Справа № 139/372/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2025 року с-ще Муровані Курилівці

Мурованокуриловецький районний суд Вінницької області

в складі: головуючої судді Коломійцевої В.І.,

за участю: секретаря судових засідань Слободянюк О.С.,

позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

їх представника адвоката Радомовського М.М.,

відповідачки ОСОБА_3 ,

її представника адвокат Солоненко Б.М.,

третьої особи ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в селищі Муровані Курилівці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа на стороні позивачів - ОСОБА_4 про визнання житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами об`єктами права спільної сумісної власності членів сім`ї та визначення часток у спільній сумісній власності кожного з них, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 через свого представника адвоката Радамовського Миколу Миколайовича, звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа на стороні позивачів - ОСОБА_4 про визнання житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами об`єктами права спільної сумісної власності членів сім`ї та визначення часток у спільній сумісній власності кожного з них.

Заявлені вимоги мотивовані тим, що третя особа у справі та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 13 серпня 1978 року та проживали разом із ОСОБА_5 , як члени сім`ї голови колгоспного двору по серпень 1979 року. За час спільного проживання у них народилась дочка - позивач у справі - ОСОБА_6 .

Оскільки сімейні стосунки між подружжям не склались, діючи в інтересах неповнолітньої на той час дочки, ОСОБА_3 , звернулась до Мурованокуриловецького районного суду із вимогою про виділення на користь дитини, як члена колгоспного двору 1/3 частки майна. Вказаний позов було задоволено повністю та стягнуто з ОСОБА_5 та ОСОБА_4 на користь дитини грошову компенсацію у сумі 773 карбованці.

Отримавши вказані кошти ОСОБА_3 , 21 травня 1980 року придбала за 1000 карбованців житловий будинок, житловою площею 13,10 кв.м., що розташований по АДРЕСА_1 , який оформила на своє ім`я.

23 липня 1980 року подружжя розірвало шлюб.

Із 1998 року ОСОБА_2 почав проживати з ОСОБА_7 як чоловік та дружина у вищевказаному домоволодінні ОСОБА_3 , а 02 березня 1999 року зареєстрували шлюб. У шлюбі мають двох дітей та сина позивача від першого шлюбу.

Починаючи з 2010 року, оскільки відповідач постійно перебувала за кордоном, у період її відсутності позивачі здійснювали утримання будинку та проводили оплату спожитих комунальних послуг.

На той час будинок був старої забудови (1917 року) та з часом приходив у непригідний для використання стан, а тому потребував здійснення поліпшень та поточного ремонту.

Маючи бажання здійснити поліпшення та реконструкцію будинку шляхом збільшення його загальної та житлової площі позивачами у справі за період спільного проживання у вказаному домоволодінні однією сім`єю із відповідачкою з 2000 по 2019 рік було придбано будівельні матеріали та здійснено капітальне будівництво житлового будинку.

Так, у 2000 році придбано за власні кошти будівельний камінь та здійснено будівництво фундаменту під верандою; у 2001 році - здійснено будівництво веранди з навісом, придбано шифер для накриття веранди, проведені власними силами ОСОБА_2 ремонтні роботи в середині та зовні будинку, придбано будівельні матеріали та здійснено заливку підлоги у веранді; у 2002 році проведено ОСОБА_8 з дружиною монтування огорожі навколо домоволодіння; у 2003 році - проведено ремонтні роботи в житловому будинку та здійснено перенесення огорожі; за 2004 рік - 2019 рік придбано за власні кошти будівельні матеріали та здійснено власними силами ОСОБА_2 разом з ОСОБА_1 перепланування у приміщенні веранди, шляхом облаштування в окреме приміщення санвузла з ванною та вбиральнею, здійснено підведення води до будинку, монтування каналізації, водовідведення, здійснено заміну стіни в будинку на цегляну, здійснено ремонтні роботи в будинку з переобладнання опалення, здійснено будівництво господарських приміщень (сараїв), здійснено перебудову господарських приміщень на літню кухню з житловою кімнатою, підведено воду у приміщення літньої кухні, здійснено ремонтні роботи у веранді літньої кухні та в літній кухні, придбано цеглу, проведено ремонтні роботи у будинку (перепланування кімнат), здійснено будівництво гаражної будівлі, здійснено капітальне будівництво житлового будинку, шляхом будівництва другого поверху, який складається з житлової кімнати та мансарди, здійснено заміну стін будинку та покрівлі, здійснено утеплення будинку та будівництво вбиральні на вулиці, здійснено облаштування прибудинкової території (подвір`я).

