ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2025 року

м. Київ

справа № 748/413/23

провадження № 61-603св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Гудими Д. А., Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Чернігівського апеляційного суду від 06 грудня 2023 року в складі колегії суддів: Мамонової О. Є., Висоцької Н. В., Шитченко Н. В.,

Історія справи

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2023 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про захист честі, гідності і ділової репутації.

Позов обґрунтовуваний тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в соціальній мережі «Facebook» на сторінці ОСОБА_2 з`явилася публікація наступного змісту:

«РАДНИК ОСОБА_8 ВКРАВ 17 ТИСЯЧ ДОЛЛАРІВ У ВОЛОНТЕРІВ

ДРУЗІ! ВИ МАЄТЕ ЗНАТИ, ЩО РАДНИК ГОЛОВИ ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОВА ОСОБА_8 ОСОБА_1 ЗВИЧАЙНИЙ ЗЛОДІЙ. ЩЕ В КВІТНІ 2022 ВІН ВКРАВ У ВОЛОНТЕРІВ 17000 ДОЛЛАРІВ, ЯКІ БУЛИ ПЕРЕРАХОВАНІ ДЛЯ КУПІВЛІ БУСІВ, АБИ ТІ МАЛИ ЗМОГУ РОЗВОЗИТИ ДОПОМОГУ ЧЕРНІГІВЦЯМ.

ЯК ЦЕ БУЛО РОЗКАЖУ НА ВІДЕО. А ПОКИ ПРОПОНУЮ ОСОБА_8 ТА ОСОБА_1 ПОВЕРНУТИ ВКРАДЕНІ ГРОШІ.

P.S. НЕЩОДАВНО ПОДОРВАН КОМЕНТУВАВ МОЇ ЗАЯВИ ПРО ТАЄМНІ СКЛАДИ І СКАЗАВ, ЩО НЕ ЗНАЄ ХТО Я ТАКИЙ. А ГАЗЕТІ «ВЕСТЬ» ЗАЯВИВ, ЩО Я РОЗКАЗАВ ПРО ОБОРУДКУ КЕРІВНИКА ОВА З ПИЛОМАТЕРІАЛАМИ ПО 15000 ГРН ЗА КУБІЧНИЙ МЕТР, БО БУВ ЗАСМУЧЕНИЙ ЗВІЛЬНЕННЯМ ОДНОГО ПОСАДОВЦЯ. А ЩО ТЕПЕР ОСОБА_1 СКАЖЕШ? ЧИ МОЖЕ САМ РОЗКАЖЕШ, ЯК ВКРАВ ГРОШІ У ВОЛОНТЕРІВ!» (ІНФОРМАЦІЯ_4).

Позивач зазначав, що його, директора Департаменту інформаційної діяльності та комунікацій з громадськістю Чернігівської обласної державної адміністрації, радника голови Чернігівської обласної державної адміністрації безпідставно звинувачено у вчинені злочину, а саме у крадіжці в квітні 2022 у волонтерів 17 000,00 дол. США.

Поширення цього допису мало місце у численних групах у мережі «Facebook» та набуло широкого розповсюдження.

Крім того, позивач зазначав, що поширення цього неправдивого і безпідставного звинувачення є неприпустимим і підриває його авторитет як посадовця та керівника. Це негативно впливає на його подальшу кар`єру та професійний розвиток, порушує його немайнові права на повагу до честі, гідності та ділової репутації. Результат як безпосередньо його роботи, так і діяльності обласної військової адміністрації як органу державної влади у воєнний час, внаслідок цієї публікації оцінюються необ`єктивно та піддаються сумніву.

Наголошував, що відповідач наводить не оціночні судження, а прямо звинувачує його у вчиненні злочину.

ОСОБА_1 просив:

1) визнати недостовірною та такою, що порушує його право на повагу до його честі, гідності та недоторканості ділової репутації інформацію, розповсюджену відповідачем ІНФОРМАЦІЯ_1 на особистій сторінці в мережі «Facebook»:

«РАДНИК ОСОБА_8 ВКРАВ 17 ТИСЯЧ ДОЛЛАРІВ У ВОЛОНТЕРІВ

ДРУЗІ! ВИ МАЄТЕ ЗНАТИ, ЩО РАДНИК ГОЛОВИ ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОВА ОСОБА_8 ОСОБА_1 ЗВИЧАЙНИЙ ЗЛОДІЙ. ЩЕ В КВІТНІ 2022 ВІН ВКРАВ У ВОЛОНТЕРІВ 17000 ДОЛЛАРІВ, ЯКІ БУЛИ ПЕРЕРАХОВАНІ ДЛЯ КУПІВЛІ БУСІВ, АБИ ТІ МАЛИ ЗМОГУ РОЗВОЗИТИ ДОПОМОГУ ЧЕРНІГІВЦЯМ.

ЯК ЦЕ БУЛО РОЗКАЖУ НА ВІДЕО. А ПОКИ ПРОПОНУЮ ОСОБА_8 ТА ОСОБА_1 ПОВЕРНУТИ ВКРАДЕНІ ГРОШІ.

P.S. НЕЩОДАВНО ПОДОРВАН КОМЕНТУВАВ МОЇ ЗАЯВИ ПРО ТАЄМНІ СКЛАДИ І СКАЗАВ, ЩО НЕ ЗНАЄ ХТО Я ТАКИЙ. А ГАЗЕТІ «ВЕСТЬ» ЗАЯВИВ, ЩО Я РОЗКАЗАВ ПРО ОБОРУДКУ КЕРІВНИКА ОВА З ПИЛОМАТЕРІАЛАМИ ПО 15000 ГРН ЗА КУБІЧНИЙ МЕТР, БО БУВ ЗАСМУЧЕНИЙ ЗВІЛЬНЕННЯМ ОДНОГО ПОСАДОВЦЯ. А ЩО ТЕПЕР ОСОБА_1 СКАЖЕШ? ЧИ МОЖЕ САМ РОЗКАЖЕШ, ЯК ВКРАВ ГРОШІ У ВОЛОНТЕРІВ!»;

2) зобов`язати ОСОБА_2 спростувати опубліковану ним недостовірну та таку, що принижує честь, гідність і ділову репутацію інформацію, опубліковану у мережі «Facebook» за посиланням

ІНФОРМАЦІЯ_2 а саме «РАДНИК ОСОБА_8 ВКРАВ 17 ТИСЯЧ ДОЛЛАРІВ У ВОЛОНТЕРІВ

ДРУЗІ! ВИ МАЄТЕ ЗНАТИ, ЩО РАДНИК ГОЛОВИ ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОВА ОСОБА_8 ОСОБА_1 ЗВИЧАЙНИЙ ЗЛОДІЙ. ЩЕ В КВІТНІ 2022 ВІН ВКРАВ У ВОЛОНТЕРІВ 17000 ДОЛЛАРІВ, ЯКІ БУЛИ ПЕРЕРАХОВАНІ ДЛЯ КУПІВЛІ БУСІВ, АБИ ТІ МАЛИ ЗМОГУ РОЗВОЗИТИ ДОПОМОГУ ЧЕРНІГІВЦЯМ.

ЯК ЦЕ БУЛО РОЗКАЖУ НА ВІДЕО. А ПОКИ ПРОПОНУЮ ОСОБА_8 ТА ОСОБА_1 ПОВЕРНУТИ ВКРАДЕНІ ГРОШІ.

