ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2025 року

м. Черкаси

Справа № 703/3489/23
Провадження № 22-ц/821/453/25
Категорія: 310000000

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої: Карпенко О.В.

суддів: Новікова О.М., Сіренка Ю.В.

за участю секретаря: Гладиш О.Ю.

учасники справи:

позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом): ОСОБА_1

представник ОСОБА_1 : адвокат Петренко Володимир Миколайович

відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом): ОСОБА_2

представник ОСОБА_2 : адвокат Левченко Марина Дмитрівна

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Левченко Марини Дмитрівни на рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 12 грудня 2024 року (ухвалене під головуванням судді Биченка І.Я. в приміщенні Смілянського міськрайонного суду Черкаської області, повний текст рішення суду складено 23 грудня 2024 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання права власності на майно та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання угод недійсними та визнання права власності на майно,-

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог

6 липня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання права власності на майно.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 11 жовтня 2003 року між ним та відповідачем було укладено шлюб. Рішенням суду від 24 березня 2006 року цей шлюб розірвано.

У процесі розгляду справи про розірвання шлюбу, між ним та дружиною було проведено поділ спільного майна подружжя та укладено відповідну угоду, посвідчену 16.03.2006 приватним нотаріусом Смілянського районного нотаріального округу Новіковим І.М.

Позивач стверджує, що незважаючи на те, що шлюб між ними було розірвано, вони з ОСОБА_2 продовжили проживати як сім`я, мати спільний бюджет, спільно виховувати сина ОСОБА_3 , а також мали взаємні права та обов`язки, вели домашнє господарство аж до початку листопада 2014 року.

Спочатку вони винаймали квартиру АДРЕСА_1 , а після того, як 04.07.2007 він придбав будинок АДРЕСА_2 , то вони переїхали проживати до цього будинку, у якому досі проживає відповідач з їх спільним сином.

За час спільного проживання ними було придбано за спільні кошти автомобіль ВАЗ-21150, 2006 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 , причіп легковий марки ПР модель ПВА-У5, 2008 року випуску, номерний знак НОМЕР_2 , та автомобіль марки «Fiat Qubo», 2013 року випуску, номерний знак НОМЕР_3 .

На даний час він з відповідачем не досягли згоди щодо поділу вказаного рухомого майна.

З урахуванням наведеного позивач просить суд ухвалити рішення, яким встановити факт його спільного проживання із ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу із березня 2006 року по 06 листопада 2014 року; визнати спільною сумісною власністю його та відповідача автомобіль ВАЗ-21150, 2006 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 , причіп легковий марки ПР модель ПВА-У5, 2008 року випуску, номерний знак НОМЕР_2 , та автомобіль марки «Fiat Qubo», 2013 року випуску, номерний знак НОМЕР_3 ; у порядку поділу майна подружжя визнати на ним право власності на 1/2 частину вказаного рухомого майна.

31 жовтня 2023 року ОСОБА_2 пред`явила зустрічний позов до ОСОБА_1 про визнання угод недійсними та визнання права власності на майно.

Вимоги зустрічного позову обгрунтовано тим, що вони з ОСОБА_1 з 11 жовтня 2003 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням суду від 24 березня 2006 року, однак по листопад 2014 року вони продовжували проживати однією сім`єю.

Під час шлюбу та подальшого проживання однією сім`єю ними було набуто у власність житловий будинок АДРЕСА_2 , розташована за цією адресою земельна ділянка, вбудовані приміщення в цокольному поверсі площею 15.4 кв.м. по АДРЕСА_3 та житловий будинок з вбудованим стоматкабінетом загальною площею 126 кв.м. по АДРЕСА_4 .

Протягом всього періоду проживання відповідач проявляв фізичне, емоційне та фінансове насилля щодо членів своєї сім`ї, бив її та їх спільну дитину, погрожував її життю та тим, що відбере в неї дитину.