Крім того, за період проживання в домоволодінні позивачами спільно було висаджено кущі малини - 7 рядів по 20 метрів, лозу винограду - 3 ряди по 20 метрів, висаджено виноград на подвір`ї та облаштовано конструкцію під виноград. За власні кошти було придбано та посаджено на прибудинковій земельній ділянці дерева яблунь, груш, черешні, сливи, вишні.

У листопаді 2021 року відповідач повернулась за кордону почала влаштовувати сварки із позивачами, перешкоджаючи їм проживати у житловому будинку та виганяти всю їх сім`ю.

У серпні 2022 року їм стало відомо, що ОСОБА_3 зареєструвала за собою право власності на домоволодіння, що по АДРЕСА_2 . Маючи намір відшкодувати витрачені на ремонт та будівництво домоволодіння кошти, 11 листопада 2022 року позивачі звернулись із відповідною вимогою до суду, де в судовому засіданні було фактично встановлено, що за період 2000-2019 років власними силами та за спільні кошти позивачів та відповідачки було проведено реконструкцію та капітальний ремонт будинку, будівництво господарських будівель в домоволодінні.

Оскільки рішенням Мурованокуриловецького районного суду від 18 квітня 2023 року у задоволенні позовних вимог позивачам відмовлено, за заявою ОСОБА_3 адміністратором відділу надання адміністративних послуг всі члени сім`ї позивачів зняті з реєстрації місця проживання.

З вищезазначеного випливає, що за більшу частину коштів які належали ОСОБА_7 було придбано житловий будинок, однак сторони не заперечують щодо рівності часток всіх членів сім`ї, оскільки за рахунок спільних коштів та спільної праці домоволодіння в цілому збільшилось у своїй вартості.

Вважають, крім того, що право на свою 1/3 частку у домоволодінні має і ОСОБА_2 як член сім`ї відповідача, за кошти якого здійснено капітальний ремонт та реконструкцію будинку, побудовані господарські будівлі і споруди.

Просили скасувати за ОСОБА_3 державну реєстрацію права власності на житловий будинок загальною площею 80,4 м.кв., що розташований по АДРЕСА_2 , припинити право власності на житловий будинок та визнати вказаний будинок спільною сумісною власністю ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . Визначити, що ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 належить по 1/3 частині житлового будинку в АДРЕСА_2 . Стягнути судові витрати.

22 травня 2023 року вказана заява підписана адвокатом Радамовським М.М. надійшла до Мурованокуриловецького районного суду (а.с.1-5).

31 травня 2023 року суддею Мурованокуриловецького районного суду відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження у підготовче засідання на 28 червня 2023 року (а.с.33).

28 червня 2023 року ухвалою суду було задоволено клопотання представника позивачів у справі та призначено судову будівельно-технічну експертизу для визначення ринкової вартості реконструйованого житлового будинку, побудованих господарських будівель та споруд, придбаних позивачами будівельних матеріалів, використаних при будівництві, їх кількості та вартості, з визначенням кошторису та об`єму виконаних будівельних робіт. Провадження у справі зупинено на час проведення експертизи (а.с.59-60).

27 липня 2023 року ухвалою Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області провадження у справі поновлено за клопотанням судового експерта Вінницького науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України О.А. Корчинського про надання додаткових матеріалів, необхідних для складання висновку судової оціночно-будівельної та будівельно-технічної експертизи та погодження строків її виконання. Справу призначено до підготовчого засідання на 01 серпня 2023 року (а.с.69).

01 серпня 2023 за клопотанням представника позивачів підготовче засідання було відкладено для надання можливості позивачам отримати документи для проведення експертизи.

18 вересня 2023 року на виконання клопотання судово-експертної установи НДЕКЦ при УМВС України у Вінницькій області та на підтвердження викладених у позовній заяві вимог позивачів представником позивача було надано ряд документів (а.с.82-98).

Ухвалою від 28 вересня 2023 року (а.с.102-103) клопотання експерта про надання додаткових матеріалів задоволено повністю, погоджено строк виконання експертизи. Провадження у справі зупинено на час проведення експертизи.