P.S. НЕЩОДАВНО ПОДОРВАН КОМЕНТУВАВ МОЇ ЗАЯВИ ПРО ТАЄМНІ СКЛАДИ І СКАЗАВ, ЩО НЕ ЗНАЄ ХТО Я ТАКИЙ. А ГАЗЕТІ «ВЕСТЬ» ЗАЯВИВ, ЩО Я РОЗКАЗАВ ПРО ОБОРУДКУ КЕРІВНИКА ОВА З ПИЛОМАТЕРІАЛАМИ ПО 15000 ГРН ЗА КУБІЧНИЙ МЕТР, БО БУВ ЗАСМУЧЕНИЙ ЗВІЛЬНЕННЯМ ОДНОГО ПОСАДОВЦЯ. А ЩО ТЕПЕР ОСОБА_1 СКАЖЕШ? ЧИ МОЖЕ САМ РОЗКАЖЕШ, ЯК ВКРАВ ГРОШІ У ВОЛОНТЕРІВ!», шляхом розміщення резолютивної частини тексту судового рішення ОСОБА_2 на тій самій сторонці в мережі «Facebook» та у тих самих групах, де поширено спірний допис, не пізніше десяти днів з дня набрання судовим рішенням законної сили.

3) стягнути з відповідача на його користь всі понесені ним судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 17 серпня 2023 року в задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що:

- оспорювана інформація є суб`єктивною думкою автора, висловленою у формі оціночних суджень, критичних зауважень, припущень та не може бути витлумачена як така, що містить фактичні дані. Так, ОСОБА_1 перебуває на посаді директора Департаменту інформаційної діяльності та комунікацій з громадськістю Чернігівської обласної державної адміністрації, радника голови Чернігівської обласної державної адміністрації, а тому межа допустимої критики стосовно нього як публічної особи є значно ширшою. Позивач як публічна особа повинен усвідомлювати, що він самостійно та свідомо відкриває себе для критики, яка у демократичному суспільстві може цілком правомірно здійснюватися у формі, яка не є обов`язково приємною для нього, навіть шокуючою; він має бути готовий до того, що критика на його адресу може бути зроблена у спосіб та за стилем, які не будуть схвальними для нього.

Суд вважав, що вжиті в оспорюваному дописі висловлювання щодо позивача відображають лише власну оцінку автором реальних подій, висловлену у формі оціночних суджень, критичних зауважень, припущень, тобто оспорювана інформація є суб`єктивною думкою автора, висловленою в образливій для позивача та провокативній формі, та не може бути витлумачена як така, що містить фактичні дані (а саме у чому полягають злодійські дії позивача, чим доводиться крадіжка ним 17 000,00 грн, за яких обставин вона скоєна, яка кваліфікація його дій, тощо), адже вона є оцінкою дій і не містить ствердження про порушення позивачем законодавства чи моральних принципів, а лише дає можливість проаналізувати та сприйняти зміст інформації згідно з власними суб`єктивними переконаннями автора.

Застосування у спірному дописі слів «злодій», «вкрав» не можна розцінювати як звинувачення позивача у кримінальному правопорушенні, оскільки такі слова без зазначення конкретних фактів можуть носити склад провокативного забарвлення і можуть мати різні поняття щодо оцінки діяльності позивача.

Суд врахував при цьому правову позицію ЄСПЛ щодо різниці між поняттями «оціночне судження» та «факти». Так, у пункті 39 рішення Європейського суду з прав людини від 28 березня 2013 року у справі «Нова Газета і Бородянський проти Росії» вказано, що правдивість оціночних суджень не піддається доведенню і їх потрібно відрізняти від фактів, існування яких може бути доведено.

У пункті 75 рішення ЄСПЛ від 12 липня 2001 року у справі «Фельдек проти Словаччини» суд зазначав, що на відміну від оціночних суджень, реальність фактів можна довести.

Отже, при оцінці твердження про поведінку третьої особи, інколи може бути важко, як і в цій справі, віднайти різницю між оцінкою фактів та оціночними судженнями. Проте навіть оціночне судження може бути надмірним, якщо воно не має під собою фактичних підстав (справа Jerusalem v. Austria, № 26958/95, n. 43, ECHR 2001-11)».

Баланс між приватним інтересом щодо захисту репутації позивача та публічним інтересом знати суспільно необхідну інформацію не було порушено. Особа, яка висловлює не факти, а власні погляди, критичні висловлювання, припущення не може бути зобов`язана доводити їх правдивість, оскільки це є порушенням свободи на власну точку зору, що визнається фундаментальною частиною права, захист якого передбачено статтею 10 Конвенції.

Матеріали справи не містять доказів того, що в оспорюваному дописі автор публічно звинуватив ОСОБА_1 у вчиненні конкретного злочину, а тому його посилання на те, що зміст дописів у соціальній мережі «Facebook» стосовно нього є фактичним твердженням про вчинення злочинів, є безпідставним.

Розглядаючи позовні вимоги про недостовірність відповідної інформації, суд не може надавати оцінку недостовірності окремих слів, а повинен перевірити весь поданий обсяг інформації на предмет достовірності, оскільки особа, яка отримала (прочитала) відповідну інформацію, сприймає її в сукупності. Суд наголосив, що хоча опублікована щодо позивача інформація й містить елементи провокативного характеру, проте її не можна витлумачити як таку, що містить фактичні дані, оскільки вона є оцінкою дій позивача і не містить ствердження про порушення позивачем законодавства чи моральних принципів, а лише дає можливість проаналізувати та сприйняти зміст інформації згідно з власними суб`єктивними переконаннями автора.

- позивачем не доведено, що саме ОСОБА_2 є відповідальним за публікацію у соціальній мережі «Facebook» інформації, яку він вважає недостовірною, є автором цієї інформації та поширив її на своїй особистій сторінці. Зокрема, на обґрунтування доводів позову ОСОБА_1 вказав, що недостовірну інформацію відносно нього розповсюдив саме відповідач ОСОБА_2 через належну йому сторінку у соціальній мережі Facebook за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Соціальна мережа «Facebook» є соціальною, загальнодоступною мережею, де будь-хто, без ідентифікації особи може створити будь - яку кількість сторінок, під будь-яким (в тому числі вигаданим) іменем, публікувати тексти, коментарі, копіювати і зберігати на власних пристроях фото осіб з інших сторінок. Оскільки ця соціальна мережа при реєстрації сторінки не вимагає ідентифікацію особи згідно особистих документів (паспорта, свідоцтва про народження), то ідентифікувати особу, яка публікує, поширює певну інформацію неможливо за винятком сторінок, які створені та інформацію про які поширюють офіційно державні органи, офіційні особи. Таким чином, проаналізувавши викладене, суд дійшов висновку, що позивач в порядку статті 81 ЦПК України не надав належних та допустимих доказів того, що саме визначений ним як відповідач ОСОБА_2 є відповідальним за публікацію у соціальній мережі «Facebook» інформації, яку він вважає недостовірною та просить спростувати, є автором цієї інформації та поширив її саме на своїй особистій сторінці. Долучений скріншот та переглянутий у судовому засіданні відеозапис оспорюваної інформації не є доказом розміщення публікації в інтернет-мережі саме відповідачем. При цьому позивач у судовому засіданні заперечував поширення інформації саме такого змісту на своїй сторінці. Отже, позивачем не надано суду належних, допустимих і достатніх доказів, що вказана в позові інформація була розміщена, розповсюджена саме відповідачем.

