Провадження №2/485/33/25
РІШЕННЯ

іменем України

20 березня 2025 року м. Снігурівка

Снігурівський районний суд Миколаївської області у складі:

головуючої судді Бодрової О.П.,

за участю секретаря судового засідання Літвінової Д.Ю.,

учасників справи: представника позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засідання в залі суду м.Снігурівка в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 , від імені якого діє ОСОБА_1 , до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя,

установив:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача

У вересні 2024 року ОСОБА_2 , від імені якого діє ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя.

Позовні вимоги обґрунтував тим, що з 05 березня 2004 року позивач перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою. Від шлюбу сторони неповнолітніх дітей не мають, шлюбні відносини між сторонами фактично припинені з травня 2024 року. Через різницю характерів, відсутності взаєморозуміння та довіри у сторін виникають сварки. Відповідачка відмовляється розірвати шлюб в органах РАЦС. За час перебування у шлюбі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 набули: транспортний засіб «NІSSAN ROGUE», реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2015 року виписку; транспортний засіб - спеціалізований вантажний фургон малотонажний-В "MERCEDES-BENZ VITO 108 СDІ", реєстраційний номер НОМЕР_2 , 2001 року виписку; земельну ділянку площею 0,04 га, яка надана для індивідуального садівництва та розташована за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровий номер :14:000:0266); земельну ділянку площею 0,1 га, яка надана для індивідуального садівництва та розташована за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровий номер :14:000:0281). Вважає, що спірне майно є спільною сумісною власністю подружжя. Відповідачка відмовляється поділити майно в добровільному порядку.

Враховуючи викладене, посилаючись на ст.60,79,71 СК України, позивач, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог просив суд: розірвати шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , зареєстрований 05.03.2004 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпровського районного управління юстиції у м.Херсоні за актовим записом №61; здійснити поділ спільного майна подружжя: виділивши у власність ОСОБА_3 транспортний засіб 1-легковий універсал-загальний «NІSSAN ROGUE», реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2015 року виписку, номер шасі НОМЕР_3 , вартістю 495059,00 грн; виділивши у власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,04 га, надану для індивідуального садівництва та розташовану за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровий номер :14:000:0266) вартістю 55552 грн; земельну ділянку площею 0,1 га, надану для індивідуального садівництва та розташовану за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровий номер :14:000:0281) вартістю 138880 грн; транспортний засіб - фургон малотонажний-спеціалізований - В, 2 - вантажний "MERCEDES-BENZ VITO 108 СDІ", реєстраційний номер НОМЕР_2 , 2001 року виписку; номер кузова НОМЕР_4 вартістю 133552 грн; стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 різницю вартості присудженого спільного майна у сумі 167075 грн; стягнути понесені судові витрати.

У відзиві на позовну заяву ОСОБА_4 , який діє від імені ОСОБА_3 позовні вимоги визнав частково, в частині розірвання шлюбу між сторонами, визнання спільною власністю та поділу майна, а саме визнання за ОСОБА_3 право власності на транспортний засіб загальний легковий універсал «NІSSAN ROGUE», реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2015 року виписку, номер шасі НОМЕР_3 , за ОСОБА_2 право власності на транспортний засіб, спеціалізований вантажний фургон малотонажний-в "MERCEDES-BENZ VITO", реєстраційний номер НОМЕР_2 , 2001 року виписку; номер шасі НОМЕР_4 без присудження грошової компенсації різниці вартості спільного майна, в решті позовних вимог відмовити. Зазначає, що шлюбні відносини між сторонами припинено 01 серпня 2024 року. Вважає, що земельні ділянки :14:000:0266 та :14:000:0281 не є спільною сумісною власністю подружжя. Земельна ділянка № НОМЕР_5 площею 0,04 га, що розташована за адресою: Миколаївська область, Снігурівський район, с/рада Олександрівська, «Нафтовик-Н» садове товариство" обслуговуючий кооператив, кадастровий номер :14:000:0266 зареєстрована за ОСОБА_3 . Земельна ділянка надана відповідачці для індивідуального садівництва та була приватизована безоплатно ОСОБА_3 . На вказаній земельній ділянці розташований садовий будинок, який також належить ОСОБА_3 . Зазначає, що приватизовані земельні ділянки не належить до об`єктів права спільної сумісної власності, якщо вони приватизовані до 08 лютого 2011 року та після 12 червня 2012 року. При цьому посилається на правову позицію, яка викладена у постанові Верховного Суду від 12 серпня 2020 року в справі №626/4/17. Зареєстрована за позивачем земельна ділянка також є його приватною власністю та не підлягає поділу. Звертає увагу суду на те, що ОСОБА_3 перебуває у скрутному матеріальному становище, через військову агресію рф, а тому відповідачка не погоджується сплачувати компенсацію позивачу.

