юридичних та фізичних осіб» від 30 вересня 2011 року № 10 зазначено, що оскільки розкриття банківської таємниці може здійснюватися безпосередньо банками або на підставі рішення суду та виключно на підставах і у порядку, передбаченими законом, суд повинен розмежовувати ці підстави, кола суб`єктів, уповноважених на отримання відповідної інформації та її обсягу.

Заявником документально не підтверджено того, що ним здійснено всі заходи/процедури досудового отримання інформації, що містить банківську таємницю та не додано до заяви документального підтвердження обставин, на які він посилається, як на підставу своїх вимог, що суперечить ст. 81 ЦПК України.

Відсутність у заяві ГУ ДПС у м.Києві інформації про підтвердження надсилання копії наказу поштою або вручення особисто платнику податків, відсутність інформації про порушення платником податків фізичною особою ОСОБА_1 податкового законодавства, (тобто, які саме права та інтереси порушені та в чому саме полягає порушення, з посиланням на норми права), а також відсутність у справі підтвердження того, що Заявником здійснено всі заходи/процедури досудового отримання інформації, що містить банківську таємницю, унеможливлює дійти висновку про наявність або відсутність обставин, за яких вимагається розкрити інформацію, яка містить банківську таємницю.

У пункті 11 частини другої статті 293 ЦПК передбачено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про розкриття банком інформації, яка містить банківську таємницю, щодо юридичних та фізичних осіб.

Порядок розгляд судом справ про розкриття банками інформації, яка містить банківську таємницю, щодо юридичних та фізичних осіб, врегульований у Главі 12 ЦПК.

У пунктах 4 та 5 частини першої статті 348 ЦПК передбачено, що у заяві до суду про розкриття банком інформації, яка містить банківську таємницю, щодо юридичної або фізичної особи має бути зазначено: обґрунтування необхідності та обставини, за яких вимагається розкрити інформацію, що містить банківську таємницю, щодо особи, із зазначенням положень законів, які надають відповідні повноваження, або прав та інтересів, які порушено; обсяги (межі розкриття) інформації, яка містить банківську таємницю, щодо особи та мету її використання.

Згідно з частиною другою статті 350 Цивільного процесуального кодексу України, якщо під час судового розгляду буде встановлено, що заявник вимагає розкрити інформацію, яка містить банківську таємницю, щодо юридичної або фізичної особи без підстав і повноважень, визначених законом, то суд ухвалює рішення про відмову у задоволенні заяви.

Органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (стаття 19 Конституції України).

Наведене в сукупності свідчить, що у разі, якщо підставою звернення до суду, зокрема, органу державної податкової служби із заявою про розкриття банківської таємниці, є дії порушника податкового законодавства і стосовно таких дій для цих органів відповідними спеціальними законами передбачений спосіб реагування, то суд не має підстав для задоволення заяви. Винятком є обґрунтовані посилання заявника на неможливість вчинення ним дій відповідно до способів реагування, передбачених зазначеними законами. Зокрема, це можуть бути обґрунтовані посилання з поданням відповідних доказів про те, що особа, щодо якої вимагається розкриття банківської таємниці, не знаходиться за місцем своєї реєстрації; підтверджена неможливість вручення повідомлення з копією наказу про проведення документальної перевірки тощо.

Розкриття банками інформації, яка містить банківську таємницю, в межах цивільної справи можливе лише щодо юридичної або фізичної особи, стосовно якої вимагається розкриття інформації, а не її контрагентів.

Схожий за змістом висновок Верховний Суд зробив у постановах від 19 травня 2022 року у справі № 386/17441/21, від 08 червня 2022року у справі № 686/17998/21, від 18 лютого 2020 року у справі № 761/4673/19, від 27 червня 2022 року в справі № 686/17906/21, від 21 липня 2022 року у справі № 686/17914/21, від 21 квітня 2022 року у справі № 761/8629/19.

При цьому, суд враховує положення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Звернення із заявою про розкриття банківської таємниці є втручанням в гарантоване статтею 8 Конвенції право заявника на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції, а відтак має здійснюватись з урахуванням так званого «трискладового тесту», напрацьованого практикою Європейського суду з прав людини.

Так, дотримання правомірності втручання в право особи на повагу до приватного життя передбачає оцінку: 1) законності втручання у здійснення цього права; 2) наявності легітимної мети втручання; 3) пропорційності співвідношення між обраною мірою втручання у право та тієї легітимною метою, якої очікується досягти.

Враховуючи викладене, заявником не доведено належними та допустимими доказами, що розкриття банківської таємниці, відповідатиме таким критеріям, як законність втручання, наявність легітимної мети та пропорційність втручання.

За вказаних обставин, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення заяви.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 3, 8, 21, 55, 67 Конституції України, ст.ст. 60, 62 Закону України «Про банки та банківську діяльність», ст. ст. 20, 73, 78 Податкового кодексу України, ст.ст. 1-19, 23, 76-81, 95, 263-265, 268, 272, 293, 294, 349, 350, 354, 430 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Відмовити в задоволенні заяви Головного управління ДПС у м. Києві, зацікавлені особи: ОСОБА_1 , Акціонерне товариство «Ощадбанк» про розкриття банком інформації, яка містить банківську таємницю.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів. Заявник має право у п`ятиденний строк оскаржити ухвалене судом рішення до апеляційного суду в установленому порядку.

Повний текст судового рішення складено 05.03.2025

Суддя Тетяна ІЛЬЄВА