У період розлучення відповідач, застосовуючи зазначені жорсткі методи, змусив її відмовитись від майнових претензій на нерухомість, залишивши на ній реєстрацію двох транспортних засобів та пообіцявши, що в одному з будинків зареєструє їх спільну дитину та буде фінансово допомагати. Як наслідок, 16 березня 2006 року вона та відповідач підписали угоду, за умовами якої вона відмовилась від дорого вартісного нерухомого майна по АДРЕСА_3 , в обмін на невеликий перелік побутових речей, залишивши малолітнього сина проживати з нею та зобов`язанні відповідача сплачувати аліменти в розмірі 400 грн. щомісячно.

За твердженням ОСОБА_2 , вказана угода ставить її у надзвичайно невигідне матеріальне становище порівняно із законодавством, яким, зокрема, передбачено, що майно, набуте подружжями за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Крім того, умови договору відповідачем не виконувались, аліменти ним не сплачувались.

Незважаючи на розірвання стосунків у листопаді 2014 року, відповідач продовжував чинити психологічний тиск на неї, застосовуючи при цьому погрози, фізичне насилля щодо неї та їх спільної дитини.

В подальшому, відповідач змусив її підписати дві заяви у нотаріуса про те, що вона відмовляється від нерухомого майна, а саме 1/2 частини будинку з надвірними спорудами по АДРЕСА_4 , та нежитлового приміщення в цокольному поверсі по АДРЕСА_3 .

Оскільки угоду від 16 березня 2006 року і вказані заяви вона підписала проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного та психічного тиску з боку відповідача, ОСОБА_2 уважає їх недійсними.

Крім того, ОСОБА_2 вважає удаваним правочином договір дарування частини житлового будинку АДРЕСА_4 від 12 березня 2012 року, оскільки він приховує інший правочин договір купівлі-продажу.

У зв`язку з цим та з урахуванням уточнень зустрічних вимог ОСОБА_2 просить суд визнати недійсною угоду про поділ майна подружжя та встановлення порядку утримання неповнолітньої дитини і непрацюючої дружини від 16 березня 2006 року в частині залишення у власності ОСОБА_1 нежитлового приміщення в цокольному поверсі будинку АДРЕСА_3 ; визнати недійсною заяву колишньої дружини щодо придбання 1/2 частини будинку з надвірними спорудами за особисті кошти колишнього чоловіка та визнання цього об`єкту особистою власністю ОСОБА_1 від 02 грудня 2016 року; визнати недійсною заяву колишньої дружини щодо придбання вбудованого нежитлового приміщення в цокольному поверсі площею 52,7 кв.м. за особисті кошти колишнього чоловіка та визнання цього об`єкту особистою власністю ОСОБА_1 від 02 грудня 2016 року; визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_2 ; визнати за нею право власності на 1/2 частину земельної ділянки по АДРЕСА_2 ; визнати за нею право власності на 1/2 частину нежитлового приміщення загальною площею 54.4 кв.м. по АДРЕСА_3 ; визнати договір дарування частини житлового будинку по АДРЕСА_4 від 19 березня 2012 року договором купівлі-продажу; визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_4 з вбудованим стоматкабінетом загальною площею 126 кв.м.; визнати за нею право власності на 1/2 частину земельної ділянки в АДРЕСА_4 .

Ухвалою Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 26 січня 2024 року прийнято зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 та об`єднано в одне провадження вимоги за зустрічним позовом із позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання права власності на майно.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 12 грудня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 - задоволено частково.

У порядку поділу майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину рухомого майна, а саме автомобіля марки ВАЗ-21150, 2006 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 , причіпа легкового марки ПР модель ПВА-У5, 2008 року випуску, номерний знак НОМЕР_2 , та автомобіля марки «Fiat Qubo», 2013 року випуску, номерний знак НОМЕР_3 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави 1816 грн. 39 коп. судового збору.

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 - відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено частково.

У порядку поділу майна подружжя визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 та право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0996 га з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер :01:001:0100, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

В решті зустрічного позову - відмовлено.