23 квітня 2024 року на адресу суду від директора Вінницького науково-дослідного експертно-криміналістичного центру О.Сьомченкова надійшов лист з клопотанням судового експерта про надання доступу до об`єкта дослідження житлового будинку з надвірними господарськими будівлями та спорудами, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 в присутності сторін.

23 квітня 2024 року провадження у справі поновлено. Призначено судове засідання на 29 квітня 2024 року (а.с. 112 ).

29 квітня 2024 року ухвалою суду задоволено клопотання експерта про надання доступу до об`єкта дослідження житлового будинку з надвірними господарськими будівлями та спорудами. Зобов`язано сторони у справі забезпечити безперешкодний доступ судовому експерту до об`єкта дослідження в їх присутності (а.с.116-117). На час проведення експертизи провадження у справі зупинено.

14 листопада 2024 року провадження у справі поновлено. Справу призначено до підготовчого судового засідання на 05 грудня 2024 року (а.с.166).

05 грудня 2024 року представником позивачів - адвокатом Радамовським М.М. перед початком підготовчого судового засідання була подана заява про збільшення позовних вимог. Підготовче засідання було відкладене на 30.12.2024 (а.с.180-181).

Разом із вказаною заявою адвокатом Радамовським подано до суду і клопотання про долучення доказів (а.с.177-179) - копії квитанції про оплату послуг експерта Вінницького НДЕКЦ від 26.03.2024 року та довідку ТОВ «МТС-Агромаш» про утримання аліментів.

Зокрема у заяві про збільшення позовних вимог (а.с.194-195) позивачі просили крім вимог заявлених раніше, стягнути з ОСОБА_3 1/3 частину коштів за виконані позивачами будівельні роботи та понесені ними витрати на придбання будівельних матеріалів, використаних під час здійснення капітального ремонту житлового будинку по АДРЕСА_2 та стягнути судові витрати.

30.12.2024 судове засідання було знято з розгляду у зв`язку з перебуванням судді Коломійцевої В.І. на лікарняному з 16.12.2024 по 12.01.2025 (а.с. ).

Ухвалою суду від 28 січня 2025 року підготовче судове засідання закрито, справу призначено до судового розгляду по суті на 20 лютого 2025 року (а.с.205).

20 лютого 2025 року за клопотанням представника відповідача судове засідання було відкладено на 13 березня 2025 року.

Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у судовому засіданні повністю підтримали заявлені вимоги та просили їх задовольнити. ОСОБА_1 суду пояснила, що її мати, відповідачка у справі ОСОБА_3 придбала спірний житловий будинок за кошти, які їй передав батько позивачки ОСОБА_4 , як грошову компенсацію за належну їй 1/3 частку майна колгоспного двору. З огляду на це вважає, що має право на частку цього будинку. Також вона зазначила, що з 2000- х років разом із чоловіком ОСОБА_2 почала проводити у будинку ремонтні роботи: залили фундамент, провели воду, встановили огорожу тощо. Усі роботи виконували власними силами, без сторонньої допомоги, залучаючи лише своїх дітей. Відповідачка з 2010 року їздила на заробітки у рф, тому утриманням будинку займалися виключно вони з чоловіком. Реконструкція будинку та збільшення його житлової площі, за словами позивачки, проводилися переважно за їхні з чоловіком кошти. Вона пояснила, що вони з чоловіком працювали на заводі «Регіна», згодом її чоловік працював у Києві та Одесі, сама вона їздила на заробітки до Польщі. Враховуючи це, вважає, що вони з чоловіком мають право частки у спірному будинку.

ОСОБА_2 суду пояснив, що у 1998 році він почав проживати з ОСОБА_7 як чоловік і дружина в будинковолодінні зареєстрованому на ім`я ОСОБА_3 . У 1999 році вони офіційно зареєстрували шлюб. На той час спірний будинок перебував в занедбаному стані: стіни були похилені, обсипалися. Вони з дружиною поступово розпочали ремонтні роботи, використовуючи власні кошти, а також частину коштів, які надавала теща ОСОБА_3 . При цьому зазначив, що більша частина коштів на капітальній ремонт будинку була їх з дружиною. Водночас ОСОБА_2 не зміг вказати точну суму власних коштів, витрачених на ремонт.

Представник позивачів адвокат Радамовський М.М. заявлені його довірителями вимоги підтримав, обґрунтовуючи їх матеріалами та доказами, наведеними в позовній заяві та просив їх задовольнити. Також просив стягнути із відповідачів витрати на професійну правничу допомогу, розрахунок яких буде ним наданий відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України.

