ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1408/25 Справа № 199/8267/16-ц Головуючий у першій інстанції: Руденко В. В. Суддя-доповідач: Красвітна Т. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2025 року Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого Красвітної Т.П.,

суддів: Городничої В.С., Петешенкової М.Ю.,

за участю секретаря Сахарова Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , який є правонаступником ОСОБА_2 , на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська у складі судді Руденко В.В. від 01 жовтня 2024 року по справі за позовом ОСОБА_2 , правонаступником якої є ОСОБА_1 , до ОСОБА_3 , правонаступником якого є ОСОБА_4 , треті особи ОСОБА_5 , Регіональний сервісний центр ГСЦ МВС в Дніпропетровській та Запорізькій областях, Товариство з обмеженою відповідальністю «Укрспецстандарт», про визнання правочину недійсним,

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2016 року ОСОБА_2 , правонаступником якої є ОСОБА_1 , звернулась до суду з даним позовом, посилаючись на те, що 30 червня 1966 року між нею та ОСОБА_6 було укладено шлюб. Під час перебування у шлюбі, 26.12.2007 року вони з чоловіком за спільні кошти придбали автомобіль Hyunday Veracruz, 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , кузов № НОМЕР_2 , який був зареєстрований за чоловіком. У 2012 році її чоловік захворів та ІНФОРМАЦІЯ_1 , після довготривалого лікування, ОСОБА_6 помер. У вересні 2016 року від свого сина, ОСОБА_3 , їй стало відомо, що 17.06.2015 року її чоловік продав автомобіль Hyunday Veracruz, 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , який належав їм з чоловіком на праві спільної сумісної власності, їх сину, ОСОБА_3 , на підставі довідки-рахунку ААЕ №105863 від 17.06.2015 року, виданої ТОВ «Укрспецстандарт», з видачею номерних знаків НОМЕР_1 та свідоцтва про реєстрацію НОМЕР_3 . ОСОБА_2 зазначала, що даний договір купівлі-продажу автомобіля, укладений між її чоловіком та сином, є недійсним, оскільки автомобіль було відчужено її покійним чоловіком одноособово, без її письмової згоди та в той час, коли він знаходився у тяжкому стані та не міг розуміти своїх дій та керувати ним. Позивач посилалась на те, що її чоловік на протязі трьох років тяжко хворів та в останній рік пройшов три курси хіміотерапії, а в останні місяці його життя приймав сильні знеболювальні ліки - наркотичні засоби, що істотно впливало на його поведінку, здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, на час укладання правочину знаходився у безпорадному стані через постійне прогресування захворювання. Тобто, при укладенні договору купівлі-продажу автомобіля її чоловік не усвідомлював свої дії та не міг керувати ними через тяжку стадію захворювання. Таким чином, автомобіль, що був спільною власністю подружжя, був відчужений її чоловіком не в інтересах їх сім`ї, оскільки будь-які кошти при переоформленні автомобіля покупцем - ОСОБА_3 не передавалися, чим було грубо порушено її права, як співвласника автомобіля. Тому, уточнивши позовні вимоги, позивач просила визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля Hyunday Veracruz, 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , кузов № НОМЕР_2 , укладений між продавцем ОСОБА_6 та покупцем ОСОБА_3 ; скасувати державну реєстрацію автомобіля Hyunday Veracruz, 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , за ОСОБА_3 ; визнати право власності за ОСОБА_2 на 1/2 частину спірного автомобіля (а.с. 59-62 т.1).

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 12 вересня 2024 року позов ОСОБА_1 , який є правонаступником ОСОБА_2 , до ОСОБА_4 , яка є правонаступником ОСОБА_3 , - залишено без розгляду в частині позовних вимог про визнання право власності (а.с. 43 т.2).

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 01 жовтня 2024 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 , який є правонаступником ОСОБА_2 , до ОСОБА_4 , яка є правонаступником ОСОБА_3 , про визнання правочину недійсним.