Компенсовано ОСОБА_2 за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, судовий збір за подання до суду позовної заяви у розмірі 2028 грн. 50 коп.

Рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог ОСОБА_1 , мотивоване тим, що оскільки сторони визнали, що транспортні засоби були придбані у період їх спільного проживання однією сім`єю як чоловіка і дружини без реєстрації шлюбу та за спільні кошти, то позов ОСОБА_1 в частині визнання права власності на 1/2 частину кожного з транспортних засобів підлягає до задоволення.

Водночас, суд першої інстанції в задоволенні позовних вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання спільною сумісною власністю майна відмовив, у зв`язку з тим, що такі не є ефективним способом захисту порушеного права.

Що стосується вимог зустрічного позову в частині визнання недійсними угод, то місцевий суд вважав , що наданий ОСОБА_2 висновок психолога від 27.09.2023 не є достатнім та належним доказом вчинення нею правочину внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску. Щодо висновку спеціаліста в галузі-медичної експертизи №285 від 18 листопада 2024 року, то суд зазначив, що він складений майже через 9 років після підписання ОСОБА_2 угоди про поділ майна подружжя і стосується події, що могла мати місце 13 листопада 2015 року. Крім того, ОСОБА_2 не мотивовано яким чином вказаний висновок може підтверджувати її вимоги в частині визнання угоди про поділ майна подружжя від 16 березня 2006 року недійсною.

Враховуючи наведене, суд також вважав, що відсутні підстави для визнання заяв про відмову від нерухомого майна по АДРЕСА_4 , та нежитлового приміщення в цокольному поверсі по АДРЕСА_3 недійсними з підстав застосування до неї фізичного, економічного чи психічного тиску з боку ОСОБА_1 .

Відмовляючи в задоволенні вимоги про визнання договору дарування удаваним правочином суд зауважив, що пред`являючи таку позовну вимогу з тих підстав, що насправді було укладено договір купівлі-продажу, позивач за зустрічним позовом мала довести, що всі сторони договору мали на меті досягнення наслідків та встановлення між ними прав і обов`язків, характерних саме для договору купівлі-продажу, зокрема, факт отримання продавцем коштів за відчужуване майно. Оскільки матеріали справи не містять доказів отримання ОСОБА_4 коштів за вказаним договором, та останній не залучений до участі у справі, то в задоволенні таких вимог належить відмовити.

Земельна ділянка, що розташована по АДРЕСА_4 не підлягає поділу як спільне сумісне майно подружжя у зв`язку з тим, що вказана земельна ділянка була приватизована ОСОБА_1 27.10.2016 року тобто, після розірвання шлюбу сторін та після припинення їх спільного проживання як чоловіка і дружини однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Враховуючи визнання ОСОБА_1 позовних вимог ОСОБА_2 в частині визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/2 частину об`єкта нерухомості, розташованого по АДРЕСА_2 , суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що зустрічний позов ОСОБА_2 в цій частині підлягає до задоволення.

Щодо клопотання ОСОБА_1 про застосування строків позовної давності, то суд зазначив, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові та застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог. Якщо суд дійде висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими, то повинен відмовити в задоволенні такого позову саме з цієї підстави.

Оскільки суд вважав позовні вимоги ОСОБА_2 в частині їх відмови необґрунтованими, то відсутні підстави для застосування позовної давності.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі, поданій 22 січня 2025 року, представник ОСОБА_2 - адвокат Левченко М.Д. вважаючи оскаржуване рішення необгрунтованим, таким, що не відповідає нормам матеріального та процесуального права, фактичним обставинам справи, постановленим з неповним з`ясуванням обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, просила скасувати рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 12 грудня 2024 року в частині незадоволених вимог зустрічного позову та ухвалити нове рішення, яким вимоги зустрічного позову задовольнити повністю.

Апеляційна скарга, зокрема, мотивована тими ж доводами, що і зустрічна позовна заява.