Відповідач ОСОБА_3 та її представник - адвокат Солоненко Б.М. в судовому засіданні заперечили щодо задоволення позовних вимог в повному обсязі. Відповідач ОСОБА_3 суду пояснила, що сімейне життя з батьком дочки ОСОБА_4 не склалося. У 1979 році вони фактично припинили спільне проживання. Вона пішла проживати до своєї матері на 5-й мікрорайон с-ща Муровані Курилівці, однак не змогла там проживати оскільки чоловік матері зловживав спиртними напоями. В кінці травня 1980 року вона купила спірний будинок, кошти на цей будинок їй дала мати. А отримані від свекрухи на виконання рішення суду 773 рубля потратила на потреби доньки. Також вказала, що весь час працювала, спочатку на заводі «Маяк», потім на телеграфі, з 2009 року постійно їздила на заробітки в рф, там працювала в лікарні, її заробітна плата була 50 тисяч рублів, також вона брала по 3-4 чоловіка доглядати, всі зароблені кошти висилала доньці на картку, оплачувала навчання старшого онука, давала кошти на ремонт будинку та особисто разом із зятем купляла будівельні матеріали. Крім того, донька отримувала бабину пенсію, орендну плату за паї, все вкладали в ремонт будинку. При цьому зауважила, що ремонт позивачі робили для себе, для своїх власних потреб, а не для її потреб.

Третя особа на стороні позивачів - ОСОБА_4 в судовому засіданні підтримав позовні вимоги позивачів. Вказав, що у 1980 році на виконання рішення суду особисто передав колишній дружині ОСОБА_3 1000 рублів, за які вона придбала спірний будинок оформивши на себе.

Вислухавши позиції учасників судового процесу, дослідивши матеріали цивільної справи та долучені докази в їх сукупності, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 із 13 серпня 1978 року перебувала із ОСОБА_4 у зареєстрованому шлюбі (а.с.9).

ІНФОРМАЦІЯ_1 , у них народилась дочка - ОСОБА_7 (а.с.7).

Як встановлено рішенням Мурованокуриловецького районного суду від 30 серпня 1979 року (а.с.13) після реєстрації шлюбу подружжя проживало разом із ОСОБА_5 у колгоспному дворі і мали право на свою частку, як члени сім`ї голови колгоспного двору.

Оскільки сімейні стосунки між подружжям не склались і вони припинили спільне проживання, ОСОБА_3 , діючи в інтересах малолітньої на той час дочки ОСОБА_7 звернулась до суду із вимогою виділення на користь дитини 1/3 частки майна колгоспного двору.

30 серпня 1979 року позов ОСОБА_3 задоволено. Виділено на неповнолітню ОСОБА_7 1/3 частину житлового будинку, головою якого є ОСОБА_5 та стягнуто з ОСОБА_5 , ОСОБА_4 на її користь грошову компенсацію в сумі 773 рубля (а.с. 13).

Згідно договору купівлі-продажу вчиненого 21 травня 1980 року ОСОБА_3 придбала у ОСОБА_9 житловий будинок по АДРЕСА_3 (а.с.15-16) за кошти в сумі 1000 карбованців.

19 січня 1981 року державним нотаріусом Питель М.С. право власності на придбаний житловий будинок оформлено за відповідачем (зворот а.с. 15-16).

Як стверджує суду позивач кошти які мати отримала як компенсацію за частку у майні колгоспного двору було вкладено у купівлю спірного будинку, інша частина коштів в сумі 227 карбованців власні кошти ОСОБА_3 .

Відповідач заперечила вказаний факт та наполягала, що кошти на купівлю будинку їй дала її мати, яка мала власні заощадження, а компенсовані кошти за рішенням суду вона витратила на дитину.

Залучений до участі у справі ОСОБА_4 зауважив, що кошти в сумі 1000 карбованців були ним передані ОСОБА_3 на виконання рішення суду.

Однак, ні поданими суду доказами, ні поясненнями ОСОБА_4 чи ОСОБА_1 не доведено перед судом, що кошти в сумі 773 рубля були безпосередньо спрямовані на купівлю будинку по АДРЕСА_3 .

Не вказано і у рішенні суду від 30 серпня 1979 року, що ці кошти мають бути витрачені на потреби дитини якій вони компенсовані.