У відповіді на відзив ОСОБА_1 , який діє від імені ОСОБА_2 , зазначає, що право користування на земельну ділянку виникло ще в 2009 році. В подальшому, подружжя звернулося до ФОП ОСОБА_5 для приватизації земельної ділянки. Відповідачка отримала право користування на спірну земельну ділянку у період, коли були чинні норми ч.5 ст.61 СК України. Отже з урахуванням змін до СК України правовий режим приватизованої земельної ділянки змінювався. При цьому, посилається на правові позиції, викладені у постановах Верховного Суду від 20 червня 2018 року в справі №1311/832/12, від 12 листопада 2018 року в справі №753/6139/14-ц, від 12 червня 2019 року в справі №409/1959/15-ц, від 24 квітня 2020 року в справі №622/999/16-ц, від 12 серпня 2020 року в справі №626/4/7, від 31 серпня 2020 року в справі №738/703/18. Оскільки земельна ділянка для ведення індивідуального садівництва була отримана в користування позивача та відповідача у 2009 році, тобто у період шлюбу з відповідачем, то вважає, що дана земельна ділянка є спільною сумісною власністю подружжя.

У додаткових письмових поясненнях, представник відповідачки ОСОБА_4 зазначив, що після збільшення позовних вимог, відповідачка визнає лише вимоги в частині розірвання шлюбу, з урахуванням припинення шлюбних відносин між сторонами 01.08.2024. З урахуванням положень Закону, земельні ділянки не належать до об`єктів права спільної сумісної власності. Крім того, відповідачка не погоджується щодо поділу рухомого майна зі сплатою компенсації, через скрутне матеріальне становище. Вважає єдиний можливий варіант поділу майна, це визнання за сторонами по на транспортні засоби. При цьому суд позбавлений можливості самостійно змінювати позовні вимоги, а тому у задоволені вимог про поділ майна подружжя має бути відмовлено.

Інші процесуальні дії у справі

Суддя Снігурівського районного суду Миколаївської області своєю ухвалою від 11 листопада 2024 року зазначену позовну заяву прийняла до розгляду та відкрила провадження у справі, призначила підготовче судове засідання в порядку загального позовного провадження.

Снігурівський районний суд Миколаївської області своєю ухвалою від 16 січня 2025 року закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду.

Позиції учасників справи

У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, та просив суд позов задовольнити з підстав наведених у заяві.

Відповідачка та її представник у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином та своєчасно.

Мотивувальна частина

Фактичні обставини, встановлені судом

Суд, заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, дійшов такого.

Суд встановив, що 05 березня 2004 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 було укладено шлюб, який зареєстрований 05 березня 2004 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпровського районного управління юстиції у м.Херсоні, про що свідчить повторне свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_6 та зроблений відповідний актовий запис №61. Після реєстрації шлюбу прізвище дружини ОСОБА_7 /а.с.6/.

У сторін від шлюбу неповнолітніх дітей немає.

Розірвати шлюб через органи ДРАЦС відповідачка відмовляється.

Шлюбні відносини сторін фактично припинені, вони разом не проживають, сімейне життя не склалося, тому подальше спільне проживання та збереження шлюбу суперечить інтересам позивача.