Зокрема, скаржником зазначено, що суд першої інстанції не дав належної оцінки тому факту, що укладена угода про поділ майна подружжя ставить ОСОБА_2 у надзвичайно невигідне матеріальне становище та є такою що суперечить презумпції спільної сумісної власності подружжя. Також скаржниця стверджує, що умови вказаної угоди не виконувались ОСОБА_1 , аліменти, визначені даною угодою, ним не сплачувались.

Також посилається на те, що суд неправомірно відхилив усі покази свідків, які були допитані в судовому засіданні та які підтверджують обставину домашнього насилля з боку ОСОБА_1 .

Вважає що висновок спеціаліста психолога є належним та допустимим доказом, який містить інформацію про предмет доказування, оскільки психолог застосував до обстежуваної особи загальновідомі в науковій практиці психологічні методики, що пройшли державну атестацію.

Також скаржниця стверджує, що зміст спірних правочинів об`єктивно свідчить про дисбаланс прав та обов`язків сторін у справі. По суті, зміст правочинів зводиться до відмови однієї сторони від усього нерухомого майна на користь іншої.

Відзив на апеляційну скаргу

У відзиві на апеляційну скаргу, який надійшов на адресу Черкаського апеляційного суду

14 лютого 2025 року, ОСОБА_1 , вважаючи доводи апеляційної скарги безпідставними, просив відмовити у її задоволенні, а рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 12 грудня 2024 року залишити без змін.

Фактичні обставини справи

Як вбачається з наявних матеріалів справи, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 11 жовтня 2003 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 24 березня 2006 року по справі №2-544/06 цей шлюб було розірвано.

В ході розгляду справи сторони визнали, що після розірвання шлюбу і до 06 листопада 2014 року вони фактично проживали як чоловік і дружина без реєстрації шлюбу.

Згідно зі свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 , 17 квітня 2013 року за ОСОБА_2 було зареєстровано право власності на автомобіль марки «Fiat Qubo», 2013 року випуску, номерний знак НОМЕР_3 .

04 квітня 2008 року за ОСОБА_2 було зареєстровано право власності на причіп легковий марки ПР модель ПВА-У5, 2008 року випуску, номерний знак НОМЕР_2 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_5 .

16 вересня 2006 року за ОСОБА_2 було зареєстровано право власності на автомобіль ВАЗ-21150, 2006 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_6 .

06 грудня 2006 року між представництвом Фонду державного майна України в м. Сміла як продавцем та приватним підприємцем ОСОБА_1 як покупцем було укладено договір купівлі-продажу комунального майна. Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Смілянського міського нотаріального округу Таран Г.В. та зареєстровано в реєстрі за № 6347.

За умовами п.1.1 вказаного договору продавець зобов`язався передати у власність покупця вбудоване нежитлове приміщення цокольного поверху… загальною площею 37,3 кв.м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , а покупець зобов`язався прийняти приміщення і сплатити за нього ціну відповідно до умов, що визначені в цьому договорі, та пройти реєстрацію приміщення у бюро технічної інвентаризації і у відділі комунального майна та господарського аналізу Смілянської міськради.

Згідно з відомостями з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 22.09.2023 за ОСОБА_1 06.01.2006 зареєстровано право власності на це нерухоме майно за реєстраційним номером 12958538.

21 травня 2014 року між управлінням економічного розвитку виконавчого комітету Смілянської міської ради як продавцем та ОСОБА_1 як покупцем було укладено договір купівлі-продажу комунального майна. Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Смілянського районного нотаріального округу Новіковим І.М. та зареєстровано в реєстрі за № 2283.

За умовами п.1.1 вказаного договору продавець зобов`язався передати у власність вбудоване нежитлове приміщення в цокольному поверсі (вхід в цокольний поверх) загальною площею 15,4 кв.м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_5 , а покупець зобов`язався прийняти об`єкт приватизації, сплатити ціну відповідно до умов, що визначені в цьому договорі, та провести реєстрацію об`єкта приватизації, тобто, приміщення, що відчужується, в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Згідно з відомостями з Державного реєстру речових прав від 22.09.2023 за ОСОБА_1 21.05.2014 зареєстровано право власності на це нерухоме майно, номер відомостей про речове право: 5730325.