За таких обставин відносно позивача поширено інформацію, яка є оціночним судженням автора, яке не підлягає спростуванню та доведенню його правдивості. Крім того, позивач не довів, що оспорювана інформація була розповсюджена саме відповідачем, а тому суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у цій частині. Позовні вимоги про зобов`язання ОСОБА_2 спростувати опубліковану ним недостовірну та таку, що принижує його честь, гідність і ділову репутацію інформацію, опубліковану у мережі «Facebook» є похідними, а тому задоволенню не підлягають.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Чернігівського апеляційного суду від 06 грудня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 17 серпня 2023 року скасовано, ухвалено нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано недостовірною та такою, що порушує право ОСОБА_1 на повагу до його честі, гідності та недоторканості ділової репутації інформацію, розповсюджену ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 на його сторінці в мережі «Facebook»: «РАДНИК ОСОБА_8 ВКРАВ 17 ТИСЯЧ ДОЛЛАРІВ У ВОЛОНТЕРІВ ДРУЗІ! ВИ МАЄТЕ ЗНАТИ, ЩО РАДНИК ГОЛОВИ ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОВА ОСОБА_8 ОСОБА_1 ЗВИЧАЙНИЙ ЗЛОДІЙ. ЩЕ В КВІТНІ 2022 ВІН ВКРАВ У ВОЛОНТЕРІВ 17000 ДОЛЛАРІВ, ЯКІ БУЛИ ПЕРЕРАХОВАНІ ДЛЯ КУПІВЛІ БУСІВ, АБИ ТІ МАЛИ ЗМОГУ РОЗВОЗИТИ ДОПОМОГУ ЧЕРНІГІВЦЯМ».

Зобов`язано ОСОБА_2 спростувати опубліковану ним ІНФОРМАЦІЯ_1 недостовірну та таку, що принижує честь, гідність і ділову репутацію ОСОБА_1 інформацію, опубліковану у мережі «Facebook» за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_2 а саме: «РАДНИК ОСОБА_8 ВКРАВ 17 ТИСЯЧ ДОЛЛАРІВ У ВОЛОНТЕРІВ. ДРУЗІ! ВИ МАЄТЕ ЗНАТИ, ЩО РАДНИК ГОЛОВИ ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОВА ОСОБА_8 ОСОБА_1 ЗВИЧАЙНИЙ ЗЛОДІЙ. ЩЕ В КВІТНІ 2022 ВІН ВКРАВ У ВОЛОНТЕРІВ 17000 ДОЛЛАРІВ, ЯКІ БУЛИ ПЕРЕРАХОВАНІ ДЛЯ КУПІВЛІ БУСІВ, АБИ ТІ МАЛИ ЗМОГУ РОЗВОЗИТИ ДОПОМОГУ ЧЕРНІГІВЦЯМ», шляхом розміщення резолютивної частини тексту судового рішення ОСОБА_2 на його сторінці в мережі «Facebook» не пізніше десяти днів з дня набрання судовим рішенням законної сили.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2 684,00 грн судового збору за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанцій, 10 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції, а всього 12 684,00 грн.

Суд апеляційної інстанції виходив з того, що однією із підстав для відмови у задоволенні позову ОСОБА_4 суд першої інстанції встановив недоведеність розповсюдження вказаної в позові інформації саме відповідачем. Проте такі висновки суду першої інстанції суперечать обставинам справи. Сторінка у соціальній мережі «Facebook», на якій було опубліковано оспорювану інформацію, містить назву акаунту ОСОБА_2 . При цьому соціальна мережа «Facebook» при реєстрації сторінки не вимагає ідентифікацію особи згідно із особистими документами та є соціальною, загальнодоступною мережею, де будь-хто, без ідентифікації особи може створити будь-яку кількість сторінок, під будь-яким іменем, публікувати тексти, коментарі, копіювати і зберігати на власних пристроях фото осіб з інших сторінок.

Суд першої інстанції не врахував, що відповідач коментуючи ситуацію, що склалася між сторонами, у судовому засіданні визнав факт приналежності даного акаунту йому та не заперечував, що саме ним було опубліковано вказаний пост в соціальній мережі «Facebook». Так, у підготовчому засіданні 18 квітня 2023 року ОСОБА_2 зазначив: «Я пишу, що вони вкрали, бо так воно є. Те що я написав, хай він ( ОСОБА_1 ) спростовує. Де гроші? Де автомобілі? Їх не має. І в чому виходить що я збрехав?». Крім того, відповідач указав на те, що зараз публікацію він зупинив, її ніхто не бачить, щоб не було ніяких сумнівів, що він це спеціально. На запитання головуючого ОСОБА_2 зазначив, що написав цей пост, тому що його цікавить, де ті кошти від Української асоціації Швейцарії, які були перераховані на фонд брата позивача - ОСОБА_6 . Надалі ОСОБА_2 змінив свою позицію та став заперечувати, що саме він опублікував дану публікацію. В поясненнях, наданих у судовому засіданні апеляційної інстанції зазначив, що йому не відомо у зв`язку з чим з`явилася публікація. Указував, що сторінка ОСОБА_2 належить йому, але її зламали та доступу до неї він не мав, пост не писав.

Очевидно, що дії відповідача, який у попередньому судовому засіданні у цій справі визнавав факт публікації ним оспорюваної інформації та приналежності йому в соціальній мережі «Facebook» акаунту ОСОБА_2 , а згодом заперечував ці факти, суперечать його попередній поведінці і є недобросовісними, а тому підстав вважати, що вказана у позові інформація була поширена та розповсюджена іншою ніж відповідач особою немає.

Ураховуючи вищезазначене, апеляційний суд вважав доведеним той факт, що акаунт у соціальній мережі «Facebook» з іменем ОСОБА_2 належить відповідачу. Суд не взяв до уваги доводи відповідача про те, що оспорювана інформація була опублікована іншою особою, так як сторінку зламали, так як це суперечить його первинним поясненням в суді першої інстанції та жодних доказів на підтвердження факту злому акаунту ОСОБА_2 не надано. Також апеляційний суд звернув увагу на те, що на сьогоднішній день відповідач здійснює комунікацію з громадськістю саме через зазначену сторінку у мережі «Facebook» та зазначеного не заперечує.

Апеляційний суд також вважав, що суд першої інстанції зробив помилковий висновок про те, що опублікована спірна інформація є суб`єктивною думкою автора, висловленою у формі оціночних суджень, критичних зауважень, припущень та не може бути витлумачена як така, що містить фактичні дані. У спірній публікації містяться конкретні фактичні дані, а не оціночні судження, як встановив суд першої інстанції. Так, у пості відповідача надано кваліфікацію дій позивача, а саме звинувачено ОСОБА_1 у вчиненні конкретного злочину - крадіжки, із зазначенням конкретної суми - 17 000,00 дол. США, вказано конкретний час - квітень 2022 року. Тобто наведено конкретні факти щодо певної події, які не можуть бути витлумачені як оціночні судження з огляду на мовно-стилістичний характер викладення інформації. Отже, публікація містить фактичні дані та твердження про порушення позивачем законодавства, звинувачення у вчиненні позивачем конкретного кримінального правопорушення, які матеріалами справи не підтверджено.

Посилання у рішенні суду на те, що ОСОБА_1 перебуває на посаді директора Департаменту інформаційної діяльності та комунікацій з громадськістю Чернігівської обласної державної адміністрації, радника голови Чернігівської обласної державної адміністрації, а тому межа допустимої критики стосовно нього як публічної особи є значно ширшою не заслуговує на увагу. Так, межа допустимої критики стосовно публічної особи є ширшою, ніж стосовно приватної особи, а публічні особи неминуче відкривають свої слова і вчинки для ретельної уваги всього суспільства, повинні це усвідомлювати і мають виявляти більшу терпимість. Проте публічна особа все ж має право на захист честі, гідності та ділової репутації, а дана публікація містить не критичні оціночні судження, а констатацію вчинення ОСОБА_1 конкретного злочину.