У позовній заяві позивач зазначає, що шлюбні відносини припинені з травня 2024 року, у відзиві представник відповідачки зазначає, що з 01 серпня 2024 року.

За відсутності позивача та відповідача у судовому засіданні неможливо встановити точну дату припинення шлюбних відносин між сторонами.

Відповідачка не заперечує щодо розірвання шлюбу.

Зі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_7 вбачається, що власником транспортного засобу 1- легковий універсал-загальний «NІSSAN ROGUE», реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2015 року виписку, номер шасі НОМЕР_3 , який зареєстрований 17.08.2021, є ОСОБА_3 /а.с.10-11/.

Зі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_8 вбачається, що власником 2-вантажного фургон малотонажний-спеціалізований-В "MERCEDES-BENZ VITO 108 СDІ", реєстраційний номер НОМЕР_2 , 2001 року виписку; номер шасі НОМЕР_4 , який зареєстрований 23.08.2016, є ОСОБА_2 /а.с.12-13/.

Відповідно до інформації Головного сервісного центру МВС, яка надійшла до суду 14.02.2025, станом на 12.02.2025, транспортний засіб «NІSSAN ROGUE», реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2015 року виписку, зареєстрований за ОСОБА_3 , транспортний засіб "MERCEDES-BENZ VITO 108 СDІ", реєстраційний номер НОМЕР_2 , 2001 року виписку, зареєстрований за ОСОБА_2 .

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, станом на 03.02.2025 за позивачем зареєстровано право власності на земельну ділянку кадастровий номер :14:000:0281, площею 0,1 га для індивідуального садівництва за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, станом на 03.02.2025 за відповідачкою зареєстровано право власності на земельну ділянку кадастровий номер :14:000:0266, площею 0,04 га для індивідуального садівництва за адресою: АДРЕСА_1 та право власності на будинок, садовий будинок, адресою: АДРЕСА_2 /а.с.135/.

Позивач просив суд поділити майно набуте у шлюбі: транспортний засіб «NІSSAN ROGUE», реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2015 року виписку, номер шасі НОМЕР_3 ; транспортний засіб "MERCEDES-BENZ VITO108 СDІ", реєстраційний номер НОМЕР_2 , 2001 року виписку, номер шасі НОМЕР_4 ; земельну ділянку кадастровий номер :14:000:0281, площею 0,1 га для індивідуального садівництва за адресою: АДРЕСА_1 ; земельну ділянку кадастровий номер :14:000:0266, площею 0,04 га для індивідуального садівництва за адресою: АДРЕСА_1 .

Вимогу про поділ будинку АДРЕСА_3 позивач не становить.

Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування

Щодо позовних вимог про розірвання шлюбу

Згідно ч. 3 ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Згідно зі ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України).

Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, не згоден на примирення, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбних відносин, що є неприпустимим.

Суд вирішуючи справу про розірвання шлюбу, перш за все виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред`явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе.

Позивач скористався даним правом та звернувся до суду з цим позовом, наполягає на розірванні шлюбу. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач не має наміру зберігати шлюб з відповідачем.

Приймаючи до уваги, що причини, які спонукають позивача наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить його інтересам, що має істотне значення, внаслідок чого позов в частині розірвання шлюбу підлягає задоволенню, а тому шлюб між сторонами необхідно припинити шляхом його розірвання.

Відповідно до статті 113 СК України особа має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище.

Відповідно до вимог ч.2 ст.114 Сімейного Кодексу України, у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

Згідно ч.2 ст.115 СК України рішення суду про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб.

Пунктом 2 частини 3 статті 115 СК України передбачено, що документом, який засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили.

Щодо поділу спільного майна подружжя

Положеннями статті 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року в справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року в справі № 372/504/17-ц (провадження № 14-325цс18), від 22 вересня 2020 року в справі № 214/6174/15-ц (провадження № 14-114цс20).

За змістом частин першої, другої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Щодо позовних вимог в частині поділу земельних ділянок

За загальним правилом приватизовані земельні ділянки є особистою приватною власністю того з подружжя, ім`я якого зазначено у правовстановлюючому документі. Таке майно не належить до об`єктів права спільної сумісної власності.