Додатковим рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровськ від 28 листопада 2024 року відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , який є правонаступником ОСОБА_2 , до ОСОБА_4 , яка є правонаступником ОСОБА_3 , про скасування державної реєстрації автомобіля (а.с. 99 т.2).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ,, який є правонаступником ОСОБА_2 , посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового про задоволення позову (а.с. 83-90 т.2).

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги та зміни оскаржуваного рішення в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позову, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що ОСОБА_2 та ОСОБА_6 перебували у шлюбі з 30 червня 1966 року, що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії НОМЕР_4 від 30.06.1966 (а.с. 13 т.1).

У грудні 2007 року подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_6 придбали автомобіль Hyunday Veracruz, 2007 року випуску, кузов № НОМЕР_2 , який був оформлений на ОСОБА_6 , що підтверджується копією квитанції до прибуткового касового ордера №26/12 від 26.12.2007 (а.с. 20 т.1) та не спростовано відповідачем.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер, відповідно до копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_5 , виданого 20.07.2015 Амур-Нижньодніпровським відділом ДРАЦС Дніпропетровського МУЮ (а.с. 14 т.1).

Згідно до листа ТСЦ №1241 РСЦ в Дніпропетровській області від 27.10.2016 №31/4-1241-42аз, що станом на 27.10.2016 року автомобіль Hyunday Veracruz, 2007 року випуску, кузов № НОМЕР_2 , власник ОСОБА_6 перереєстровано 17.06.2015 року на підставі довідки-рахунку ААЕ №105863 від 17.06.2015 року, виданої ТОВ «Укрспецстандарт», з видачею номерних знаків НОМЕР_1 та свідоцтва про реєстрацію НОМЕР_3 за гр. ОСОБА_3 (а.с. 19 т.1).

ІНФОРМАЦІЯ_2 відповідач у справі - ОСОБА_3 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_6 , виданого 07.06.2017 Амур-Нижньодніпровським районним у місті Дніпрі відділом ДРАЦС ГТУЮ у Дніпропетровській області, актовий запис №1077 (а.с. 183 т.1).

Відповідно до повної копії спадкової справи №9/2017, заведеної приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Вакуленко С.О. після ОСОБА_3 , що помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , із заявою про прийняття спадщини звернулась 07.06.2017 ОСОБА_4 та 15.06.2017 року ОСОБА_5 і ОСОБА_7 (а.с. 180, 191, 195 т.1).

За життя ОСОБА_3 склав заповіт, що посвідчений 10 квітня 2017 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Грищенко В.І., який зареєстрований в реєстрі за №298, відповідно до якого на випадок своєї смерті зробив таке розпорядження: усе належне йому майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось, усі майнові права та обов`язки, які належать йому на час посвідчення заповіту, а також ті майнові права та обов`язки, які належатимуть йому на день смерті, заповідає ОСОБА_4 (а.с. 185 т.1).

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 04 березня 2024 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 17 липня 2024 року, в цивільній справі №199/9721/19, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_7 , ОСОБА_5 до ОСОБА_4 , третя особа - ОСОБА_1 , про визнання нікчемності заповіту від 10 квітня 2017 №298.

Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч.ч. 3, 5 ст. 1268 ЦК України).

Частиною 1 статті 1270 ЦК України встановлено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

У зв`язку з прийняттям ОСОБА_4 спадщини за заповітом після ОСОБА_3 , що помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , її залучено до участі у справі в якості правонаступника відповідача ухвалою суду від 19.07.2024 (а.с. 239 т.1).

Також установлено, що позивачка у справі - ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_7 від 26.04.2021 (а.с. 235 т.2).

Згідно повної копії спадкової справи №14/2021, заведеної приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Вакуленко С.О. після ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , із заявою про прийняття спадщини звернулись 12.05.2021 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_8 (а.с. 236, 241 зворот т.2).

За життя ОСОБА_2 склала заповіт, що посвідчений 05 жовтня 2018 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Вакуленко С.О., який зареєстрований в реєстрі за №1131, відповідно до якого на випадок своєї смерті зробила таке розпорядження: усі її права та обов`язки, які належать їй на момент складання цього заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть належати їй у майбутньому, та усе її майно, що буде належати їй на день її смерті, де б воно не знаходилось і з чого б не складалось, а також все те, на що вона за законом буде мати право, заповідає ОСОБА_1 (а.с. 138 зворот - 139 т.2 т.1).