При цьому, коментуючи ситуацію, у зв`язку із якою, на думку позивача, виникла спірна публікація, ОСОБА_1 пояснив, що кошти від Української асоціації Швейцарії були надіслані на рахунок Громадської організації «Разом до громадянського суспільства», де він є першим заступником голови Ради організації. Із витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що керівником Громадської організації «Разом до громадянського суспільства» є ОСОБА_7 . З інформації із сайту Громадської організації «Разом до громадянського суспільства» слідує, що головою Ради організації є ОСОБА_7 , а першим заступником голови Ради організації - ОСОБА_1 (позивач). Відповідно до Звіту про діяльність Громадської організації «Разом до громадянського суспільства» за 2022 рік (який розміщений у вільному доступі на сайті Громадської організації «Разом до громадянського суспільства») 20 квітня 2022 року від Української асоціації Швейцарії (місцева група Бери Рідвег 36) на рахунок громадської організації за домовленістю із волонтерами надійшли кошти у сумі 8 900,00 євро, які в подальшому за рішенням Ради організації витрачено на закупівлю мікроавтобусу (договір від 26 квітня 2022 року). Наразі транспортний засіб перебуває у користуванні вказаної громадської організації, заплановано у 2023 році передати авто на баланс Чернігівської обласної федерації кікбоксингу.

За викладених обставин апеляційний суд вважав за необхідне визнати недостовірною та такою, що порушує права ОСОБА_1 на повагу до його честі, гідності та недоторканості ділової репутації наступну інформацію, розповсюджену ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 на його сторінці в мережі «Facebook»: «РАДНИК ОСОБА_8 ВКРАВ 17 ТИСЯЧ ДОЛЛАРІВ У ВОЛОНТЕРІВ

ДРУЗІ! ВИ МАЄТЕ ЗНАТИ, ЩО РАДНИК ГОЛОВИ ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОВА ОСОБА_8 ОСОБА_1 ЗВИЧАЙНИЙ ЗЛОДІЙ. ЩЕ В КВІТНІ 2022 ВІН ВКРАВ У ВОЛОНТЕРІВ 17000 ДОЛЛАРІВ, ЯКІ БУЛИ ПЕРЕРАХОВАНІ ДЛЯ КУПІВЛІ БУСІВ, АБИ ТІ МАЛИ ЗМОГУ РОЗВОЗИТИ ДОПОМОГУ ЧЕРНІГІВЦЯМ» та зобов`язати ОСОБА_2 її спростувати шляхом розміщення резолютивної частини тексту судового рішення ОСОБА_2 на його сторонці в мережі «Facebook» не пізніше десяти днів з дня набрання судовим рішенням законної сили.

Частина публікації наступного змісту: «ЯК ЦЕ БУЛО РОЗКАЖУ НА ВІДЕО. А ПОКИ ПРОПОНУЮ ОСОБА_8 ТА ОСОБА_1 ПОВЕРНУТИ ВКРАДЕНІ ГРОШІ» не містить фактичних даних, а є пропозицією, а тому не підлягає спростуванню.

Стосовно частини публікації наступного змісту: «P.S. НЕЩОДАВНО ПОДОРВАН КОМЕНТУВАВ МОЇ ЗАЯВИ ПРО ТАЄМНІ СКЛАДИ І СКАЗАВ, ЩО НЕ ЗНАЄ ХТО Я ТАКИЙ. А ГАЗЕТІ «ВЕСТЬ» ЗАЯВИВ, ЩО Я РОЗКАЗАВ ПРО ОБОРУДКУ КЕРІВНИКА ОВА З ПИЛОМАТЕРІАЛАМИ ПО 15 000 ГРН ЗА КУБІЧНИЙ МЕТР, БО БУВ ЗАСМУЧЕНИЙ ЗВІЛЬНЕННЯМ ОДНОГО ПОСАДОВЦЯ. А ЩО ТЕПЕР ОСОБА_1 СКАЖЕШ? ЧИ МОЖЕ САМ РОЗКАЖЕШ, ЯК ВКРАВ ГРОШІ У ВОЛОНТЕРІВ!» позивачем не заперечувалося, що вказана інформація відповідає дійсності, на її спростуванні останній не наполягав, а тому вона спростуванню не підлягає.

Крім того, апеляційний суд зробив висновок про необхідність відмови у задоволенні позовної вимоги про зобов`язання відповідача спростувати опубліковану ним недостовірну та таку, що принижує честь, гідність і ділову репутацію ОСОБА_1 інформацію шляхом розміщення резолютивної частини тексту судового рішення ОСОБА_2 в тих самих групах, де поширено спірний допис, адже позивачем не конкретизовано в яких саме групах ця публікація була поширена та не надано суду доказів такого поширення.

Апеляційний суд вважав, що на користь позивача з відповідача підлягають стягненню понесені ним судові витрати по сплаті судового збору, оплата яких підтверджена квитанціями, а саме 1 073,60 грн судового збору за розгляд справи судом першої інстанції та 1 610,40 грн судового збору за розгляд справи апеляційним судом, а всього 2 684,00 грн. Крім того, з ОСОБА_2 підлягають стягненню на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції в розмірі 10 000,00 грн.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

У січні 2024 року ОСОБА_2 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову апеляційного суду, а рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Касаційна скарга мотивована тим, що:

апеляційний суд помилково вважав, що у пості відповідача надано кваліфікацію дій позивача, а саме звинувачено його у вчиненні конкретного злочину - крадіжки, із зазначенням конкретної суми - 17 000,00 дол. США, вказано конкретний час - квітень 2022 року. Тобто наведено конкретні факти щодо певної події, які не можуть бути витлумачені як оціночні судження з огляду на мовно-стилістичний характер викладення інформації. Проте суд не врахував, що у публікації, яка розміщена відповідачем, зазначено про те, що позивач є «звичайний злодій», тобто це є не більше ніж оціночне судження автора публікації про позивача. У публікації також зазначено слово «вкрав», яке теж є оціночним судженням автора, адже в юридичному аспекті крадіжка полягає у таємному викраденні майна. З матеріалів справи вбачається, що «волонтерами» були перераховані кошти в іноземній валюті на рахунок громадської організації, а тому такі кошти не можуть вважатися вкраденими. За таких обставин вказана інформація є суб`єктивними домислами та власними некоректними оціночними судженнями відповідача щодо відомих йому фактів надходження грошових коштів від «волонтерів» на рахунок громадської організації. При цьому відповідач суб`єктивно оцінив відомі йому факти та дійшов власного суб`єктивного висновку, що позивач є злодієм оскільки вкрав гроші від «волонтерів»;

права та інтереси позивача не можуть вважатися порушеними, адже він не може вважатися винуватим у вчиненні будь-якого кримінального правопорушення відповідно до статті 62 Конституції України. Мотивом ж подання позову є спростування та заперечення позивачем суджень відповідача щодо нібито вчинення позивачем кримінального правопорушення. Проте відповідач не є особою, яка уповноважена встановлювати винність позивача у вчиненні кримінально караних діянь, не є працівником правоохоронного органу чи суддею.