Право власності оформлене виключно на ОСОБА_3 , без будь-яких згадок про вчинення дій в інтересах неповнолітньої ОСОБА_7 , і немає документів, які б підтверджували, що купівля була здійснена саме на гроші дитини.

Свідчення третьої особи ОСОБА_4 , який стверджує, що передав ОСОБА_3 1000 рублів, не можуть бути взяті за достатній доказ того, що вказана сума була отримана і використана саме для придбання спірного будинку в інтересах дитини.

Оскільки спірні правовідносини виникли до набрання чинності Цивільним Кодексом України, суд вважає за необхідне застосувати законодавство, яке діяло на момент виникнення спірних правовідносин, тобто ЦК УРСР 1963 року та КпШС.

Так, відповідно до статті 4 Цивільного кодексу УРСР 1963 року, цивільні права і обов`язки виникають з угод, передбачених законом, а також з угод, хоч і не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно ст. 86 ЦК УРСР 1963 року право власності це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Право власності в Україні охороняється законом.

В особистій власності громадян можуть бути предмети вжитку, особистого споживання, комфорту і підсобного домашнього господарства, жилий будинок і трудові заощадження (ст. 100 ЦК УРСР 1963 року).

Відповідно до статті 128 Цивільного кодексу УРСР 1963 року, право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором.

Договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів (Відповідно до статті 227 Цивільного кодексу УРСР 1963 року).

Із аналізу наявного у справі договору купівлі продажу вбачається, що відбулася передача майна (коштів) і відповідач фактично вступила у володіння придбаним нею будинком, зареєструвала його на своє ім`я, а тому відповідно до закону набула право власності на нього.

Отже, наданими суду доказами не підтверджено доводів позивача про те, що кошти в сумі 773 рубля були витрачені на купівлю будинку, не надано ідокументальних доказів, які б підтверджували право власності позивача на спірний будинок чи частину в ньому.

Згідно зі ст. 77 КпШС України, за життя батьків діти не мають права на їх майно, так само як і батьки не мають права на майно дітей.

Відтак право власності на житловий будинок станом на дату його придбання по АДРЕСА_4 належало ОСОБА_3 , з огляду на це позовні вимоги ОСОБА_1 є необгрутованими, а тому не підлягають задоволенню.

Щодо належності спірного домоволодіння на праві власності ОСОБА_2 та стягнення на користь позивачів частини коштів за виконані будівельні роботи:

ОСОБА_2 просить визнати за ним право власності на 1/3 частину житлового будинку по АДРЕСА_2 , оскільки він створений в результаті спільної праці членів сім`ї.

Крім того, позивачі стверджують, що оскільки експертом визначено вартість будівельних робіт, виконаних позивачем особисто, а також витрат понесених позивачами на придбання будівельних матеріалів, використаних при будівництві спірного домоволодіння вони мають право на стягнення з ОСОБА_3 1/3 частину коштів від суми понесених ними витрат, що становить 1 386412,53 гривень.

Суд не погоджується із таким твердженням позивачів по справі з огляду на наступне:

Дійсно, 02 березня 1999 року Мурованокуриловецьким відділом реєстрації актів цивільного стану Вінницької області зареєстровано шлюб ОСОБА_7 та ОСОБА_2 (а.с.8).

Встановлено, що спірний житловий будинок було придбано у 1980 році. Сторонами не заперечувалось, що з 2000-х років почались ремонтні роботи та розбудова будинку, шляхом добудови мансарди «А1», прибудови до будинку «А3», тамбуру «а», веранди «Б1», прибудови до гаража «Б2», сарай прибудови «Б3» та «Б4», сарай «Г», вбиральні «Д».

