ПЕТРИКІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 187/2000/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" березня 2025 р.

Петриківський районний суд Дніпропетровської області у складі головуючого судді Іщенко І.М., за участю секретаря судового засідання Денисенко Н.В., за участі представника позивача адвоката Осипенко А.В., відповідача ОСОБА_1 , представника відповідача адвоката Щербини М.В.

розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей Петриківської селищної ради про позбавлення батьківських прав,

В С Т А Н О В И В

29.10.2024 року до суду звернулась позивачка ОСОБА_2 із зазначеним з позовом до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей Петриківської селищної ради, про позбавлення батьківських прав посилаючись на те, що ОСОБА_3 перебували у шлюбі із ОСОБА_1 із ІНФОРМАЦІЯ_1 , в них народився син ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 . Шлюб між сторонами розірвано рішенням Петриківського райсуду від 26.06.2018 року.

Після розірвання шлюбу до теперішнього часу син проживає з позивачкою. Із дитиною батько не бачився 7 років 10 місяців і не виявляв бажання та наміру спілкуватись, не виявляє інтересу до сину, не сплачує аліментів на утримання сина. Відповідач не цікавиться життям та інтересами сина, навчанням та станом його здоров`я, не піклується про фізичний та духовний розвиток дитини, не спілкується з ним та не приймає участь у його вихованні. За судовим наказом з відповідача стягуються аліменти на утримання дитини. Батько дитини аліменти сплачує не регулярно та не в повному обсязі, маючи заборгованість в розмірі 36604,03 грн, про сина не піклується, не займається його вихованням, лікуванням, освітою, влаштовує сварки, в результаті чого ОСОБА_5 має проблеми зі здоров`ям, тому позивачка змушена звернутись до суду з вказаним позовом та просить позбавити батьківських прав ОСОБА_1 відносно його сина ОСОБА_4 , та стягнути з відповідача на свою користь судовий збір в розмірі 1211,20 грн.

Батько не приходить до дитячого садка і школи , де навчається син, не піклується про його навчання, а тому син має хвороби і свідомо ухиляється від виконання батьківських прав, а тому це є підставою для позбавлення його батьківських прав. Просить позбавити ОСОБА_1 батьківських прав щодо дитини ОСОБА_4 і покласти на нього судові витрати.

Ухвалою судді Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 12.11.2024 року відкрито провадження у справі та призначено до підготовчого судового розгляду за правилами загального позовного провадження (а.с. 34).

03.12.2024 року до суду надійшов відзив від представника відповідача адвоката Щербини М.В., в якому проти позовних вимог заперечували, пославшись на то, що батько ОСОБА_1 має бажання приймати участь у вихованні сина, але позивачка не надає дозволу на побачення із сином і не відповідає на дзвінки, не відчиняє двері де проживає його син. Звертався в суд про усунення перешкод у спілкування із сином, до органу опіки та піклування Петриківської рай адміністрації щодо встановлення графіку побачень із сином, але відповідачка не дає змогу реалізувати його право на виховання сина. Звертався до поліції, заборгованість по аліментам сплачена в повному обсязі, просить відмовити в задоволенні позовних вимог.

Ухвалою Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 26.12.2024 року справу призначено до судового розгляду по суті (а.с. 133).

Позивачка ОСОБА_2 до суду не явилась, надала заяву про слухання справи у її відсутність, просила позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_1 заперечував проти позову, бажає спілкуватись із сином та займатись його вихованням, заборгованості по аліментам немає,

У судовому засіданні представники сторін підтримали свої позиції з підстав, зазначених у позовній заяві та відзиві на неї.

Представник третьої особи - Служба у справах дітей Петриківської селищної ради Бортенко О.А. у судове засідання надала заяву про розгляд справи у її відсутності та ухвалити рішення, враховуючи висновок органу опіки та піклування про недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 відносно його малолітнього сина ОСОБА_4 , виходячи з найкращих інтересів дитини (а.с. 96-99).

Суд, розглянувши вислухавши сторони та дослідивши надані докази з увагою на їх належність, допустимість та достатність, встановив наступне.

20 жовтня 2016 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції між сторонами був зареєстрований шлюб, про що в книзі реєстрації шлюбів було зроблено відповідний актовий запис №97.

Від цього шлюбу у сторін ІНФОРМАЦІЯ_3 народилася син ОСОБА_4

Рішенням Петриківського районного суду від 26.06.2018 року шлюб між сторонами розірвано (а.с.17).