Однак, з цього правила є виняток, а саме, якщо земельна ділянка була приватизована та набута у власність під час діючого шлюбу з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року, то таке майно вважається спільною сумісною подружжя з огляду на таке.

Відповідно до статті 61 СК України в редакції, чинній станом на 13.02.2017 (наказ Головного управління Держгеокадастру) та 17.02.2017 (наказ Головного управління Держгеокадастру), не належать до об`єктів права спільної сумісної власності приватизовані одним із подружжя земельні ділянки.

Відповідно до Закону України «Про внесення зміни до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя» від 11 січня 2011 року статтю 61 СК України доповнено частиною п`ятою такого змісту: об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації.

Вказана норма набула чинності з 08 лютого 2011 року, однак була виключена на підставі Закону України «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка» № 4766 від 17 травня 2012 року, який набрав чинності 13 червня 2012 року.

Натомість, статтю 57 СК України доповнено пунктом 5 частини першої, згідно з яким особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації. Із урахуванням вказаних змін до СК України правовий режим приватизованої земельної ділянки змінювався.

При цьому, тільки в період часу з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, в тому числі приватизації, визнавалась спільною сумісною власністю подружжя; до 08 лютого 2011 року та після 12 червня 2012 року така земельна ділянка належала до особистої приватної власності чоловіка або дружини, яка використала своє право на безоплатне отримання частини земельного фонду.

Аналогічний висновок по застосуванню норм Закону України «Про внесення зміни до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя» від 11 січня 2011 року зроблений в постановах Верховного Суду від 20 червня 2018 року в справі № 1311/832/12 (провадження № 61-6409св18), від 12 листопада 2018 року в справі № 753/6139/14-ц (провадження № 61-27342св18), від 12 червня 2019 року у справі №409/1959/15-ц (провадження № 61-14257св18), від 12.08.2020 у справі № 626/4/17.

Згідно із частиною першою статті 125 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) право власності та право постійного користування земельною ділянкою виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Оскільки земельна ділянка :14:000:0281 приватизована ОСОБА_2 17.02.2017 року, а земельна ділянка :14:000:0266 ОСОБА_3 13.02.2017, тобто є їх особистою власністю кожного, то суд вважає, що зазначені земельні ділянки не підлягають поділу, а тому в цій частині позову слід відмовити.

Доводи представника позивача про те, що ОСОБА_3 отримала право користування земельною ділянкою ще в 2009 році не підтверджені жодним доказом та не спростовують правовий режим земельної ділянки.

Щодо поділу рухомого майна

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач, серед іншого, просив поділити майно, а саме визнати за ОСОБА_3 право власності на транспортний засіб «NІSSAN ROGUE», реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2015 року виписку, номер шасі НОМЕР_3 та за ОСОБА_2 право власності на транспортний засіб "MERCEDES-BENZ VITO 108 СDІ", реєстраційний номер НОМЕР_2 , 2001 року виписку, номер шасі НОМЕР_4 , а також стягнути з відповідачки компенсацію.

Отже, метою позивача є поділ спільного сумісного майна подружжя.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Вказаною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Таким чином, суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.

Суд встановив, що транспортний засіб «NІSSAN ROGUE», реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2015 року виписку, номер шасі НОМЕР_3 та транспортний засіб, "MERCEDES-BENZ VITO 108 СDІ", реєстраційний номер НОМЕР_2 , 2001 року виписку, номер шасі НОМЕР_4 , подружжя набули за час шлюбу, а отже у відповідності до статті 60 СК України, належать дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до звіту №JD240905-002 про оцінку транспортного засобу загального легкового універсал «NІSSAN ROGUE», реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2015 року виписку, номер шасі НОМЕР_3 , станом на 05 вересня 2024 року вартість даного транспортного засобу становить 495059 грн /а.с.53-63/.