Зокрема, за їх твердженням було придбано наступні будівельні матеріали та здійснено капітальне будівництво житлового будинку та домоволодіння в цілому: у 2000 році ними було закуплено каміння та здійснено будівництво фундаменту під верандою; у 2001 році була побудована веранда з піднавісом, закуплено шифер для покрівлі, проведені ремонтні роботи всередині та надворі будинку, заливання підлоги у веранді, закупівля будівельних матеріалів; у 2002 році був побудований паркан, облаштовано прибудинкову територію; у 2003 році проводилися ремонтні роботи в житловому будинку, перенесення паркану; у 2004 році було зроблено перепланування у веранді облаштування вбиральні, підведено воду та каналізацію до будинку; у 2005 році облаштування огорожі та паркану; у 2006 році було замінено стіну на цегляну, проведені ремонтні роботи в будинку, переобладнання опалення; у 2008 році будівництво господарських приміщень (сараїв); у 2010-2012 роках перебудова господарських приміщень на літню кухню, та житлову кімнату, проведення води до літньої кухні, будівництво веранди, ремонтні роботи у веранді літньої кухні та в самій кухні, проведення каналізації до літньої кухні, закупівля цегли; у 2014 році проведення ремонтних робіт у будинку (перепланування кімнат), будівництво гаража; у 2015-2018 роках капітальне будівництво будинку, будівництво другого житлового поверху будинку мансарди, заміна стін, покрівлі, будівництво вбиральні на вулиці, утеплення будинку; у 2019 році об`єднання житлової площі будинку та літньої кухні, будівництво гаража, облаштування подвір`я. Крім того, ними було висаджено малину 7 рядів по 20 м, винограду 3 ряди по 2-м, винограду на подвір`ї та облаштування конструкцій каркасу для винограду, посаджено садок (яблуні, груші, черешні, сливи, вишні).

У кінці 2021 року відповідач повернулась із-за кордону та почала влаштовувати сварки та перешкоджати проживати позивачам у житловому будинку.

З метою повернення та відшкодування витрачених коштів на ремонт та будівництво домоволодіння 11 листопада 2022 року позивачі звернулись до Мурованокуриловецького районного суду із заявою про відшкодування коштів.

Рішенням Мурованокуриловецького районного суду від 18 квітня 2023 року у задоволенні позову відмовлено (а.с. 19-22), оскільки позивачами жодним чином не доведено вартості здійснених ними ремонтно-будівельних робіт.

У вказаному рішенні, суд вважав доведеним, що в будинку, в якому як члени сім`ї власника проживають позивачі разом з дітьми в період з 2000 по 2019 роки проводились ремонтно-будівельні роботи та часткова реконструкція будинку, в якому приймали участь позивачі як члени сім`ї власника.

Тому належними та допустимими доказами доведено, що ОСОБА_1 разом зі своїм чоловіком здійснювали ремонт будинку, купували будівельні матеріали та оплачували ремонтні роботи. Вказаний факт відповідачем не спростовано.

Для визначення дійсної вартості будівельних робіт судом було призначено судову будівельно-технічну експертизу.

Так, із висновку експерта від 31 жовтня 2024 року № СЕ-19/102-23/12201-БТ вбачається, що фактично внутрішнє оздоблення приміщень будинку характеризується як поліпшене, будинок підключено до міських мереж електропостачання та водопостачаня, каналізація у вигріб, опалення - пічне. Загальна ринкова вартість житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами по АДРЕСА_2 становить 19 521, 12 дол. США, що станом на час проведення розрахунків 31.10.2024 становить 805812,00 грн (а.с.139). 1/3 частина від ринкової вартості становить 268 604 гривні. Загальна вартість фактично виконаних робіт в житловому будинку загальною площею 80,4 квадратних метри, житловою 57 м. кв., мансарди літ «А1», прибудови до будинку літ. «А2», тамбура літ «а», літньої кухні літ. «Б», веранди літ. «Б1», гаража прибудови літ «Б2», сарая прибудови літ. «Б3», сарая прибудови «Б4», козирка літ. «б», погреба літ «В», сарая літ «Г», вбиральні літ. «Д», літнього душу літ. «Е», ворота «І», хвіртки «2», огорожі «3», огорожі «4», огорожі «5», що розташовані по АДРЕСА_2 станом на час проведення дослідження становить 2 616063 гривні 60 копійок. Вартість будівельних матеріалів виробів та конструкцій використаних при виконанні будівельних робіт в житловому будинку по АДРЕСА_2 з урахуванням ПДВ становить 1 543 174 гривні (а.с.128-147 ).

Вказаний висновок експерта підтверджує наявність поліпшень та вартість, проте не підтверджує, що поліпшення здійснювалися саме позивачами.

Із вказаних положень прослідковується можливість застосування принципу «affirmanti incumbit probatio» який означає, що «хто стверджує, той і доводить».

Отже, ні в резолютивній частині висновку, ні в дослідницькій його частині немає інформації про те, що ці ремонтно-будівельні роботи, вартість яких станом на момент проведення експертизи становила 2 616063 гривні 60 копійок, були здійснені, власне, лише за кошти позивачів у справі.