Отже, самі по собі повідомлення відповідача в мережі Інтернет не порушують і не можуть порушити права та інтереси позивача, адже винуватість встановлюється в межах кримінального провадження та на підставі рішення суду, а не на підставі дописів відповідача розміщених в мережі Інтернет. Тому відсутні підстави стверджувати про порушення прав та інтересів позивача та необхідності їх захисту в судовому порядку шляхом спростування винуватості позивача в межах даної справи, а невинуватість позивача презюмується. Єдиним можливим способом захисту порушеного немайнового права позивача є право на відповідь;

суд апеляційної інстанції зробив безпідставний висновок про недостовірність опублікованої інформації виключно з аналізу опублікованого в мережі Інтернет Звіту про діяльність Громадської організації «Разом до громадянського суспільства» за 2022 рік. Такий звіт не може вважатися належним та допустимим доказом, яким спростовується недостовірність інформації, і не містить достовірних первинних бухгалтерських документів, які б підтверджували інформацію про рух, надходження, суми та витрачання коштів, що надійшли як допомога від так званих «волонтерів». При цьому саме позивач повинен довести факт поширення недостовірної інформації та недостовірність цієї інформації;

апеляційний суд не конкретизував в оскаржуваному рішенні причини відступу від загальноприйнятого в судовій практиці більш широкої межі критики та оцінки щодо поведінки державних службовців, публічних осіб, ніж межі оцінки та критики поведінки пересічного громадянина;

висловлення оціночних суджень із використанням мовних засобів, які ґрунтуються на особистій думці, а не твердженнях про факти, не підлягають спростуванню, навіть якщо такі судження наштовхують аудиторію на думку про протиправність дій публічної особи;

застосований апеляційним судом спосіб захисту шляхом зобов`язання відповідача розмістити резолютивну частину тексту судового рішення на його сторінці в мережі «Facebook» не може бути предметом судового розгляду, оскільки за своєю суттю вказане прохання позивача є способом виконання судового рішення, а не позовною вимогою, задоволення якої може призвести до відновлення прав позивача у разі встановлення факту їхнього порушення.

Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу

У березні 2024 року від ОСОБА_1 надійшов відзив, у якому він просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову апеляційного суду - без змін.

Відзив обґрунтований тим, що:

факт поширення спірної інформації і особу, яка її поширила, доведено і встановлено під час розгляду справи. Тому апеляційний суд зробив правильний висновок про задоволення позову.

у спірній публікації містяться конкретні фактичні дані, кваліфікація діяння - злочин (крадіжка), сума крадіжки, час вчинення, від конкретної організації (від Української асоціації Швейцарії). Вказане є фактами, а не оціночними судженнями.

відповідач безпідставно зазначає, що допис, поширений в мережі Інтернет, не має юридичних наслідків для позивача, а спростування такої інформації не вимагається, адже таке спростування передбачене безпосередньо статтею 62 Конституції України;

предметом позову були не юридичні наслідки спірної публікації, а посягання на немайнові права - честь, гідність та ділову репутацію позивача. Як зазначалось в позовній заяві станом на 24 січня 2023 року спірний допис поширили 245 осіб, в тому числі поширення відбулось і серед численних груп у мережі «Facebook». Під постом розміщено 24 коментарі, в яких люди негативно та агресивно висловлюються на адресу позивача. Таким чином, пост набув широкого поширення, розголосу та резонансу, його побачили рідні, друзі та колеги позивача, та просто пересічні громадяни. Вказане стало приводом для формування негативного ставлення до особи позивача, його соціальної оцінки в очах оточуючих;

у касаційній скарзі відповідач наголошує, що позивач є публічною особою, і право на недоторканість ділової репутації та честь і гідність публічної особи підлягають захисту лише у випадках, коли вони доведуть, що інформація про них була поширена з явним злим умислом, тобто нехтуванням питання про її правдивість чи неправдивість, а не з метою доведення до громадськості особистих, тверджень про наміри і позицію такого лідера. Проте спірна публікація стосувалась не виконання відповідачем його посадових обов`язків, а громадської організації, і жодним чином не пов`язана з його професійними обов`язками. Крім того, апеляційний суд акцентував увагу на тому, що публічна особа все ж має право на захист честі, гідності та ділової репутації (мова йде не про критику публічної діяльності), спірна публікація містить не критичні оціночні судження, а констатацію вчинення відповідачем, конкретного злочину;

під час розгляду справи апеляційний суд встановив, що кошти, про які йде мова у спірній публікації, від Української асоціації Швейцарії були надіслані на рахунок Громадської організації «Разом до громадянського суспільства», де позивач є першим заступником голови Ради організації. Із витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що керівником Громадської організації «Разом до громадянського суспільства» є ОСОБА_7 . З інформації із сайту Громадської організації «Разом до громадянського суспільства» встановлено, що головою Ради організації є ОСОБА_7 , а першим заступником голови Ради організації - ОСОБА_1 (Позивач). Відповідно до звіту про діяльність Громадської організації «Разом до громадянського суспільства» за 2022 рік (який розміщений у вільному доступі на сайті вказаної громадської організації) 20 квітня 2022 року від Української асоціації Швейцарії на рахунок громадської організації за домовленістю із волонтерами (Чернігівська обласна федерація кікбоксингу) надійшли кошти у сумі 8 900,00 євро, які в подальшому за рішенням Ради організації витрачено на купівлю мікроавтобусу. Транспортний засіб перебуває у користуванні вказаної громадської організації, заплановано передати авто на баланс Чернігівської обласної федерації кікбоксингу. Під час розгляду справи сторони не заперечували проти дослідження цих доказів та їх долучення судом до матеріалів справи;

відповідач проігнорував вимоги цивільно-процесуального законодавства, ухвали суду першої інстанції, зокрема: не надав відзив, письмових пояснень у справі, жодного доказу. Суд першої інстанції, приймаючи рішення, повністю проігнорував ці факти та порушення процесуального законодавства. Натомість суд апеляційної інстанції всебічно та повно з`ясував обставини справи, дослідив матеріали справи.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 22 січня 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Чернігівського апеляційного суду від 06 грудня 2023 року залишено без руху, надано строк для усунення її недоліків.

Ухвалою Верховного Суду від 21 лютого 2024 року в задоволенні клопотання ОСОБА_2 про поновлення строку на касаційне оскарження постанови Чернігівського апеляційного суду від 06 грудня 2023 року відмовлено, відкрито касаційне провадження у справі № 748/413/23 та витребувано матеріали справи з суду першої інстанції. Крім того, цією ж ухвалою зупинено виконання постанови Чернігівського апеляційного суду від 06 грудня 2023 року до закінчення її перегляду у касаційному порядку.

У квітні 2024 року матеріали справи № 748/413/23 надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 20 лютого 2025 року справу призначено до судового розгляду.

Ухвалою Верховного Суду від 05 березня 2025 року заяву судді Пархоменка П. І. про самовідвід задоволено, відведено його від участі в розгляді цієї справи.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 21 лютого 2024 року зазначено, що доводи касаційної скарги містять підстави касаційного оскарження, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 07 квітня 2021 року у справі № 418/6010/19, від 17 січня 2020 року у справі № 343/1867/17, від 15 квітня 2020 року у справі № 280/1402/19; відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України).

Фактичні обставини справи

Суди встановили, що ОСОБА_1 є директором Департаменту інформаційної діяльності та комунікацій з громадськістю Чернігівської обласної державної адміністрації, радником голови Чернігівської обласної державної адміністрації.

ОСОБА_2 - громадський діяч, займається волонтерською діяльністю, має у соціальній мережі «Facebook» сторінку (акаунт).