16 березня 2006 року приватним нотаріусом Смілянського районного нотаріального округу Новіковим І.М. було посвідчено угоду між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та встановлення порядку утримання неповнолітньої дитини та непрацюючої дружини, зареєстровано в реєстрі за №1768.

На підтвердження укладення угоди про поділ майна подружжя від 16 березня 2006 року під впливом фізичного та психологічного насильства ОСОБА_2 надала висновок практичного психолога, директору Центру розвитку сім`ї «I`M family» Гурського С.О. та висновок спеціаліста в галузі судово-медичної експертизи №385.

21 серпня 2008 року між ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 як продавцями та ОСОБА_1 як покупцем було укладено договір купівлі-продажу 1/2 частини будинку з надвірними спорудами. Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Смілянського районного нотаріального округу Новіковим І.М. та зареєстровано в реєстрі за № 7324.

За умовами п.1.1 вказаного договору продавці продали належну їм 1/2 частину житлового будинку, а покупець купив цю 1/2 частину жилого будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 .

19 березня 2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 було укладено договір дарування 1/4 частини житлового будинку з господарськими будівлями, за умовами якого ОСОБА_4 подарував, а ОСОБА_1 прийняв в дар на своє ім`я 1/4 частину житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та н/с, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 . Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Смілянського районного нотаріального округу Новіковим І.М. та зареєстровано в реєстрі за № 1153.

Заочним рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 02 листопада 2015 року по справі №703/4813/15-ц за ОСОБА_1 визнано право власності на 1/4 частину домоволодіння АДРЕСА_4 в порядку ст. 365 ЦК України.

Крім того, за відомостями з Державного реєстру речових прав від 22 вересня 2023 року за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,0498 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_4 , кадастровий номер :02:003:0597. Документом, поданим для державної реєстрації, зазначено рішення органу місцевого самоврядування серії та номер 26-64/VІІ, видане Смілянською міською радою 27 жовтня 2016 року.

4 червня 2007 року між ОСОБА_8 як продавцем та ОСОБА_1 як покупцем було укладено договір купівлі-продажу жилого будинку з надвірними спорудами. Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Смілянського міського нотаріального округу Таран Г.В. та зареєстровано в реєстрі за № 2629.

За умовами п.1.1 вказаного договору продавець продав, а покупець купив будинок з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

04 червня 2007 року між ОСОБА_8 як продавцем та ОСОБА_1 як покупцем було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, за умовами якого ОСОБА_8 продав, а ОСОБА_1 купив земельну ділянку загальною площею 0,0996 га, розміщену за адресою АДРЕСА_2 , що знаходиться у віданні Смілянської міської ради і передана для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Смілянського міського нотаріального округу Таран Г.В. та зареєстровано в реєстрі за № 2620.

За відомостями з Державного реєстру речових прав від 22 вересня 2023 року за ОСОБА_1 зареєстровано право власності житловий будинок та господарські споруди, що розташовані по АДРЕСА_2 , а також на земельну ділянку площею 0.0996 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер :01:001:0100.

Позиція Черкаського апеляційного суду

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог поданої апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до наступних висновків.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч.1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України).

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 ЦК України).

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 11 жовтня 2003 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 24 березня 2006 року по справі №2-544/06 цей шлюб було розірвано.

В ході розгляду справи сторони визнали, що після розірвання шлюбу і до 06 листопада 2014 року вони фактично проживали як чоловік і дружина без реєстрації шлюбу.

Рішення суду першої інстанції оскаржується в частині незадоволених вимог зустрічного позову ОСОБА_2 , а тому суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення саме в цій частині.