Отже, висновок експерта по переліку ремонтно-будівельних робіт та їх вартості, не має доказового значення для вирішення даного спору по суті, а, окрім висновку експерта, позивачами не надано жодного належного доказу, з якого можна було б встановити сам факт здійснення у житловому будинку поліпшень під час перебування сторін у шлюбі та їх вартість, а також той факт, що такі поліпшення здійснені внаслідок трудових чи грошових затрат одноосібно позивача і за його власні кошти.

В судовому засіданні позивачі стверджували, що роботи по поліпшенню будинку проводилися власними силами як молодого подружжя так і за рахунок коштів відповідача.

Натомість позивачами не надано доказів того, яку частину проведених робіт, матеріалів та устаткування, які використані для поліпшення було виконано та придбано саме ними, що не дає суду можливості визнати, яка саме частка є спільною сумісною власністю робіт, матеріалів та речей, що підлягає поділу.

Щодо посилання на ст.392 ЦК України, то вона також не може бути правовою підставою для набуття права власності, оскільки зі змісту цієї статті вбачається, що позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує її право власності.

Враховуючи, що відповідно до ст. 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України.

Вирішуючи спір про визнання права власності на підставі статті 392 цього Кодексу, слід враховувати, що за змістом вказаної норми права судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його. (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18 (ЄДРСР № 91292740).

Одночасно, частиною 4 статті 368 ЦК України закріплено, що майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

За ч. 4 ст. 156 ЖК Української PCP до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу.

Згідно із даною нормою, до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Тобто, на час проживання Позивачів разом із Відповідачкою, вони були членами сім`ї, оскільки вели спільне господарство, проживаючи в одному житловому будинку. У зв`язку із цим ОСОБА_2 був зобов`язаний брати участь у витратах по утриманню будинку і прибудинкової території та проведенні ремонту.

Згідно ж з пунктом четвертим постанови Пленуму Верховного Суду України від 04 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» вказано, що відповідно до статті 12 Закону України «Про власність» у приватній власності громадян можуть знаходитись жилі будинки, збудовані на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці або придбані на законних підставах. Оскільки згідно зі статтею 17 ЗК УРСР і статтею 14 Закону України «Про власність» земельна ділянка для будівництва жилого будинку і господарських будівель надається громадянину у приватну власність, участь інших осіб у будівництві не створює для них права приватної власності на жилий будинок, крім випадків, коли це передбачено законом. Згідно зі статтями 16 і 17 Закону України «Про власність», таке право, зокрема, виникає, коли будівництво велось подружжям в період шлюбу - жилий будинок у зв`язку з цим є їх спільною сумісною власністю, або велось за рахунок спільної праці членів сім`ї - жилий будинок стає їх спільною сумісною власністю, якщо інше не було встановлено письмовою угодою між ними.

Інші особи, які приймали участь у будівництві жилого будинку (його купівлі) не на підставі угоди про створення спільної власності, яка відповідає законодавству, вправі вимагати не визнання права власності на будинок, а відшкодування своїх затрат на будівництво (купівлю будинку), якщо допомогу забудовнику (покупцю) вони надавали не безоплатно. Таке ж право за цих умов належить членам сім`ї власника жилого будинку, якщо вони приймали участь лише у будівництві підсобних будівель (літньої кухні, сараю, тощо) і підсобних приміщень або коли їх затрати на ремонт жилого будинку перевищували покладений на них статтею 156 ЖК УРСР обов`язок.

В постанові Верховного Суду від 25.07.2019 року у справі № 717/630/17 (провадження №61- 9688св19) колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку, що з урахуванням обставин справи, участь позивача у капітальному ремонті домоволодінь не створює для неї права приватної власності. Оскільки позивач, як член сім`ї власника, здійснювала капітальний ремонт домоволодіння з допоміжними приміщеннями частково за свої кошти і такими правомірними діями перевищила покладений на неї статтею 156 ЖК УРСР обов`язок брати участь у витратах по утриманню будинку і прибудинкової території та проведенні ремонту, то позивач як особа, яка приймала участь у будівництві жилого будинку не на підставі договору про створення спільної власності, має право вимагати не визнання права власності на будинок, а відшкодування своїх затрат на будівництво.

Аналогічний висновок міститься і в постанові Верховного Суду від 30.06.2020 року у справі № 503/2122/16-ц (провадження №61-35039св18).