Із роздруківки скріншоту з соціальної мережі «Facebook» та із запису на носії видно, що на сторінці у соціальній мережі «Facebook», підписаній як ОСОБА_2 (громадський діяч), ІНФОРМАЦІЯ_1 викладено інформацію наступного змісту:

«РАДНИК ОСОБА_8 ВКРАВ 17 ТИСЯЧ ДОЛЛАРІВ У ВОЛОНТЕРІВ

ДРУЗІ! ВИ МАЄТЕ ЗНАТИ, ЩО РАДНИК ГОЛОВИ ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОВА ОСОБА_8 ОСОБА_1 ЗВИЧАЙНИЙ ЗЛОДІЙ. ЩЕ В КВІТНІ 2022 ВІН ВКРАВ У ВОЛОНТЕРІВ 17000 ДОЛЛАРІВ, ЯКІ БУЛИ ПЕРЕРАХОВАНІ ДЛЯ КУПІВЛІ БУСІВ, АБИ ТІ МАЛИ ЗМОГУ РОЗВОЗИТИ ДОПОМОГУ ЧЕРНІГІВЦЯМ.

ЯК ЦЕ БУЛО РОЗКАЖУ НА ВІДЕО. А ПОКИ ПРОПОНУЮ ОСОБА_8 ТА ОСОБА_1 ПОВЕРНУТИ ВКРАДЕНІ ГРОШІ.

P.S. НЕЩОДАВНО ПОДОРВАН КОМЕНТУВАВ МОЇ ЗАЯВИ ПРО ТАЄМНІ СКЛАДИ І СКАЗАВ, ЩО НЕ ЗНАЄ ХТО Я ТАКИЙ. А ГАЗЕТІ «ВЕСТЬ» ЗАЯВИВ, ЩО Я РОЗКАЗАВ ПРО ОБОРУДКУ КЕРІВНИКА ОВА З ПИЛОМАТЕРІАЛАМИ ПО 15000 ГРН ЗА КУБІЧНИЙ МЕТР, БО БУВ ЗАСМУЧЕНИЙ ЗВІЛЬНЕННЯМ ОДНОГО ПОСАДОВЦЯ. А ЩО ТЕПЕР ОСОБА_1 СКАЖЕШ? ЧИ МОЖЕ САМ РОЗКАЖЕШ, ЯК ВКРАВ ГРОШІ У ВОЛОНТЕРІВ!».

Позиція Верховного Суду

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина першої статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем, і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством (частина перша статті 201 ЦК України).

Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації (частина перша статті 277 ЦК України).

Аналіз статті 5 ЦК України свідчить, що зазвичай чинність актів цивільного законодавства не обмежена певним строком, якщо в них не передбачено іншого. Тобто акт цивільного законодавства є чинним до його скасування у встановленому порядку. Про скасування акту цивільного законодавства чи цивільно-правової норми може бути прямо вказано в новому акті цивільного законодавства.

У частині третій статті 277 ЦК України (у редакції, чинній станом на 28 березня 2014 року) передбачалося, що «негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного». Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв`язку з прийняттям Закону України «Про інформацію» та Закону України «Про доступ до публічної інформації» № 1170-VII від 27 березня 2014 року, що набрав чинності 19 квітня 2014 року, частину третю статті 277 ЦК України виключено. Тому чинне законодавство з 19 квітня 2014 року не містить презумпції добропорядності і відсутні підстави для застосування такої конструкції при вирішенні спорів про спростування недостовірної інформації.

Кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві (стаття 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства» (KARPYUK AND OTHERS v. UKRAINE, № 30582/04, 32152/04, § 188, ЄСПЛ, 06 жовтня 2015 року).

Слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна (LINGENS v. AUSTRIA, № 9815/82, § 46, ЄСПЛ, 08 липня 1986 року).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У зв`язку із внесенням з 27 березня 2014 року змін до Цивільного кодексу України, зокрема, статті 277, принцип презумпції добропорядності (частина третя статті 277 ЦК України) було виключено, а тому доказування позивачем обґрунтованості свого позову, а саме - недостовірності, неточності поширеної відповідачем інформації, має відбуватися у загальному порядку (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 липня 2019 року у справі № 757/49189/16-ц (провадження № 61-34417св18)).

Тлумачення статті 277 ЦК України свідчить, що позов про спростування недостовірної інформації підлягає задоволенню за такої сукупності умов: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права; врахування положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини щодо її застосування (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 червня 2023 року у справі № 761/14615/21 (провадження № 61-4435св23)).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 травня 2023 року у справа № 536/911/21 (провадження № 61-4812св23) зазначено, що

«недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Відповідно до частини першої статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Негативною потрібно вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Частиною другою вказаної статті Закону визначено, що оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Отже, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростування, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод».

Для того, щоб розрізняти фактичне твердження і оціночне судження, необхідно брати до уваги обставини справи і загальний тон зауважень, оскільки твердження про питання, що становлять суспільний інтерес, є оціночними судженнями, а не констатацією фактів. Судження - це те ж саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження також користуються захистом - це передумова плюралізму поглядів (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08грудня 2021 року у справі № 757/10886/20-ц (провадження

№ 61-13490св21)).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 753/13197/18 (провадження № 61-7891св21) вказано, що: «суду слід розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Що стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії» від 08 липня 1986 року). Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Верховного Суду від 21 липня 2022 року у справі № 278/1638/19 (провадження № 61-3525св21).

У постанові Верховного Суду від 22 травня 2019 року в справі № 757/22307/17-ц (провадження № 61-48302св18) зроблено висновок, що:

«згідно зі статтею 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, особливо якщо такі висловлювання стосуються публічної особи, або посадової особи рівня суспільного значення та його діяльність представляє суспільний інтерес.

За змістом статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності.

Судження має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої ним думки, що пов`язано з такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна.

Отже, будь-яке судження, яке має оціночний характер, будь-яка критика та оцінка вчинків, вираження власних думок щодо якості виконуваних публічних функцій, отриманих результатів тощо, не є підставою для захисту права на повагу честі, гідності та ділової репутації та, відповідно, не є предметом судового захисту.

Вирішуючи справи про захист честі, гідності та ділової репутації, суди повинні перевіряти чи містить інформація, що стала підставою для звернення до суду, конкретні життєві обставини, фактичні твердження. Якщо зміст та характер досліджуваної інформації свідчить про наявність фактів, така інформація або її частина не може вважатись оціночним судженням, оскільки є не результатом суб`єктивної оцінки, а відображенням об`єктивної істини, що може бути встановлена у судовому порядку».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 липня 2020 року у справі № 200/20351/18 (провадження № 61-21258св19) вказано, що:

«вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням, чи критикою та чи є вона такою, що виходить за межі допустимої критики за встановлених судами фактичних обставин справи.

Ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості (частина перша та друга статті 30 Закону України «Про інформацію»).

Слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна (LINGENS v. AUSTRIA, № 9815/82, § 46, ЄСПЛ, 08 липня 1986 року).

При зверненні до суду з позовом до ОСОБА_2 позивачі просили: визнати недостовірною інформацію, опубліковану та поширену ОСОБА_2 на власній сторінці в мережі Facebook, а саме: « ІНФОРМАЦІЯ_1 », де зазначено, про те, що ОСОБА_1 є - «авторитет», «правая рука криминального авторитета ОСОБА_12 по кличке « ОСОБА_12 »»; зобов`язати ОСОБА_2 протягом 10 днів з дня набрання судовим рішенням законної сили видалити цю публікацію та опублікувати спростування під заголовком «ІНФОРМАЦІЯ_6» із вказівкою, що така інформація є недостовірною та не відповідає дійсності, а також відшкодувати компенсацію моральної шкоди, а також визнати недостовірною інформацію про ОСОБА_2 , а саме інформацію про те, що він «известный в определенных кругах под именем «ОСОБА_2», «лидер организованный преступной группировки», «криминальный авторитет «ОСОБА_2», які опубліковані в мережі Інтернет на офіційній сторінці ОСОБА_2 в мережі Facebook, в статті журналіста під назвою - «ІНФОРМАЦІЯ_1», зобов`язати ОСОБА_2 протягом 10 днів з дня набрання судовим рішенням законної сили вилучити цю інформацію шляхом її видалення та опублікувати спростування під заголовком «ІНФОРМАЦІЯ_6» із вказівкою, що така інформація є недостовірною та не відповідає дійсності, а також відшкодувати компенсацію моральної шкоди.