На підставі судового наказу № 2-н/0187/19/17 від 02.08.2017 року, виданого Петриківським районним судом Дніпропетровської області, відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1 від 01.12.2017 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_6 аліментів на утримання сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , до досягнення дитиною повноліття, у розмірі частини з усіх видів його доходу, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 20.07.2017 рок (а.с. 19-20).

Як вбачається з розрахунку заборгованості зі сплати аліментів за ОСОБА_1 був борг, який станом на 01.07.2024 року становив 32604,03 грн (а.с. 21-22).

Однак, заборгованість по аліментамм у відповідача на час розгляду цивільної справи у відповідача відсутній, що підтверджується довідкою

Державного виконавця (а.с. 68-69).

Позивачкою надано до суду копії висновку органу поліції від 01.09.2022 року за розглядом її скарга на дії відповідача.

Так, 16.07.2019 року позивачка зверталась до поліції про конфлікт із колишнім чоловіком ОСОБА_1 , провадження по заяви закрито у зв`язку із його відсутністю за місцем перебування.

3.08.2022 року вона звернулась до поліції із скаргами на дії ОСОБА_1 який вимагає по телефону, щоб вона дала можливість бачитись із дитиною.

Як вбачається із довідки органу поліції від 11.09.2024 року ОСОБА_1 прибув до будинку позивачки в АДРЕСА_1 щоб побачити свого сина ОСОБА_4 , домашнього насильства не вчиняв, однак колишня дружина двері не відчинила і звернулась в поліції на дії чоловіка

( а.с.25-33 ).

Позивач в суді ОСОБА_1 пояснював в суді що із позивачкою в нього не склались сімейні стосунки, сварки були із лютого 2017 року і коли він пішов із сім`ї через скандали, то дружина яка проживала залишилась проживати із сином ОСОБА_5 у батьків не давала йому побачитись із сином, а коли він приходив до сина, то вона, та її батьки викликали поліції і тому він перестав приходити , так як самостійно йому на виховання сина не дають родина позивачки.

Свідок ОСОБА_7 який є батьком позивачки пояснював в суді, що між його донькою та колишнім зятем який зловживав алкогольними напоями були постійні конфлікти та сварки за час сімейного життя , коли вони проживали разом у них вдома по АДРЕСА_2 і підтвердив, що відповідач не займався вихованням сина із 2018 року по цей час.

Свідок ОСОБА_8 пояснила, що вона є тіткою позивачки та із слів її сестри ОСОБА_9 , яка є матір`ю позивачки, відповідач не спілкується із своїм сином тривалий час і не займається його вихованням.

Свідок ОСОБА_10 в суді пояснила, що вона є матір`ю позивачки і відповідач її колишній зять, за час сімейного життя він дебоширів і не платив аліменти на утримання сина, приїзжав до них близько шести разів, але його в будинок не пускали бо він був агресивним.

Таким чином, в суді установлено, що із 2018 року по цей час між сторонами встановились тривалі неприязні стосунки, що впливало на відносини між колишнім подружжям, приводило до регулярних відмов позивачки надавати згоду на спілкування відповідача із сином та приводило до психологічних проблем у стосунках між ними.

Відповідач ОСОБА_1 звертався із психологічною допомогою до психолога соціальних служби в Петриківській громаді, однак намагання відповідача налагодити контакт із колишньою дружиною позитивного результату не дало.

Так, за інформацією ВП № 10 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області повідомлено, що в період з 2017 року по 11.09.2024 року надходили дві заяви від ОСОБА_1 з приводу заборони колишньої дружини бачитися з дитиною (а.с. 71).

Як вбачається з рекомендаційного листа щодо побачень з дитиною ОСОБА_1 звертався за психологічною допомогою та з проханням психологічного супроводу в рамках судового провадження щодо побачень з неповнолітнім сином ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , де йому рекомендовано адаптаційний період в зустрічах з супроводом психолога на базі КНП «Центр соціальних служб» Петриківської селищної ради (а.с. 71).

За місцем проживання ОСОБА_1 характеризується задовільно, скарг до Петриківської селищної ради не надходило, до адміністративної відповідальності за порушення громадського порядку не притягувався (а.с. 72).

За місцем роботи у філії «МХП Логістика» ОСОБА_1 характеризується позитивно, як відповідальний співробітник, доган чи стягнень не має, працює водієм та має щомісячний дохід (а.с. 72, 106).