Вимоги зустрічного позову ОСОБА_2 стосуються, зокрема визнання недійсними угоди про поділ майна подружжя та встановлення порядку утримання неповнолітньої дитини і непрацюючої дружини від 16 березня 2006 року в частині залишення у власності ОСОБА_1 нежитлового приміщення в цокольному поверсі будинку АДРЕСА_3 ; визнання недійсною заяви колишньої дружини щодо придбання 1/2 частини будинку з надвірними спорудами за особисті кошти колишнього чоловіка та визнання цього об`єкту особистою власністю ОСОБА_1 від 02 грудня 2016 року; визнання недійсною заяви колишньої дружини щодо придбання вбудованого нежитлового приміщення в цокольному поверсі площею 52,7 кв.м. за особисті кошти колишнього чоловіка та визнання цього об`єкту особистою власністю ОСОБА_1 від 02 грудня 2016 року.

Відмовляючи в задоволенні вищевикладених вимог, суд першої інстанції зауважив, що позивачкою за зустрічним позовом не надано належних, достатніх та переконливих доказів того, що оспорювані правочини було вчинено нею внаслідок насильства.

Наданий до суду висновок психолога, директора Центру розвитку сім`ї «I`M family» Гурського С.О. від 27.09.2023 року суд не вважав достатнім та належним доказом вчинення нею правочину внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску, оскільки такий грунтується лише на поясненнях ОСОБА_2 , а також з урахуванням змодельованої нею ситуації тамістить загальні висновки про можливий вплив дій чоловіка ОСОБА_2 на її психологічний стан без урахування фактичних обставин цієї справи та без прив`язки до будь-яких дат чи подій.

Щодо висновку спеціаліста в галузі-медичної експертизи №285 від 18 листопада 2024 року, то суд зазначив, що він складений майже через 9 років після підписання ОСОБА_2 угоди про поділ майна подружжя і стосується події, що могла мати місце 13 листопада 2015 року. ОСОБА_2 не мотивовано, яким чином вказаний висновок може підтверджувати її вимоги в частині визнання угоди про поділ майна подружжя від 16 березня 2006 року та заяв недійсними.

Колегія суддів з такими висновками суду першої інстанції в повній мірі погоджується та вважає за необхідне зауважити, що наданий ОСОБА_2 висновок психолога, директора Центру розвитку сім`ї «I`M family» Гурського С.О. від 27.09.2023 року, у розумінні ст. 102 ЦПК України не є висновком експерта, а відтак не може братись судом до уваги як належний, допустимий доказ завдання ОСОБА_2 фізичного, емоційного, фінансового насильства, що призвело до неусвідомлення останньою розуміння правового характеру вчинюваних нею дій.

Також апеляційний суд акцентує увагу на тому, що матеріали справи не містять будь-яких клопотань про призначення експертизи, в тому числі, психологічної, тоді як вказаний висновок був виготовлений вже після звернення ОСОБА_1 із позовом про поділ майна подружжя.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, на підставі зібраних у справі доказів, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсними угоди та заяв недійсними, оскільки позивачкою за зустрічним позовом не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що оспорювані правочини укладені нею під впливом насильства та на невигідних для неї умовах.

Так, з оспорюваних заяв вбачається, що вони складені ОСОБА_2 , усвідомлюючи значення своїх дій та маючи можливість керувати ними, які мають для неї істотне значення, без застосування до неї фізичного чи психологічного тиску з боку інших осіб за її справжньою волею. Заявами підтверджено, що частина будинку з надвірними спорудами за АДРЕСА_4 та вбудоване нежитлове приміщення в цокольному поверсі площею 52,7 кв. м. за АДРЕСА_3 є особистою власністю її колишнього чоловіка ОСОБА_1 і використовується на його власний розсуд та не є спільною сумісною власністю подружжя. Ніяких фінансових та матеріальних претензій щодо частини будинку з надвірними спорудами та приміщення ОСОБА_2 до свого колишнього чоловіка ОСОБА_1 не має.

Тобто, вказані дії свідчать про те, що ОСОБА_2 при оформленні заяв погодилась, що джерелом набуття цього майна є особисті кошти відповідача за зустрічним позовом.