Відповідно до звіту №JD240905-002 про оцінку колісного транспортного засобу спеціалізованого вантажного фургону малотонажного-в MERCEDES-BENZ VITO, реєстраційний номер НОМЕР_2 , 2001 року виписку, номер шасі НОМЕР_4 , станом на 05 вересня 2024 року вартість даного транспортного засобу становить 133552 грн /а.с.43-52/.

Вартість спірних транспортних засобів у судовому засіданні не спростована іншими доказами та не оспорювалась відповідачкою.

Законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (див., зокрема, постанову Великої Палати Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у справі № 756/8056/19 (провадження № 14-94цс21)).

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 71 СК України).

Як поділ спільного сумісного майна в натурі, так і визначення розміру часток кожного з них, може здійснюватися на підставі: договору подружжя; рішення суду при наявності спору між подружжям. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України) (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 квітня 2023 року в справі № 648/3137/15-ц (провадження № 61-17560св21)).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Ці право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 38), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 4 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (пункт 72), від 13 жовтня 2020 року у справі № 369/10789/14-ц (пункт 7.37), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17 (пункт 55), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 73), від 29 червня 2021 року у справі № 916/964/19 (пункт 7.3), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 143), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.31)).

Отже, коли особа звернулася до суду за захистом її порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або інтересу, а суд позов задовольнив, виконання його рішення має настільки, наскільки це можливо, відновити стан позивача, який існував до порушення його права та інтересу, чи не допустити таке порушення. Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них подальшого вчинення узгоджених дій для вичерпання конфлікту. Крім того, спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58)).

За змістом частин першої та сьомої статті 41 Конституції України, частин першої та п`ятої статті 319 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і таке використання не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України).Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання. (Постанова Великої Палати Верховного Суду в справі №209/3085/20 від 08 лютого 2022 року) .

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що приписи частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України і статті 365 ЦК України з урахуванням принципу розумності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК Украйни) треба розуміти так: (а) правила про необхідність попереднього внесення коштів на депозитний рахунок суду стосуються тих випадків, коли позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) згідно зі статтею 365 ЦК України заявив вимогу про припинення права відповідача на частку у спільній власності (такі кошти забезпечують отримання відповідачем грошової компенсації); (б) якщо позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) таку вимогу не заявив (а вимагає, наприклад, поділити неподільну річ шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на цю річ), то підстави для внесення ним відповідної суми коштів на депозитний рахунок суду відсутні (пункт 44 Постанови Великої Палати Верховного Суду в справі №209/3085/20 від 08 лютого 2022 року) .

Велика Палата Верховного Суду у цій постанові вважала помилковим висновок апеляційного суду про те, що таке стягнення призведе до порушення права відповідача на мирне володіння його майном (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції), зокрема внаслідок нібито примусового набуття права власності на автомобіль і відсутності згоди на виплату компенсації позивачці. Відповідач є власником цієї речі як такої, яку він придбав разом із позивачкою у шлюбі, тобто у спільну сумісну власність. Тому не є примусовим набуттям права приватної власності стягнення з одного співвласника такого майна компенсації на користь іншого співвласника, який відмовляється від своєї частки у праві спільної сумісної власності на неподільну річ, щоби врегулювати конфлікт щодо користування та розпорядження нею. Більше того, суд не позбавляє відповідача його частки у праві на це спільне майно, а через рішення про стягнення з останнього відповідної компенсації збалансовує інтереси двох співвласників, які не дійшли згоди щодо долі неподільної речі».

Сторони у справі не заперечують, що транспортні засоби придбані в період шлюбу та є спільним майном подружжя, частки кожного з подружжя у якому є рівними.

Спірні транспортні засоби є рухомим майном та одночасно неподільними речами.