24 лютого 2021 року ОСОБА_2 склала заповіт, що посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Вакуленко С.О., який зареєстрований в реєстрі за №134, відповідно до якого на випадок своєї смерті зробила таке розпорядження: земельну ділянку площею 4,6642 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер :02:048:0004, заповідає ОСОБА_8 (а.с. 144 т.2).

Приймаючи до уваги подання ОСОБА_1 у встановлений шестимісячний строк заяви про прийняття спадщини 12.05.2021 після ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 ; враховуючи наявність складеного позивачкою за життя заповіту на все майно на користь ОСОБА_1 (окрім земельної ділянки кадастровий номер :02:048:0004); оскільки правовідносини у справі допускають правонаступництво, останнього залучено до участі у справі в якості правонаступника позивачки.

Листом РСЦ ГСЦ МВС у Дніпропетровській області від 13.02.2025 повідомлено, що згідно з Єдиним державним реєстром транспортних засобів станом на 12.02.2025 транспортний засіб марки «Hyundai Veracruz», номерний знак НОМЕР_1 , 2007 року випуску, об`єм двигуна - 3778 см. куб, VIN-код НОМЕР_2 , свідоцтво про реєстрацію серії НОМЕР_3 , дійсно 17.06.2015 у Дніпровському ВРЕР-2 (1202) на підставі довідки-рахунку серії ААЕ №105863 від 17 червня 2015 року (ТОВ «Укрспецстандарт»), перереєстровано з ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , на ОСОБА_3 . Щодо надання копій документів, які стали підставою для перереєстрації вищезазначеного транспортного засобу повідомлено, що термін зберігання (З роки) запитуваних документів закінчився (а.с. 219 т.2).

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої - п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно у власність другій стороні (покупцеві), покупець приймає або зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

Відповідно до ч.1 ст.225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Однією з підстав оспорювання правочину щодо відчуження автомобіля «Hyundai Veracruz», номерний знак НОМЕР_1 , 2007 року випуску, позивач зазначає перебування ОСОБА_6 у тяжкому стані та неможливість ним розуміти значення своїх дій та керуватися ними.

Дослідивши копію лікарського свідоцтва про смерть №549 від 05 липня 2015 року, яка долучена разом з позовною заявою, судом встановлено, що ОСОБА_6 дійсно мав проблеми зі здоров`ям, а саме хворів на онкологічне захворювання. Однак, сам по собі факт наявності у ОСОБА_6 тяжкої хвороби не є достатнім доказом його фізичної неспроможності в межах, необхідних для вільного волевиявлення, та не спростовує презумпцію його психічного здоров`я.

Клопотання про призначення відповідної посмертної судової психіатричної експертизи позивачем не заявлено, що підтверджується матеріалами справи.

Щодо доводів позовної заяви про відчуження автомобіля ОСОБА_6 без згоди іншого з подружжя - ОСОБА_2 , колегія зазначає наступне.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі №643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19) зазначено, що: «стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню».

За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі №916/2813/18 (провадження №12-71гс20) вказано, що:

«пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

При цьому наявність згоди одного з подружжя на укладення другим з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном наділяє його необхідним обсягом повноважень на вчинення такого правочину.

З аналізу зазначених норм закону в їх взаємозв`язку можна зробити висновок, що презумпція розпорядження спільним майном одним з подружжя за згодою другого з подружжя встановлена саме на користь добросовісного набувача прав на таке майно.

Тому укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Подібні правові висновки викладені в постанові Верховного Суду України від 22 червня 2017 року у справі №6-3058цс16. Водночас із зазначеної постанови випливає, що для визнання договору недійсним суду слід також встановити недобросовісність того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна. Велика Палата Верховного Суду вважає, що положення частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України з урахуванням пункту 6 статті 3 ЦК України спрямовані на захист прав саме добросовісного набувача, а тому саме в разі його недобросовісності договір може бути визнаний недійсним. Тому Велика Палата Верховного Суду відступає від зазначеного висновку, викладеного в постанові Верховного Суду України від 22 червня 2017 року у справі №6-3058цс16.

