УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2025 року

м. Київ

справа № 372/3972/22

провадження № 61-16725ск24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Фаловської І. М.,

розглянув касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Будмакссервіс» на постанову Київського апеляційного суду від 15 січня 2025 року у справі за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Будмаксервіс»

про ухвалення додаткового рішення у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Будмаксервіс»

про розірвання договору та стягнення грошових коштів,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства

з обмеженою відповідальністю «Будмаксервіс» (далі - ТОВ «Будмаксервіс»),

у якому просив розірвати договори пайової участі від 09 січня 2006 року

та стягнути з відповідача грошові кошти сплачені за договором, пеню, інфляційні витрати та 3% річних.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 28 березня 2024 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 13 листопада 2024 року, відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позову.

15 листопада 2024 року ТОВ «Будмаксервіс» звернулося до Київського апеляційного суду із заявою про ухвалення додаткового рішення.

Заяву мотивовано тим, що до відзиву на апеляційну скаргу були додані докази понесення заявником судових витрат у справі та порушено питання про стягнення судових витрат із позивача в розмірі 80 000,00 грн.

Постановою Київського апеляційного суду від 15 січня 2025 року заяву ТОВ «Будмаксервіс» про ухвалення додаткового рішення задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Будмаксервіс» 3 000,00 грн.

28 січня 2025 року ТОВ «Будмаксервіс», засобами поштового зв`язку, звернулося до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Київського апеляційного суду від 15 січня 2025 року, в якій заявник, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить змінити постанову Київського апеляційного суду від 15 січня 2025 року шляхом збільшення розміру стягнутих витрат на правничу допомогу з 3 000,00 грн до 80 000,00 грн.

У касаційній скарзі заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України та вказує, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми статей 137, 141 ЦПК України без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 911/3312/21,

від 19 лютого 2022 року у справі № 755/9215/15 та від 22 травня 2024 року у справі № 754/8750/19, крім випадку наявності постанови Верховного Суду

про відступлення від такого висновку.

Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції безпідставно зменшено розмір судових витрат на правничу допомогу, посилаючись

на їх не співмірність, адже таке зменшення може мати місце лише на підставі клопотання іншої сторони у разі доведення нею недотримання вимог щодо співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Перевіривши доводи касаційної скарги ТОВ «Будмаксервіс», колегія суддів доходить висновку про відмову у відкритті касаційного провадження у справі.

Із оскаржуваного судового рішення, доданих до касаційної скарги матеріалів убачається, що вона є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав

для висновків щодо її незаконності.

Відповідно до статті 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Частиною першою статті 15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю

або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру

та адвокатську діяльність», про що зазначено в частині четвертій статті 62 ЦПК України.

За положеннями пункту 4 статті першої, частин третьої та п`ятої статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво

або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах

і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави

і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики.

Відповідно до положень 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів,

які підтверджують здійснення відповідних витрат.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи

та фінансового стану сторін.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані

ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим

та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Таким чином, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним

зі: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи

на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

При цьому витрати на професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу

за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137, частина восьма статті 141 ЦПК України).

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року

у справі № 922/445/19, додатковій постанові Верховного Суду від 28 травня

2021 року у справі № 727/463/19, постановах Верховного Суду від 02 грудня

2020 року у справі № 317/1209/19, від 03 лютого 2021 року у справі

№ 554/2586/16-ц, від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18, від 02 червня 2022 року у справі № 158/203/20.

У постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі № 750/2055/20 (провадження № 61-16723св20) вказано, що саме зацікавлена сторона

має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат

на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін

без відповідних дій з боку такої сторони. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу,

які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення

їх неспівмірності.

У додатковій постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила,

що з аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність;

3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам,

що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої

та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності. Тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно

тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Апеляційним судом встановлено, що у відзиві на апеляційну скаргу адвокатом Поліщук Р. М. - представником ТОВ «Будмакссервіс» було зазначено, що у зв`язку із розглядом справи ТОВ «Будмакссервіс» очікує понести витрати на професійну правничу допомогу орієнтовно в розмірі 80 000,00 грн та просив суд вирішити питання щодо стягнення судових витрат на правову допомогу.

Представником відповідача на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу подано такі докази: копію договору про надання правничої допомоги

від 01 липня 2024 року № 230/24, додаток № 1 до договору про надання правничої допомоги від 01 липня 2024 року № 230/24, до договору про надання правничої допомоги № 01/03/23, копію ордеру, копію акта виконаних робіт до договору

про надання правничої допомоги від 01 липня 2024 року № 230/24.

Як встановлено апеляційним судом, акт виконаних робіт до договору про надання правничої допомоги від 01 липня 2024 року № 230/24 не містить детального опису наданих послуг.

В акті зазначено: «Підготовка, написання та подання до Київського апеляційного суду відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 28.03.2024 року у справі № 372/3972/22, вартість послуги - 80000 грн.)».

В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції позивач ОСОБА_1 та його представник Климов О. Ю. просили відмовити в задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення, вказуючи на її необґрунтованість.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Відповідно до закріпленого на законодавчому рівні принципу співмірності, розмір витрат на послуги адвоката при їхньому розподілі визначається з урахуванням складності справи, часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги, обсягу наданих послуг та виконаних робіт, ціни позову, а також значення справи для сторони.

Ґрунтуючись на вказаному принципі, при здійсненні дослідження та оцінки наданих сторонами доказів апеляційний суд врахував, зокрема, пов`язаність витрат на правову допомогу з розглядом справи, обґрунтованість витрат та їхню пропорційність щодо предмета спору.