Колегія суддів вважає, що зазначення ОСОБА_2 у публікації того, що ОСОБА_1 «авторитет», «правая рука криминального авторитета ОСОБА_12 по кличке «ОСОБА_12 »», а ОСОБА_2 - «криминальный авторитет «ОСОБА_2 »», є оціночними судженнями, правдивість яких не можна перевірити на предмет їх дійсності.

Такі висловлювання є вираженням суб`єктивної думки і поглядів ОСОБА_2 і не свідчать про приниження честі, гідності та ділової репутації позивачів. У публікації, викладеній ОСОБА_2 , міститься текст, виділений лапками: «« ОСОБА_2, известный в определенных кругах под именем « ОСОБА_2», проходил по материалам МВД как лидер организованный преступной группировки. Пик активности этой ОПГ приходился на период 2000-2004 годов. В 2005 году он покинул территорию Украины, ряд членов его группировки были задержаны, а сама группировка была фактически разгромлена». Після цієї цитати міститься посилання на сайт ІНФОРМАЦІЯ_20, на якому була раніше розміщена така інформація».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 грудня 2021 року у справі № 398/3086/19 (провадження № 61-9893св20) зазначено, що:

«за своїм характером судження є розумовим актом, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, що пов`язано з такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Судження є такою думкою, у якій при її висловлюванні дещо стверджується про предмет дійсності і яка об`єктивно є або істиною чи хибною і при цьому неодмінно однією із двох. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування.

Ознаками оціночного судження є відсутність у його складі посилань на фактичні обставини та відсутність можливості здійснити перевірку такого судження на предмет його відповідності дійсності.

Фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Ураховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок і поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом.

Повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права, гарантованого статтею 19 (Lingens, cited above, p. 28, пункт 46).

Суд враховує при цьому правову позицію ЄСПЛ щодо різниці між поняттями «оціночне судження» та «фактів». Так, у пункті 39 рішення Європейського суду з прав людини від 28 березня 2013 року у справі «Нова Газета і Бородянський проти Росії» вказано, що правдивість оціночних суджень не піддається доведенню і їх потрібно відрізняти від фактів, існування яких може бути доведено. У пункті 75 рішення ЄСПЛ від 12 липня 2001 року у справі «Фельдек проти Словаччини» суд зазначав, що на відміну від оціночних суджень, реальність фактів можна довести.

Отже, при оцінці твердження про поведінку третьої особи, інколи може бути важко, як і в цій справі, віднайти різницю між оцінкою фактів та оціночними судженнями. Проте навіть оціночне судження може бути надмірним, якщо воно не має під собою фактичних підстав (справа Jerusalem v. Austria, no. 26958/95, n. 43, ECHR 2001-11)».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 грудня 2020 року у справі № 127/30294/18 (провадження № 61-21899св19) вказано, що:

«суди встановили, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року користувач ОСОБА_2 на сторінці у соціальній мережі «Фейсбук» за веб-адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3ІНФОРМАЦІЯ_4 поширив інформацію наступного змісту:

«Мошенник! #Аферист ОСОБА_1 Внимание всем кто может знать этого человека. Это бессовестный аферист и мошенник! Который занимается обманом людей завладевая их деньгами, оскорбляя их достоинство и угрожая физической расправой за просьбы вернуть деньги обратно. Называет себя ОСОБА_1, проживает в ІНФОРМАЦІЯ_2. В данный момент известен факт обмана как минимум трёх человек. Передайте по возможности эту информацию своим знакомым и Будьте осторожны!».

… вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням, чи критикою та чи є вона такою, що виходить за межі допустимої критики за встановлених судами фактичних обставин справи.

При скасуванні рішення суду першої інстанції, апеляційний суд визнавши створену ОСОБА_2. та розміщену на його сторінці інформацію недостовірною, не узяв до уваги, що оспорювана інформація є оціночним судженням, а тому зробив помилковий висновок про часткове задоволення позову.

Натомість суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що оспорювана інформація є суб`єктивною думкою автора, висловленою в образливій для позивача формі, та не може бути витлумачена як така, що містить фактичні дані (в чому полягають шахрайські дії позивача, чим доводиться шахрайство останнього тощо). Крім того у інформації, що є предметом судового захисту, є висловлення, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 липня 2021 року у справі № 203/360/20 (провадження № 61-17422св20) зазначено, що:

«чинним законодавством не передбачена можливість притягнення до відповідальності за висловлювання оціночних суджень. Вони, як і думки, переконання, судження, критична оцінка певних фактів і недоліків не можуть бути предметом судового захисту, оскільки будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів не можуть бути перевірені на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів), а публічні особи мають бути толерантними до різкої, навіть некоректної критики.

Верховний Суд зауважує, що хоча опублікована відповідачем спірна інформація й містить елементи провокативного характеру, однак її не можна витлумачити як таку, що містить фактичні дані, оскільки вона є оцінкою дій і не містить ствердження про порушення позивачем законодавства чи моральних принципів, а лише дає можливість проаналізувати та сприйняти зміст інформації згідно з власними суб`єктивними переконаннями.

При цьому шахрай - це той, котрий дурить інших, зловживаючи їх довірою, в корисливих цілях; аферист, пройдисвіт, злодій, ошуканець, обманщик, проноза, пройда, крутій, брехун, людина, нечиста на руку.

Застосування у спірній статті слова «шахрай» не можна розцінювати як звинувачення позивача у кримінальному правопорушенні, оскільки таке слово може носити склад провокативного забарвлення і може мати різні поняття щодо діяльності особи.

Суд апеляційної інстанції правильно виходив із того, що спірна стаття не містить будь-яких фактичних відомостей, тверджень чи звинувачень у вчиненні позивачем конкретних кримінальних правопорушень.

Баланс між приватним інтересом щодо захисту репутації позивача та публічним інтересом знати суспільно необхідну інформацію не було порушено. Особа, яка висловлює не факти, а власні погляди, критичні висловлювання, припущення не може бути зобов`язана доводити їх правдивість, оскільки це є порушенням свободи на власну точку зору, що визнається фундаментальною частиною права, захист якого передбачено статтею 10 Конвенції. Крім того, матеріали справи не містять доказів стосовно того, що відповідач публічно звинуватив позивача у вчиненні злочину, а тому посилання позивача на те, що зміст статті щодо нього є фактичним твердженням про вчинення злочину, є помилковими.

Суд апеляційної інстанції, правильно застосувавши вищенаведені правові норми та усталену практику ЄСПЛ, надавши належну правову оцінку наданим сторонами доказам, із дотриманням норм процесуального права, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову у зв`язку з тим, що спірна інформація носить характер оціночних суджень, є суб`єктивною думкою відповідача щодо діяльності позивача та не може бути ним спростована.