Вирішуючи цей спір, зокрема щодо неподільних речей, враховуючи обставини набуття майна, його вартість та використання сторонами, з`ясувавши для кого зі сторін спору майно, яке є предметом поділу, має більше значення, а також з метою уникнення в майбутньому у співвласників потреби домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання, суд вважає за необхідне здійснити поділ рухомого майна шляхом виділення у власність кожного окремі об`єкти рухомого майна з виплатою компенсації, а саме визнати за ОСОБА_3 право власності на транспортний засіб «NІSSAN ROGUE», реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2015 року виписку, номер шасі НОМЕР_3 вартістю 495059 грн, визнати за ОСОБА_2 право власності на транспортний засіб "MERCEDES-BENZ VITO 108 СDІ", реєстраційний номер НОМЕР_2 , 2001 року виписку, номер шасі НОМЕР_4 вартістю 133552 грн та стягнути з ОСОБА_3 користь ОСОБА_2 в якості компенсації різниці вартості транспортних засобів 361507,00 грн.

Вимога одного з подружжя (позивача) про стягнення з іншого з подружжя (відповідача) грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, не породжує обов`язку такого відповідача попередньо вносити відповідну грошову суму на депозитний рахунок суду (висновок, сформульований у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 червня 2018 року у справі № 299/2587/15-ц).

Факт відсутності у відповідачки коштів для одномоментної виплати компенсації позивачеві сам по собі не може бути ознакою надмірності тягаря з такої виплати. Якщо у цього відповідача будуть відсутні кошти, зокрема регулярні доходи, для реального виконання рішення суду, за яким на користь позивача треба виплатити компенсацію, то під час виконавчого провадження виконавець може звернути стягнення на майно відповідача, у тому числі на присуджену йому річ (стаття 56 Закону України "Про виконавче провадження"). Виручені від реалізації кошти спрямовуються на задоволення вимог стягувача, сплату виконавчого збору, відшкодування витрат виконавчого провадження тощо.

Тому безпідставними є твердження про те, що стягнення на користь позивача компенсації за її частку у праві спільної сумісної власності на майно подружжя становитиме для відповідача надмірний тягар.

Отже, позовні вимоги ОСОБА_3 підлягають задоволенню частково.

Щодо судових витрат

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати.

Згідно частин 1, 2 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивачем при подачі позову сплачено 4115,21 грн та 1211,20 грн.

Ціна позову, з урахуванням частини майна, становить 411521,5 грн. Тобто позивач повинен був сплатити судовий збір 4115,21 грн.

Позов задоволено частково, а тому з урахуванням принципу пропорційності, з відповідачки на користь позивач слід стягнути понесені судові витрати у розмірі 3143,06 грн.

На підставі викладеного, ст.60,71 СК України та керуючись ст.76,81,141,260,261,353 ЦПК України, суд

ухвалив:

Позов ОСОБА_2 , від імені якого діє ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя задовольнити частково.

Розірвати шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , який зареєстрований 05 березня 2004 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпровського районного управління юстиції у м.Херсоні, актовий запис №61.

Шлюб вважати розірваним з моменту набрання рішенням суду законної сили.

Після розірвання шлюбу ОСОБА_3 залишити шлюбне прізвище « ОСОБА_7 ».

В порядку поділу спільного майна подружжя визнати:

- за ОСОБА_3 право власності на транспортний засіб «NІSSAN ROGUE», реєстраційний номер НОМЕР_1 , тип тз кузова універсал-загальний , категорія тз В, код типу тз - 1 -легковий, 2015 року виписку, номер шасі НОМЕР_3 ;

- за ОСОБА_2 право власності на транспортний засіб "MERCEDES-BENZ VITO 108 СDІ", реєстраційний номер НОМЕР_2 , категорія тз В, тип тз кузова - фургон малотонажний -спеціалізований, код типу тз - 2 вантажний, 2001 року виписку, номер шасі НОМЕР_4 .

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 в якості компенсації різниці вартості транспортних засобів 361507,00 (триста шістдесят одна тисяча п`ятсот сім) гривень.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 понесені судові витрати у розмірі 3143,06 (три тисячі сто сорок три гривні шість копійок) гривень.

В іншій частині позову відмовити.

Копію рішення суду протягом двох днів з дня його складання надіслати учасникам справи для відома; та після набрання законної сили надіслати до Снігурівського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Баштанському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 20 березня 2025 року.

Позивач:

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_9 .

Відповідач:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса проживання: АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_10 .

Суддя О.П.Бодрова