Крім того, в матеріалах справи відсутні відомості про те, що вказані заяви були відкликані.

Таким чином, сторонами підтверджено наявність іншої домовленості подружжя, ніж презумпція рівності часток подружжя щодо спірного майна.

Тобто, вказані дії свідчать про те, що ОСОБА_2 при оформленні заяви погодилась, що джерелом набуття цього майна є особисті кошти відповідача за зустрічним позовом.

Доводи скаржниці про те, що угода від 16 березня 2006 року не виконувалась ОСОБА_1 в частині сплати аліментів на утримання спільного сина сторін ОСОБА_3 , колегія суддів відхиляє, оскільки дана частина угоди не є предметом розгляду даної справи.

Враховуючи викладене, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог в частині визнання правочинів недійсними у зв`язку з їх безпідставністю, необґрунтованістю та недоведеністю.

Отже, судом правильно застосовано презумпцію правомірності правочину, яка не спростована ОСОБА_2 , принцип свободи договору як загальну засаду цивільного законодавства, суд ухвалив з додержанням норм матеріального і процесуального права законне й обґрунтоване судове рішення.

З вищевикладених підстав, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що звернення ОСОБА_2 до суду з позовом про визнання за нею права власності на 1/2 частину вбудованого нежитлового приміщення цокольного поверху, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , через дев`ять років після подання нею нотаріально посвідченої заяви про відсутність претензій на це майно як на спільну сумісну власність, не узгоджується із засадами розумності, добросовісності та справедливості, визначеними статтею 3 ЦК України.

Крім того, судом вірно зазначено необгрунтованість вимоги ОСОБА_2 про визнання за нею права власності на частину житлового будинку з надвірними спорудами за АДРЕСА_4 , оскільки у заяві колишньої дружини щодо придбання 1/2 частини будинку з надвірними спорудами за особисті кошти колишнього чоловіка та визнання цього об`єкту особистою власністю гр. ОСОБА_1 , ОСОБА_2 зазначила, що ОСОБА_1 купив 1/2 частину будинку АДРЕСА_4 за особисті кошти, вона є його особистою власністю і використовується на його особистий розсуд, та ніколи не була спільною сумісною власністю подружжя.

Також апеляційний суд не вбачає підстав для спростування висновків суду першої інстанції в частині відмови у визнанні договору дарування від 19 березня 2012 року удаваним правочином, оскільки позивачкою за зустрічним позовом не доведено, що всі сторони договору мали на меті досягнення наслідків та встановлення між ними прав і обов`язків, характерних саме для договору купівлі-продажу, зокрема, факт отримання продавцем коштів за відчужуване майно. Крім того, як слушно зауважив місцевий суд, позивачка, оспорюючи спірний договір, не залучила співвідповідачем дарувальника - ОСОБА_4 , що є самостійною підставою для відмови в позові.

Скаржницею також не спростовано правильних висновків суду першої інстанції в частині вирішення вимог щодо земельної ділянки, що розташована по АДРЕСА_4 , відносно якої суд вказав, що оскільки вказана земельна ділянка була приватизована ОСОБА_1 27.10.2016 року тобто, після розірвання шлюбу сторін та після припинення їх спільного проживання як чоловіка і дружини однією сім`єю без реєстрації шлюбу, то вона не підлягає поділу як спільне сумісне майно подружжя.

За встановлених обставин, суд доходить висновку про спростування ОСОБА_1 презумпції спільної сумісної власності на вказане нерухоме майно.

Іншим доводам апеляційної скарги судом першої інстанції була надана належна оцінка, з якою в повній мірі погоджується апеляційний суд.

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення - залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 258, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Левченко Марини Дмитрівни залишити без задоволення.

Рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 12 грудня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання права власності на майно та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання угод недійсними та визнання права власності на майно залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов, визначених ЦПК України.

Головуюча О.В. Карпенко

Судді О.М Новіков

Ю.В. Сіренко

/ повний текст постанови суду виготовлений 21 березня 2025 року/