Суд може зменшити розмір понесених витрат на правничу допомогу, якщо обсяг робіт і час, витрачений на підготовку документів, є явно неспівмірним

із складністю виконаних адвокатом робіт.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат,

які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів

у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Тлумачення наведеної норми права дає підстави для висновку, що можливість подання сторонами доказів на підтвердження понесених судових витрат, в тому числі і витрат на професійну правничу допомогу у відповідній інстанції, процесуальний закон ставить у залежність від процесуальної стадії розгляду справи у конкретній інстанції.

При відмові у задоволенні позову на позивача покладено обов`язок зі сплати судових витрат.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи

та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного господарського суду від 03 грудня 2021 року

у справі № 927/237/20).

Апеляційний суд, дослідивши умови укладеного договору про надання правової допомоги, оцінивши у контексті визначених процесуальним законом критеріїв співмірності, зазначений відповідачем розмір витрат на оплату послуг адвоката, дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення заяви

та стягнення на користь відповідача витрат на правничу допомогу.

З урахуванням критеріїв розумності та співмірності зі складністю справи

та виконаними адвокатом роботами, апеляційний суд виснував, що стягненню підлягають витрати на правничу допомогу в розмір 3 000,00 грн.

Верховний Суд погоджується з висновком суду апеляційної інстанції, що виходячи з критеріїв розумності та співмірності зі складністю справи та виконаними адвокатом роботами, стягненню підлягають витрати на правничу допомогу

в розмір 3 000,00 грн.

Посилання у касаційній скарзі на правові позиції Верховного Суду є безпідставним, так як вони не суперечать висновкам суду апеляційної інстанції.

Доводи касаційної скарги про те, що судом апеляційної інстанції безпідставно зменшено розмір судових витрат на правничу допомогу, посилаючись

на їх не співмірність, адже таке зменшення може мати місце лише на підставі клопотання іншої сторони у разі доведення нею недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт не заслуговують на увагу, оскільки в судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник Климов О. Ю. просили відмовити в задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення, вказуючи

на її необґрунтованість, тобто скористалися своїм правом на заперечення проти задоволення такої заяви і судом апеляційної інстанції такі заперечення правильно враховано при ухваленні постанови.

Крім того, апеляційний суд встановив, що акт виконаних робіт до договору

про надання правничої допомоги від 01 липня 2024 року № 230/24 не містить детального опису наданих послуг. В акті зазначено: «Підготовка, написання

та подання до Київського апеляційного суду відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Обухівського районного суду Київської області

від 28.03.2024 року у справі № 372/3972/22, вартість послуги - 80000 грн.».

При цьому апеляційний суд вказав, що при визначенні суми відшкодування

суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи

з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного господарського суду

від 03 грудня 2021 року у справі № 927/237/20).

Тому, дослідивши умови укладеного договору про надання правової допомоги, оцінивши у контексті визначення процесуальним законом критеріїв співмірності, зазначений відповідачем розмір витрат на оплату послуг адвоката, апеляційний суд виснував, що зурахуванням критеріїв розумності та співмірності зі складністю справи та виконаними адвокатом роботами стягненню підлягають витрати

на правничу допомогу в розмір 3 000,00 грн.

У касаційній скарзі заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України та вказує, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми статей 137, 141 ЦПК України без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 911/3312/21,

від 19 лютого 2022 року у справі № 755/9215/15 та від 22 травня 2024 року у справі № 754/8750/19, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі

№ 911/3312/21 зроблено висновок, що: «7.19. При компенсації правничих витрат відповідача у справі за рахунок позивача із застосуванням частини п`ятої статті 130 ГПК України (частини п`ятої статті 142 ЦПК України) має бути встановлена необґрунтованість дій позивача, пов`язаних з розглядом справи,

та необхідність понесення витрат відповідачем з надання правничої допомоги

в порушеній позивачем справі (необхідність ознайомлення адвокатом

з матеріалами справи, подання відзиву відповідачем у справі, участь адвоката

в судових засіданнях, вчинення дій щодо збирання доказів та інше).

7.20. Таким чином, компенсація витрат позивачем за надану правничу допомогу відповідачу у випадку залишення позову без розгляду здійснюється

з дотриманням загальних процесуальних гарантій щодо розподілу судових витрат за наслідком розгляду спору по суті, з дотриманням вимог, передбачених частиною п`ятою статті 126, частиною восьмою статті 129 ГПК України (частиною п`ятою статті 137, частиною восьмою статті 141 ЦПК України)».

У справі № 755/9215/15-ц Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи

та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

У справі № 754/8750/19 Велика Палати Верховного Суду дійшла висновку,

що в разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката,

які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

Отже, висновки апеляційного суду не суперечать правовим висновкам, викладеним у зазначених вище постановах.

Інші доводи касаційної скарги ґрунтуються на власному тлумаченні заявником норм процесуального права та висновків суду апеляційної інстанції

не спростовують, на законність судового рішення не впливають, а спрямовані

на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити

у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Аналіз змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення апеляційного суду свідчить про те, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд вже викладав у постановах висновок щодо питання застосування норм права

у подібних правовідносинах, які зазначені вище, порушеного в касаційній скарзі,

а суд апеляційної інстанції розглянув заяву про стягнення витрат на правничу допомогу з урахуванням такого висновку, а тому у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Будмакссервіс» на постанову Київського апеляційного суду від 15 січня 2025 року у справі за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Будмаксервіс» про ухвалення додаткового рішення у справі за позовом ОСОБА_1

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Будмаксервіс» про розірвання договору та стягнення грошових коштів.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Сердюк

С. О. Карпенко

І. М. Фаловська