Сформульовані вище висновки частково не узгоджуються з висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження №14-325цс18), що закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди всіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи/контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору. Тому Велика Палата Верховного Суду відступає від висновку, наведеного в зазначеній постанові, шляхом уточнення, що можливість визнання недійсним договору щодо розпорядження майном, яке перебуває в спільній власності, залежить від встановлення недобросовісності третьої особи/контрагента за таким договором».

Аналіз наведених положень закону, які визначають порядок розпорядження майном, що знаходиться у спільній сумісній власності подружжя, зокрема, автомобілем, дозволяє дійти висновку, що чоловік та дружина розпоряджаються цим майном за взаємною згодою, наявність якої презюмується при укладенні договорів одним з подружжя.

Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Автомобіль «Hyundai Veracruz», номерний знак НОМЕР_1 , 2007 року випуску, був проданий ОСОБА_6 у період шлюбу з ОСОБА_2 , в якому вони перебували до часу смерті ОСОБА_6 .

Отже, вказаний вище автомобіль був проданий ОСОБА_6 у період шлюбу, а тому вчинення угоди в інтересах сім`ї, використання коштів, отриманих від продажу вказаного автомобіля, в інтересах сім`ї - презюмуються.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів, що син ОСОБА_3 діяв недобросовісно при укладенні договору щодо відчуження батьком ОСОБА_6 автомобіля Hyunday Veracruz, 2007 року випуску, кузов № НОМЕР_2 , а також доказів того, що спірний правочин було укладено не в інтересах сім`ї ОСОБА_2 та ОСОБА_6 .

Крім того, суду не надані документи, на підставі яких відбувся перехід права власності на спірний автомобіль від ОСОБА_6 до ОСОБА_3 у 2015 році, що підтверджується матеріалами справи.

Листом РСЦ ГСЦ МВС у Дніпропетровській області від 13.02.2025, зокрема, щодо надання копій документів, які стали підставою для перереєстрації транспортного засобу Hyunday Veracruz, 2007 року випуску, кузов № НОМЕР_2 , повідомлено, що термін зберігання (3 роки) запитуваних документів закінчився, у вони не можуть бути надані суду (а.с. 219 т.2).

Докази того, що ОСОБА_2 за життя не надавала згоди на продаж чоловіком спірного автомобіля в матеріалах справи також відсутні.

Саме лише посилання на те, що ОСОБА_2 не давала згоди на продаж спірного автомобіля, не спростовує викладених вище висновків; презумпція згоди одного із подружжя на укладення угоди другим із подружжя не спростована, відповідні докази позивачем не надані, клопотання про їх витребування судом - не заявлено.

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності, колегія дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення позову, у зв`язку з недоведеністю позовних вимог.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2022 року у справі №125/2157/19 (провадження №14-40цс21) зроблено висновок, що у разі, якщо сторона договору або інша особа (зацікавлена особа) хоче отримати еквівалент вартості майна, яке було відчужено без її згоди, вона має право подати позов про стягнення компенсації в розмірі частки відчуженого спільного майна, що є ефективним способом захисту без визнання правочину недійсним та застосування реституції.

У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Колегія також звертає увагу, що ефективним способом захисту є вимога про стягнення компенсації в розмірі частки відчуженого спільного майна, без визнання правочину недійсним та застосування реституції.

Місцевий суд у повному обсязі фактичні обставини справи не встановив, не навів належного обґрунтування залучення до участі у справі правонаступника позивачки ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , - ОСОБА_1 . Тому оскаржуване рішення підлягає зміні в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позову.

Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на вищевикладене, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позову. В іншій частині рішення підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , який є правонаступником ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 01 жовтня 2024 року змінити в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позову.

В іншій частині рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 01 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошена 12 березня 2025 року.

Повний текст постанови складено 24 березня 2025 року.

Головуючий Т.П. Красвітна

Судді В.С. Городнича

М.Ю. Петешенкова