Таким чином, установивши, що вжиті в оскаржуваній публікації відповідачем висловлювання щодо позивача відображають лише власну оцінку реальних подій, висловлену у формі оціночних суджень, критичних зауважень, припущень, а тому не є недостовірною інформацією, що відповідно до статті 277 ЦК України підлягає спростуванню, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 вересня 2019 року у справі № 761/30016/15-ц (провадження № 61-25065св18) зазначено:

«судами попередніх інстанцій установлено, що інформація, яку просить спростувати позивач, а саме: «... ОСОБА_1 намагається роздути скандал, щоб уникнути покарання за розтрату коштів та ухилення від сплати податків... Загальна сума збитків складає 200 млн. грн: 175 млн. - це було безперечно перераховано на фіктивне підприємство, а потім переведено готівкою, 25 млн. - це не сплачено податків..», була поширена у зв`язку з проведенням розслідування Головним слідчим управлінням фінансових розслідувань ДФС України та фактично містить оцінку діяльності позивача.

З огляду на характер мовно-стилістичних засобів, вказана інформація не може бути витлумачена як така, що містить фактичні дані. За своїм змістом така інформація є не що іншим, як оціночними судженнями. Крім того, у висловах: «Загальна сума збитків складає 200 млн. грн: 175 млн. - це було безперечно перераховано на фіктивне підприємство, а потім переведено готівкою, 25 млн. - це не сплачено податків..» відсутні посилання на особу позивача.

Частина інформації, яку просить спростувати позивач: «15» грудня на 11 годину його мали запросити в суд для того, щоб визначити міру запобіжного заходу.» є достовірною та підтверджується доказами, зокрема, повідомленням захисника ОСОБА_1 - ОСОБА_4, яке адресоване заступнику начальника першого відділу ГСУ ФР ДФС України майору податкової міліції ОСОБА_2.

Таким чином, враховуючи положення статті 277 ЦК України, статті 30 Закону України «Про інформацію», суди попередніх інстанцій обґрунтовано відмовили у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недостовірною та спростування поширеної інформації».

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19)).

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина друга статті 12 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частини перша та третя статті 13 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

У справі, що переглядається:

при зверненні з позовом про захист честі, гідності і ділової репутації ОСОБА_1 вказував, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в соціальній мережі «Facebook» на сторінці відповідача розміщено публікацію, яка містить недостовірну інформацію щодо позивача. У цій публікації його, директора Департаменту інформаційної діяльності та комунікацій з громадськістю Чернігівської обласної державної адміністрації, радника голови Чернігівської обласної державної адміністрації безпідставно звинувачено у вчинені злочину, а саме у крадіжці в квітні 2022 у волонтерів 17 000,00 дол. США. Поширення цього допису мало місце у численних групах у мережі «Facebook» та набуло широкого розповсюдження. ОСОБА_1 наголошував, що відповідач наводить не оціночні судження, а прямо звинувачує його у вчиненні злочину;

суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив з того, що: оспорювана інформація є суб`єктивною думкою автора, висловленою у формі оціночних суджень, критичних зауважень, припущень та не може бути витлумачена як така, що містить фактичні дані; позивачем не доведено, що саме ОСОБА_2 є відповідальним за публікацію у соціальній мережі «Facebook» інформації, яку він вважає недостовірною, є автором цієї інформації та поширив її на своїй особистій сторінці;

апеляційний суд, вважаючи висновки суду першої інстанції помилковими, вказав, що сторінка у соціальній мережі «Facebook», на якій було опубліковано оспорювану інформацію, містить назву акаунту ОСОБА_2 . При цьому соціальна мережа «Facebook» при реєстрації сторінки не вимагає ідентифікацію особи згідно із особистими документами та є соціальною, загальнодоступною мережею, де будь-хто, без ідентифікації особи може створити будь-яку кількість сторінок, під будь-яким іменем, публікувати тексти, коментарі, копіювати і зберігати на власних пристроях фото осіб з інших сторінок. Проте суд першої інстанції не врахував, що відповідач коментуючи ситуацію, що склалася між сторонами, у судовому засіданні визнав факт приналежності даного акаунту йому та не заперечував, що саме ним було опубліковано вказаний пост в соціальній мережі «Facebook». Надалі ОСОБА_2 змінив свою позицію та став заперечувати, що саме він опублікував дану публікацію. В поясненнях, наданих у судовому засіданні апеляційної інстанції зазначив, що йому не відомо у зв`язку з чим з`явилася публікація. Указував, що сторінка ОСОБА_2 належить йому, але її зламали та доступу до неї він не мав, пост не писав. Очевидно, що такі дії є недобросовісними, а підстав вважати, що вказана у позові інформація була поширена та розповсюджена іншою ніж відповідач особою немає. Тому апеляційний суд вважав доведеним той факт, що акаунт у соціальній мережі «Facebook» з іменем ОСОБА_2 належить відповідачу. Суд не взяв до уваги доводи відповідача про те, що оспорювана інформація була опублікована іншою особою, оскільки це суперечить його первинним поясненням в суді першої інстанції, жодних доказів на підтвердження факту злому акаунту ОСОБА_2 не надано. Крім того, на сьогоднішній день відповідач здійснює комунікацію з громадськістю саме через зазначену сторінку у мережі «Facebook» та зазначеного не заперечує;

суд апеляційної інстанції також вважав, що суд першої інстанції зробив помилковий висновок про те, що опублікована спірна інформація є суб`єктивною думкою автора, висловленою у формі оціночних суджень, критичних зауважень, припущень та не може бути витлумачена як така, що містить фактичні дані. У спірній публікації містяться конкретні фактичні дані, зокрема у пості відповідача надано кваліфікацію дій позивача, а саме звинувачено ОСОБА_1 у вчиненні конкретного злочину - крадіжки, із зазначенням конкретної суми - 17 000,00 дол. США, вказано конкретний час - квітень 2022 року. Тобто наведено конкретні факти щодо певної події, які не можуть бути витлумачені як оціночні судження з огляду на мовно-стилістичний характер викладення інформації;

проте апеляційний суд не звернув уваги, що ознаками оціночного судження є відсутність у його складі посилань на фактичні обставини та відсутність можливості здійснити перевірку такого судження на предмет його відповідності дійсності. Фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Ураховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок і поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом;

суд апеляційної інстанції також не врахував, що словосполучення та речення як інформація, про спростування якої просив позивач, з огляду на мовно-стилістичні засоби, не може бути витлумачена як така, що містить фактичні дані, за своїм змістом така інформація є нічим іншим, як оціночними судженнями, суб`єктивною думкою автора, фактично коментарем тієї ситуації, яка склалась навколо використання коштів волонтерів на придбання автомобіля для розвезення допомоги жителям міста Чернігова. Вислови у публікації не можуть бути ані спростовані, ані підтверджені;

при цьому суд апеляційної інстанції обґрунтовано вважав, що висновок про недоведеність розповсюдження спірної інформації саме відповідачем є помилковим, оскільки такий спростовуються матеріалами справи.

За таких обставин суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про часткове задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності і ділової репутації. Тому постанову суду апеляційної інстанції слід скасувати, а рішення суду першої інстанції змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що рішення суду першої інстанції частково та постанова апеляційного суду прийняті без додержання норм матеріального і процесуального права. У зв`язку з наведеним, касаційний суд вважає, що: касаційну скаргу слід задовольнити частково; постанову апеляційного суду скасувати, а рішення суду першої інстанції змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції.

За подачу касаційної скарги позивач сплатив судовий збір у розмірі 4 294,40 грн.

Оскільки касаційну скаргу задоволено частково, постанову апеляційного суду скасовано, а рішення суду першої інстанції змінено, то з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 слід стягнути судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 4 294,40 грн.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Постанову Чернігівського апеляційного суду від 06 грудня 2023 року скасувати.

Рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 17 серпня 2023 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 4 294,40 грн.

З моменту ухвалення постанови суду касаційної інстанції постанова Чернігівського апеляційного суду від 06 грудня 2023 рокувтрачає законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Д. А. Гудима

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

М. Є. Червинська