Згідно з довідкою, виданою Слобожанським ВДВС у Дніпровському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 19.11.2024 року у ОСОБА_1 , станом на 19.11.2024 року заборгованість зі сплати аліментів відсутня (а.с. 113-115).

Рішенням Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 08.11.2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів на утримання дитини було відмовлено (а.с. 137-139), на яке позивачкою подана апеляційна скарг

(а.с. 122-127).

ОСОБА_1 є військовозобов`язаним з відстрочкою від призову на військову службу під час мобілізації строком до 14.03.2025 року, що підтверджується Витягом з наказу Мінекономіки про бронювання військовозобов`язаного , в реєстрі у лікаря нарколога та лікаря психіатра за місцем мешкання не перебуває, що підтверджується довідками КНП «Петриківська центральна лікарня» Петриківської селищної ради

(а.с. 73, 102-103).

Відповідно до витягу з протоколу засідання комісії з питань захисту прав дитини Петриківської райдержадміністрації № 09 від 20.09.2018 року, враховуючи вік малолітньої дитини - ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , комісія вирішила встановити батькові - ОСОБА_1 дні та часи побачень з дитиною, а саме: два рази на місяць, першої та третьої суботи місяця з 09-00 год. по 17-00 год. (а.с 74).

З висновку органу опіки та піклування Петриківської селищної ради від 10.12.2024 року вбачається, що рішенням Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 25.08.2018 року по справі № 187/567/18 (провадження № 2/0187/250/18) між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було розірвано шлюб, від якого сторони мають сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Згідно з довідкою, виданою Слобожанським ВДВС у Дніпровському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 19.11.2024 року у ОСОБА_1 , станом на 19.11.2024 року заборгованість зі сплати аліментів відсутня.

ОСОБА_4 навчається в 1-А класі КЗ «Ліцей № 30» Кам`янської міської ради, фізично та розумово розвинений, врівноважений, вихований, мати виховує дитину сама, цікавиться життям сина у колективі, забезпечує належний рівень навчання. Батько, ОСОБА_1 , з класним керівником на зв`язок не виходив, на батьківських зборах не з`являвся. Зі слів дитини його емоційний стан у стосунках з батьком є негативний.

ОСОБА_1 працює водієм автотранспортних засобів колони готової продукції філії «МХП Логістика» ПрАТ «МХП», з 24.04.2024 року. За цей час показав себе відповідальним, урівноваженим, тактовим, ввічливим, доброзичливим, не конфліктним, заробітна плата з квітня по жовтень 2024 року становить 161797,19 грн.

В ході обстеження умов проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_3 виявлено, що для дитини виділена окрема кімната для ігор та відпочинку, в якій є: диван, шафа, стіл для навчання.

Рішенням Петриківського районного суду Дніпропетровської області (справа № 187/1400/24, провадження № 2/0187/400/24) за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів на утримання дитини було відмовлено.

Відповідно до рекомендаційного листа щодо побачень з дитиною, виданого КНП «Центр соціальних служб» Петриківської селищної ради від 26.11.2024 року № 88/1, ОСОБА_1 звернувся за психологічною допомогою та проханням психологічного супроводу щодо побачень з малолітнім сином ОСОБА_4 . Перша зустріч батька з дитиною у присутності психолога та представника служби у справах дітей Петриківської селищної ради відбулася 06.12.2024 року. ОСОБА_1 раніше звертався до Петриківської районної адміністрації для отримання рішення гро встановлення часу для побачення з сином, про що свідчить витяг з протоколу № 09 від 20 вересня 2018 року, де його заяву

було задоволено та визначено дні побачення з його сином ОСОБА_5 .

Враховуючи вищевикладене орган опіки та піклування Петриківської селищної ради вважає за недоцільне позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 відносно малолітнього ОСОБА_4 (а.с. 97-99).

Згідно зі ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Пунктом 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах справедливості, добросовісності та розумності.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Вимогами ст. 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною першою статті 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Відповідно до пункту 1 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року (далі - Конвенція про права дитини), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до пункту 1 статті 18 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до ст. 51 Конституції України визначено, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (стаття 142 СК України), в тому числі, й на рівне виховання батьками.

Законодавцем передбачено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї (ст. 150 Сімейного кодексу України).

Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України).

Статтею 155 Сімейного кодексу України визначено, що здійснення батьками своїх прав та обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини.

Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі «Johansen v. Norway» від 07 серпня 1996 року, § 78).

Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції.

Положеннями ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки, або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до частини першої статті 164 СК України мати, батьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

У постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20) зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори як кожен окремо, так і в сукупності можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав і інтересів дитини, направлений на позитивний результат у долі неповнолітньої дитини.

Відповідно до роз`яснень викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30.03.2007 за №3, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

У п. п. 16, 18 вищезазначеної Постанови роз`яснено, що зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Вказаний правовий висновок викладений Верховним Судом в постановах від 11 серпня 2021 року у справі № 621/492/20 та від 12 травня 2021 року у справі № 689/551/20-ц.

Пунктами 1, 3 статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Відповідно до 6 принципу Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитина для повного та гармонійного розвитку особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна, у випадку такої можливості, рости під опікою та відповідальністю своїх батьків і, в будь-якому випадку, в атмосфері любові та духовного і матеріального забезпечення.

У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. При цьому основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (параграф 100).

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин.

Подібні правові висновки викладені у низці постанов Верховного Суду, зокрема, від 08 квітня 2020 року у справі № 645/731/18, від 29 січня 2020 року у справі № 127/31288/18, від 29 січня 2020 року у справі № 643/5393/17, від 17 січня 2020 року у справі № 712/14772/17, від 25 листопада 2019 року у справі № 640/15049/17, від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі № 331/5427/17.

Право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) (пункт 47 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Савіни проти України», пункт 49 рішення у справі «Хант проти України»).

Тобто, в даному випадку вирішення питання про позбавлення відповідача батьківських прав охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у його право на повагу до свого сімейного життя, яке в свою чергу не є абсолютним.

Згідно з частинами четвертою, п`ятою статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

З висновку органу опіки та піклування Петриківської селищної ради вбачається, що недоцільно позбавляти батьківських прав ОСОБА_1 відносно малолітнього ОСОБА_4 .

Зазначений висновок органу опіки та піклування, його зміст про недоцільність позбавлення батьківських прав відповідача, є достатньо обґрунтованим, у ньому не наведено підстав та аргументів, які б вказували на доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, не вказано про встановлені фактичні обставини ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Тобто, такий висновок не містить обставин, які б вказували на наявність підстав, передбачених ч. 1 ст. 164 СК України, для застосування відносно відповідача такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав.

Не активність або певна бездіяльність ОСОБА_1 , як батька, а саме втрата контакту з дитиною 6 років тому (а.с. 108), з урахуванням наведеного вище є недостатньою підставою для того, щоб дійти висновку про наявність виняткових обставин, за яких можливо позбавити його батьківських прав.

Особисті конфліктні відносини між батьками чи наявність у житті матері особи, яку вона вважає «кращим батьком» для дитини не може суперечити правам дитини на гармонійний розвиток та належне виховання і забезпечення її найкращих інтересів з боку батька. Відсутність емоційного зв`язку між членами родини, що може бути результатом відсутності сталого спілкування чи різних світоглядів, не може бути підставою для позбавлення батьківських прав.

Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 09 листопада 2020 року в справі № 753/9433/17, провадження № 61-3462св20.

Позивачка не обґрунтувала в чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення ОСОБА_1 відносно малолітнього ОСОБА_12 , батьківських прав та не надала беззаперечних та достатніх доказів, які б підтверджували винну та свідому поведінку ОСОБА_1 щодо ухилення від участі у вихованні сина, умисне і свідоме нехтування обов`язками батька.

Необґрунтоване та передчасне (за відсутності застосування гнучких заходів впливу для спонукання батька до належного виконання своїх батьківських обов`язків) позбавлення батьківських прав (прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею, не може вважатися таким, що відповідає інтересам дитини.

Приймаючи до уваги, що позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено, тому з урахуванням якнайкращих інтересів дитини, за обставин недоведеності свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, та з огляду на відсутність виключних підстав для позбавлення його батьківських прав, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так як у задоволенні позову відмовлено, то, у відповідності до норм ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судові витрати залишаються за позивачкою.

Керуючись ст. ст. 12, 79-81, 141, 258-265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, ст. ст. 19,150, 164-167 Сімейного кодексу України, суд

У Х В А Л И В

У задоволені позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа Служба у справах дітей Петриківської селищної ради, про позбавлення батьківських прав відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Суддя: І. М. Іщенко