Таким чином, Верховний Суд дотримується сталого висновку, що відшкодуванню підлягають виключно витрати особи по проведенню будівельних або капітальних ремонтних робіт житлового будинку, які перевищують покладений на таку особу статтею 156 ЖК УРСР обов`язок брати участь у здійсненні поточного ремонту.

Дана справа за твердженням самих позивачів стосується проведення саме капітального ремонту, оскільки їх власною працею починаючи із 2000-х років було здійснено ряд робіт з несучими конструкціями, добудову та перебудову будинку та поліпшено його елементи (матеріал стін, покрівлі).

Виходячи із цього, за участі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в ремонті та здійсненні ними витрат на придбання матеріалів саме для будинку Відповідачки (що, як вже було вказано вище, жодним доказом не доведено), немає жодних підстав стверджувати про правомірність вимог позивачів щодо відшкодування таких витрат, оскільки вони були зобов`язані нормами ЖК Української PCP приймати участь у проведенні поточного ремонту свого ж житла.

Сама по собі та обставина, що ОСОБА_2 витрачав власні кошти (що також не доведено перед судом) для будівництва не може бути підставою для задоволення позову на підставі частини четвертої статті 368 ЦК України.

Разом з цим відповідно до вимог ст.ст. 375, 383 ЦК України, ст.152 ЖК України власник житлового будинку має право на реконструкцію та ремонт належного йому житла. В той же час, здійснення ремонту чи реконструкції житла, зведення будівель чи споруд на чужій земельній ділянці, іншими особами (не власниками об`єкту нерухомості), за змістом положень чинного законодавства не тягне за собою виникнення права власності цих осіб на вказане майно.

Таким чином суд дійшов висновку, що позивач ОСОБА_2 , як член сім`ї власника житлового будинку вселився в нього як чоловік дочки, проживав разом з нею у будинку, користувався жилим приміщенням нарівні з власником будинку, та був зобов`язаний брати участь у витратах по утриманню будинку і прибудинкової території та проведенню ремонту.

Враховуючи наведене суд вважає, що позивачами не надано належних, допустимих та достовірних доказів, що вони проживаючи у шлюбі за власні кошти провели ремонтні та будівельні ремонти у належному на праві власності відповідачеві житловому будинку та затрати на ремонт жилого приміщення перевищували покладений на них статтею 156 ЖК України обов`язок.

А тому, у позивачів відсутнє право вимагати стягнення витрат на проведення ремонту будівлі, що належить власникові ОСОБА_3 та підстави для визнання за ними права власності на частку цього будинку.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право, володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 328 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації (частина друга статті 331 ЦК України).

Оскільки суд прийшов до висновку, що ОСОБА_3 в законний спосіб набула права власності на спірний житловий будинок та відповідно до закону здійснила його реєстрацію, тому підстав для скасування за нею державної реєстрації права власності на спірний житловий будинок та припинення за нею права приватної власності не має.

Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Отже, враховуючи встановлені судом вище обставини та висновки до яких прийшов суд під час розгляду даної справи, вимоги позивачів щодо визнання спірного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами об`єктами права спільної сумісної власності членів сім`ї, визначення часток у спільній сумісній власності кожного з них, стягнення частини коштів за виконані будівельні роботи та понесені витрати на придбання будівельних матеріалів, скасування за ОСОБА_7 державної реєстрації права власності на спірний житловий будинок та припинення за нею права приватної власності задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки у задоволенні позовних вимог позивачам відмовлено, понесені ними судові витрати, пов`язані з оплатою судового збору, не відшкодовуються

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 15, 86, 100, 128, 227 ЦК Української РСР, ст.77 КпШС, ст.ст. 152, 156 ЖК України, ст.ст. 328, 368, 392 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 76-81, 264, 265, 354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа на стороні позивачів - ОСОБА_4 про визнання житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами об`єктами права спільної сумісної власності членів сім`ї та визначення часток у спільній сумісній власності кожного з них - відмовити у зв`язку з його недоведеністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга подається до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення суду.

Позивач 1: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса проживання: АДРЕСА_5 .

Позивач 2: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса проживання: АДРЕСА_5 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: невідомий, адреса реєстрації та проживання: АДРЕСА_5 ,

Третя особа: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , адреса реєстрації та проживання: АДРЕСА_6 .

Рішення складено 20.03.2025.

Суддя: __________